Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

30 січня 2015 року прокурор в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ТОВ " Козіївське " про стягнення заборгованості за користування земельною ділянкою. В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 2,9217 га, яка розташована на території Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області. Крім того, 15.06.2011 між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «Козіївське» в особі [PERSON] (орендар) укладено договір оренди землі відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,9217 га ріллі строком на 10 (десять) років. Також відповідно до пп.9,11 даного договору розмір орендної плати за користування земельною ділянкою становить 2161,92 грн., яка повинна вноситись один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна до 20 числа останнього у звітному році місяця. Викладені обставини змусили прокурора в інтересах [PERSON] звернутися до суду за захистом її прав. В судове засідання [PERSON] не прибула, однак надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та прохала її задовольнити. Прокурор також підтримав заявлений позов. Представник відповідача - ТОВ "Козіївське" в судове засідання повторно не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином та в установлений законом строк. У відповідності до ст.ст. 224, 169 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання повторно не з'явився, про причину неявки суду не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та постановити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,9217 га, розташованої на території Козіївської сільської ради Краснокутського району Харківської області, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. 15.06.2011 між [PERSON] (орендодавець) та ТОВ «Козіївський» в особі [PERSON] (орендар) укладено договір оренди землі відповідно до якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 2,9217 га ріллі строком на 10 (десять) років. Зокрема, статтями 1 та 13 Закону України „Про оренду землі" передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння та користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч.1 ст. 6 Закону України "Про оренду землі" орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право оренди землі виникає після укладання договору оренди та його державної реєстрації. Відповідно до ст. 792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Згідно ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Указом Президента України "Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)" від 02.02.2002 року N 92/2002, запроваджено плату за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю). Згідно п. 11 Договору орендна плата вноситься один раз на рік до 20 числа першого за звітним роком місяця, натуральна до 20 числа останнього у звітному році місяця. Згідно з ч.4 ст.23 Закону України "Про оренду землі" орендар зобов'язаний виконувати обов'язки відповідно до умов договору оренди. Однак, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем систематично порушувалися зобов'язання щодо своєчасності розрахунку за користування земельною ділянкою, а орендну плату за 2013 рік взагалі не сплачено та жодних побутових послуг зі сторони відповідача в рахунок орендної плати позивач також не отримував. Окрім цього, відповідачем в порушення п.14 Договору, жодного разу не сплачувалася пеня за несвоєчасну сплату орендної плати. Натомість, відповідачем, на підтвердження виконання взятих на себе зобов'язань щодо оплати позивачу за орендовану земельну ділянку, не надано жодних доказів. Відповідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Зазначене положення ЦК України повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Так, рішенням Європейського Суду з прав людини від 29.11.1991 року "Пайн Велей Девелопмент ЛТД" проти Ірландії, в якому розкрито зміст захисту права власності, зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користування своєю власністю. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що невиплата передбаченої договором орендної плати є порушенням істотних умов договору зі сторони відповідача, що, в свою чергу, є підставою для розірвання договору оренди, стягнення орендної плати за 2013 рік в розмірі 2161,92 грн.

Outcome: approved