Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

02.02.2017 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом яким просив визнати недійсним договір Фінансового лізингу від 21.10.2016 року № 1659 з додатками, стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» сплачені кошти в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) грн. та судовий збір. В обґрунтування позову посилається на те, що 21 жовтня 2016 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» було укладено договір Фінансового лізингу №\~1659 з додатками згідно якого предметом Лізингу по даному договору є: автомобіль Chery Arrizo 3. Відповідно до умов Договору выдповыдач як лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль Chery Arrizo 3) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на умовах, передбачених договором. В мережі інтернет, позивач знайшов оголошення про продаж автомобіля, розміщене працівниками відповідача, зателефонував менеджеру, який йому розяснив, що дійсно такий транспортний засіб є в наявності. Він приїхав до офісу компанії, де менеджер компанії пояснила, що позивач повинен спочатку сплатити передплату (аванс) за транспортний засіб 30 000 грн. шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть в користування предмет лізингу. В той же день було сплачено рахунок на суму 30 000 грн. (копія квитанції додається). Повернувшись додому та уважно прочитавши договір та додатки до нього стало зрозуміло, що його обманули: за такою ціною авто немає, авто так і не прибуло. Позивач зазначає, що представником компанії не було роз'яснено призначення платежу в сумі 29\~040 грн., який виявився Комісією за організацію Угоди, тобто винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладенням договору Позивач вважав, що це часткова оплата вартості транспортного засобу (зі слів представника компанії призначення платежу в рахунку на оплату). Стверджує, що в договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надав достовірної інформації, завірила в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала позивача підписати договір швидше, мотивуючи тим, що чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Крім цього, протягом обіцяних днів предмет лізингу так і не був переданий. Позивач неодноразово дзвонив до компанії вирішити питання так і не вдалося. Представник відповідача сказала, що за такою ціною авто немає, і позивачу потрібно написати заяву на повернення коштів. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договору немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, що є порушенням прав позивача як споживача. Від представника відповідача до суду 13.03.2017 р. надійшли заперечення проти позову від 10.03.2017 р., у яких він посилається на те, що між сторонами у належній формі було укладено договір фінансового лізингу. Умови договору від 21.10.2016 року № 1659 з відповідними додатками до нього, які є його невід'ємною частиною є чесними і пропорційними з урахуванням особливостей непрямого лізингу. Посилається на те, що відповідно до Закону України «Про фінансовий лізинг» нотаріальна форма для непрямого лізингу не обовязкова. Відповідач зазначає, що позивач ознайомився зі всіма істотними та іншими умовами договору; підписав цей договір. Підтвердженням отримання позивачем повної, необхідної, доступної та достовірної інформації про положення договору є особисте підписання кожної сторінки самого договору, а отже, на думку відповідача, було досягнуто згоди по всім істотним умовам. Правочин сторонами укладено в письмовій формі, він особисто підписаний позивачем та повноважною особою відповідача, скріплений його печаткою. Таким чином, було дотримано усі вимоги, які ставляться чинним законодавством України (ст. ст. 202 та 203 ЦК) до чинності правочину. ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» здійснює свою господарську діяльність відповідно до норм чинного законодавства України, займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Відповідно до Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року №21, затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Положення\~- юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності: внутрішніх правил з надання послуги з фінансового лізингу, затверджених уповноваженим органом юридичної особи, згідно установчих документів; кваліфікованих працівників, які безпосередньо здійснюють діяльність з фінансового лізингу; довідки про взяття на облік юридичної особи (далі - Довідка), виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Юридичні особи, які займаються господарською діяльністю по наданню послуг фінансового лізингу, мають відповідати всім встановленим критеріям, зокрема, мають отримати відповідну довідку з Нацкомфінпослуг на здійснення такого виду діяльності. Таким чином, відповідач виконавши всі передбачені законодавством вимоги, 21.04.2016 року отримав відповідну довідку. Між сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, які ставляться чинним законодавством України для чинності даних правочинів. Умови договору, які законом не було віднесено до істотних, сторони мають право вільно погоджувати. Таким чином, відповідач вважає, що позивач помилково прийшов до висновку, що сторонами не було дотримано належної форми правочину. Відповідач вважає позов