Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

28 квітня 2015 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з 19.12.1983 року по 11.03.2001 року він працював обрубником сталефасонноливарного цеху Криворізького Центрального рудоремонтного заводу гірничозбагачувального обладнання. Через незадовільний стан здоровя пройшов медичне обстеження після проведення яких було встановлено діагнози за захворюванням, які є професійними та первинно 04.01.2001 року встановлено 55 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, після наступних пересвідчень ступінь втрати професійної працездатності не змінювався, і 01.03.2010 року встановлено безстроково 55 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. Вважає, що професійні захворювання у нього виникли на протязі 17 років праці у шкідливих умовах праці в шкідливих умовах і винним у їх виникненні є ВАТ «КЦРЗ» , яке порушило норми трудового законодавства щодо забезпечення належних умов праці для працівників підприємства. Зазначив, що внаслідок втрати частини здоровя з вини відповідача йому була спричинена моральна шкода яка полягає у фізичному болю та стражданнях , факт виникнення незворотних змін у стані здоровя. Позивач постійно відчуває ниючий біль , обмеження рухів , утруднення ходи, слабкість, втомлюваність, підвищення артеріального тиску , задишку та інше. Через стан здоровя змінився його спосіб життя він не має змоги повноцінно себе обслуговувати і потребує сторонньої допомоги. Спричинені моральні страждання оцінює у 701\~568 грн. та просить суд стягнути з відповідача на його користь зазначену суму . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та доповненнях. Представник відповідача ПАТ «КЦРЗ» - [PERSON] проти позову заперечувала у повному обсязі, вважала його необґрунтованим та незаконними, просила у задоволенні позовних вимог відмовити та зазначила, що шкоду повинен сплати фонд соціального страхування. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач Тесленко О.М. дійсно перебував у трудових відносинах з відповідачем. Згідно наданої трудової книжки вбачається, що він працював на підприємстві відповідача майже 17 років (з 19.12.1983 р. по11.03.2001 р.) за спеціальністю «Обрубник сталефасонноливарного цеху». За виявленими професійними захворюваннями у позивача складено акт розслідування від 18 січня 2001 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання. Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Відповідно до Виписки Клініки Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 05.01.2001 року рішенням ЛЕК НДІ УКРПРОММЕД від 04.01.2001 року (м. Кривий Ріг) позивачеві встановлено наступні професійні захворювання за діагнозами: хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з явними статико-динамічними порушеннями, больовий синдром, стаціонарний тип плину. Вібраційна хвороба першого ступеня від впливу локальних вібрацій. Синдром вегетативно-сенсорної полінейропатії. Згідно витягу із акту огляду у ЛТЕК про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності в процентах від 20.02.2001 року [PERSON] на підставі Рішення ЛЕК «Українського НДІ промислової медицини» від 04.01.2001 року первинно встановлено 55% втрати професійної працездатності з 19.02.2001 року (40% по радикулопатії, 15% по вібраційній хворобі) та встановлено ІІІ групу інвалідності. За результатами повторних оглядів МСЕК 14.02.2002 року, 24.02.2004 року, 13.02.2006 року, 11.02.2008 року встановлений мені відсоток втрати професійної працездатності та визначена група інвалідності не змінювались. Згідно довідки МСЕК від 28.01.2010 року [PERSON] з 01.03.2010 року встановлено безстроково 55% втрати професійної працездатності (30 % по радикулопітії, 25% по вібраційній хворобі) та встановлено ІІІ групу інвалідності. Судом встановлено, що відповідно до пояснень сторін по справі, що позивач [PERSON] працював на підприємствах, що свою в чергу шляхом приєднання, злиття та іншої реорганізації перетворились на ПУБЛІЧННЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЦЕНТРАЛЬНИЙ РУДОРЕМОНТНИЙ ЗАВОД» і цього не заперечували представники сторін по справі. Відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пошкодження здоровя позивача [PERSON]є тривалими, а тому до спірних правовідносин потрібно застосовувати цивільне законодавство, що визначенні в статті 4 Цивільного кодексу України, що діє на час розгляду справи в суді. Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємствах відповідачів позивач тривалий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, загальну слабкість. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, йому протипоказана важка праця, несприятливого мікроклімату. Позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані, не має можливості вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, захворювання прогресують, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі \~\~позивача знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач потребує забезпечення лікарськими засобами .Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. \~\~ Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови \~\~праці \~\~відповідно \~\~до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 14\~999 гривень 99 копійок що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань, що підлягають компенсації не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача \~\~на користь держави судовий збір у сумі 243 гривень 60 копійок.

Outcome: partial