безпідставним та необґрунтованим, викладені в позові підстави є недоведеними та спростованими, а отже, позов має бути відхилений. Позивач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, подав заяву про розгляд справи без його присутності, наполягав на задоволенні позову, спираючись на доводи, викладені у позовній заяві. Відповідач про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, у запереченнях на позов выд 10.03.2017 р. просив про розгляд справи без його присутності, просив у задоволенні позову відмовити. Вивчивши матеріали справи, перевіривши докази на належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності, суд приходить до висновку, що позову слід задовольнити частковоза наступних підстав. Між позивачем [PERSON], як лізингоодержувачем, та відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», як лізингодавцем, 21.10.2016 року було підписано договір №\~1659 фінансового лізингу, Додаток № 1, Додаток № 2 до нього (далі Договір). Умовами Договору передбачено зобовязання відповідача придбати у власність предмет лізингу автомобіль Chery Arrizo 3та передати його у користування позивачеві на умовах договору. 21.10.2016 р. позивачем було сплачено відповідачу 30 000, 00 грн. за квитанцією АТ «Ідеа Банк» №267 від 21.10.2016 року. Відповідно до ст. 202, 204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Статтею 626 ЦК України\~встановлено, що договором є домовленість\~двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно\~ст. 627\~ЦК України\~та відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема,\~ст. 628 ЦК України\~передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до приписів ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За приписами ч.1 ст.203 ЦК України угода визнається недійсною у разі коли вона суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг». Положення ч.1 ст.216 ЦК України передбачають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У ч.1 ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.1,2 ст.806 ЦК України). За змістом ст.808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно зі ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі №6-2766цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Спірний договір, предметом якого є транспортний засіб автомобіль Chery Arrizo 3, а сторонами договору фізична особа (позивач [PERSON]В.) і юридична особа (відповідач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф», всупереч вимогам\~ст.799 ЦК України\~не було укладено в нотаріальній формі, а тому в силу положень\~ст.220 цього ж Кодексу\~такий договір є нікчемним. За\~ст.204 ЦК України\~правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Таким чином, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.\~у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.\~якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.\~правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Згідно ч.5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою, а суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" від 12.06.2009 N 5 зазначено, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Вимога про визнання Договору недійсним не ґрунтується на законі, оскільки його недійсність вже встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, за законом, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За встановлених судом обставин справи та відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого в ст.11 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги позивача, про визнання спірного договору недійсним, а вимогу про стягнення сплачених позивачем відповідачу коштів у сумі 30\~000 грн. задовольняє. Оцінюючи інші доводи позивача, суд враховує, що згідно п.4 ч.1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно 13 п. 2.1. Положення про надання окремих фінансових послуг юридичними особами субєктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України № 21 від 22.01.2004 р. юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу, а також за наявності: - довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Відповідно до п. 1.3.1. Положення, фінансова послуга з фінансового лізингу (послуга з фінансового лізингу) операції з фінансовими активами, які полягають в набутті юридичною особою (лізингодавцем) у власність речі у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передачі цієї речі у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) на підставі договору фінансового лізингу. Відповідно до частини першої\~статті 227 ЦК України\~правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Проте, згідно довідки про взяття на облік юридичної особи ФЛ №564 від 21.04.2016 року відповідач має право надавати послуги з фінансового лізингу, тому суд не погоджується із доводами позивача про те, що на момент вчинення спірного правочину відповідач не володів належним обсягом цивільної дієздатності, оскільки не мав права на укладення спірного договору фінансового лізингу без відповідної ліцензії. Щодо решти доводів позивача, викладених в обґрунтування позовних вимог, суд також виходить із того, що відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, Серія A, N 303-A, § 29). Суд розподіляє судові витрати відповідно ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial