Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб: [PERSON], ТОВ «Промтоварний ринок» та уточнивши позовні вимоги просить визнати причини пропуску строку позовної давності на оспорювання договору дарування 300/1000 квартири [ADDRESS], укладений 10.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] - поважними; Визнати договір дарування 300/1000 квартири [ADDRESS], укладений 10.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] - удавною угодою та визнати вказаний договір договором кпівлі-продажу; визнати 300/1000 квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; поділити майно, яке на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] наступним чином: - виділити в особисту приватну власність [PERSON]: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,055га, розташованої у с.Богнатово на території Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області; ? частину квартири [ADDRESS]; 150/1000 квартири під [ADDRESS]; 1/2 частину двох двадцятифутових контейнерів, встановлених на торговельних місцях [NUMBER] та [NUMBER] (другий поверх) по вул.Розовій на контейнерному комплексі ТОВ "Промтоварний ринок", розташованому за адресою: [ADDRESS] Свої вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує тим, що за час перебування сторін у шлюбі до моменту припинення сімейних відносин, ним та [PERSON] було набуто вище вказане майно, яке він вважає спільною власністю подружжя та яке у разі припинення сімейних відносин повинно бути розділено у відповідності його уточнених позовних вимог. Посилаючись на те, що у добровільному порядку сторони не можуть домовитись про розподіл спільного майна, позивач просить вказані вомоги задовольнити. [PERSON] уточнені первісні позовні вимоги не визнала, звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] за участю третьої особи: [PERSON] та уточнивши зустрічні позовні вимоги просить встановити факт роздільного проживання та ведення роздільного господарства, між [PERSON] та [PERSON] з січня 2004 року; виділити [PERSON] у власність 600/1000 частки, а [PERSON] - 400/1000 частки квартири [ADDRESS]; визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності на земельної ділянки, площею 0,055 га, яка розташована в с. Богнатово, на території Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області - по ? частині кожному; стягнути з [PERSON] на свою користь суму боргу в гривневому еквіваленті, що відповідає сумі у розмірі 3 000 дол. США; стягнути з [PERSON] на свою користь 1/2 частку вартості відчуженого легкового автомобіля «Мерседес - Бенц 500», в гривневому еквіваленті, що відповідає сумі у розмірі 20 000 дол. США. Свої зустрічні позовні вимоги вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що до складу спільно нажитого майна, яке підлягає розділу повинно бути долучено автомобіль «Мерседес - Бенц 500», 1998 року випуску, д/н [NUMBER], який було придбано за період шлюбу. Також позивач за зустрічним позовом вважає, що квартиру за адресою: [ADDRESS] повинно бути розподілено у частковому відношенні 600/100 частки - [PERSON] та 400/1000 - [PERSON] з урахуванням того, що відповідачем за власні кошти було проведено ремонтні роботи у спірній квартирі. Крім того, відповідачем було позичено позивачу суму у розмірі 3000 дол.США, про що було у письмовій формі було складено відповідну розписку. Від повернення вказаних коштів позивач ухиляється до теперішнього часу, тому [PERSON] просить стягнути на свою користь з позивача вказану суму боргу у гривневому еквіваленті. Також відповідач вважає, що два двадцятифутові контейнери, встановлені на торговельних місцях [NUMBER] та [NUMBER] (другий поверх) по [ADDRESS] - не є спільною власністю подружжя, а тому у межах розподілу майна розділу не підлягають. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник уточнені первісні позовні вимоги підтримали, вказавши, що наявні законні підстави для задоволення первісного позову. Зустрічний позов [PERSON] не визнали, вважають його незаконним та необґрунтованим, тому у задоволенні зустрічних позовних вимог просили відмовити у повному обсязі. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник зустрічні позовні вимоги підтримали, первісний позов [PERSON] не визнали, просили у задоволенні первісних позовних вимог [PERSON] відмовити. Відповідач [PERSON], сповіщений належним чином, у судове засідання не з*явився, надав заяву від 15.03.2014 року, нотаріально посвідчену про розгляд справи за його відсутністю, у який у задоволенні позовних вимог [PERSON] щодо визнання договору дарування 300/1000 квартири [ADDRESS], укладений 10.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] удавною угодою - просив відмовити. Третя особа [PERSON], сповіщена належним чином, у судове засідання не з*явилась, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Представник ТОВ «Промтоварний ринок» надав до суду лист від 14.07.2012 року № 852 щодо розгляду справи за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши та оглянувши наявні в матеріалах справи письмові докази, проаналізувавши надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає, що первісні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволеню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Правовідносини між сторонами склалися внаслідок розподілу спільного майна подружжя. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року, позов [PERSON] та [PERSON] було задоволено частково. Згідно з вказаним рішенням, було визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності в рівних частках (по 1/2 частці) на земельну ділянку, площею 0,055 га, яка розташована в с. Богнатово, на території Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області; квартиру [ADDRESS]. Вселено [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] вартість 1/2 частки автомобілю «Мерседес-Бенц», 1998 року випуску, державний номер [NUMBER], в розмірі 74 329 грн. 5 коп., а також суму боргу в розмірі 23 940 грн. У інших позовних вимогах [PERSON], [PERSON] було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2011 року, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову [PERSON] та поділу квартири [ADDRESS] було скасовано та у цій частині ухвалено нове рішення, яким визнано договір дарування 300/1000 частин квартири під [ADDRESS], укладений 10 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., реєстровий номер 8-2052 удаваною угодою та визнано вказаний договір договором купівлі-продажу. Визнано 300/1000 частин квартири [ADDRESS] спільним майном подружжя. Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Виділено в особисту приватну власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], вартістю 992 348 грн. Виділено в особисту приватну власність [PERSON]: - 300/1000 частини квартири [ADDRESS], вартістю 277 767 грн.; два двадцяти футових контейнери, встановлених на торгівельних місцях [NUMBER], [NUMBER] (другий поверх) по вул. Розовій, на контейнерному комплексі ТОВ «Промтоварний ринок», розташованому в смт. Авангард, 7-й км, Овідіопольського району Одеської області, вартістю 1 753 406 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у сумі 482 052,21грн. Усунено перешкоди у здійсненні [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS]. Виселено [PERSON] та інших осіб, які проживають з нею з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. В іншій частині рішення залишено без змін. 28.11.2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановив ухвалу, якою скасував рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24.10.2011 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 15.12.2011 року та направив справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.04.1980року по 20.04.2010 рік (а.с.67) Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20.04.2010 року шлюб між сторонами розірвано. За час перебування сторін у шлюбі до моменту припинення сімейних відносин, судом був встановлений наступний обсяг спільно нажитого майна: земельна ділянка, площею 0,055 га, яка розташована в с. Богнатово, на території Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області; квартира [ADDRESS]; автомобіль «Мерседес - Бенц 500», 1998 року випуску, д/н [NUMBER]. Судом встановлено, що земельна ділянка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого на підставі рішення Єреміївської сільської ради № 15 від 06.12.1993 року (а.с.35-36 т.1). Оскільки сторони визнають факт придбання цієї земельної ділянки, що підтверджується змістом їх позовних заяв та поясненнями в судовому засіданні, суд включає її до переліку спільного майна. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Одеської міської ради 03.06.2004 року, яке видано на підставі договору про будівництво житла від 30.08.2002 року (а.с.36-37 т.1). Автомобіль «Мерседес - Бенц 500», 1998 року випуску, д/н [NUMBER], якій належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.188 т.2, а.с.204 т.1). Як вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін, автомобіль відчужений позивачем [PERSON] 08.04.2008 року. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки квартира [ADDRESS] та вище зазначена земельна ділянка згідно ст.60, 69 СК України та ч.3 ст. 368 ЦК України є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, якщо будь-якими іншими домовленостями між сторонами про розподіл або шлюбним договором не встановлені частки сторін в цьому майні, тому суд визнає за кожним із подружжя право власності на ? частину даної земельної ділянки та вказаної квартири. Суд вважає обґрунтованими доводи відповідача [PERSON] щодо включення в обсяг спільного майна подружжя автомобіля марки «Мерседес - Бенц», 1998 року випуску, д/н [NUMBER], оскільки він придбаний під час перебування в шлюбі. Частиною 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз'яснено у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Враховуючи те, що автомобіль «Мерседес - Бенц 500», 1998 р.в., д/н [NUMBER] був відчужений, а гроші не були попередньо внесені на депозитний рахунок суду, суд вважає що вимоги [PERSON] стосовно стягнення з [PERSON] вартості 1/2 частини автомобілю в розмірі, еквівалентному 20 000 доларів США не підлягають задоволенню. Також, суд вважає безпідставними вимоги позивача за первісним позовом щодо включення до обсягу спільного майна подружжя двох двадцятифутових контейнерів, встановлених на торгівельних місцях [NUMBER] та [NUMBER] по вул. Розовій на контейнерному комплексі ТОВ «Промтоварний ринок», розташованому в [ADDRESS] Згідно ст.ст.57,62 СК України та ст.52 ЦК України майно приватного підприємця чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується відповідним свідоцтвом, виданим виконавчим комітетом Одеської міської ради 05.04.2004 року (а.с.132 т.2). Між нею та ТОВ «Промтоварний ринок» 21.05.2000 року та 11.07.2002 року укладені договори на обслуговування та охорону спірних контейнерів (а.с.126т.1), що підтверджується відповіддю адміністрації ТОВ "Промтоварний ринок" про те, що вказані договори можливо бути укладено лише з підприємцем, що виключає можливість їх укладення з фізичною особою. [PERSON] займалася підприємницькою діяльністю з 1994 року, та у зв'язку з реорганізацією у 2003 році Іллічівського району м. Одеси, данні про її реєстрацію було втрачено. Доказами реєстрації її як приватного підприємця та проведення підприємницької діяльністю є журнал - прошитий, пронумерований, скріплений гербовою печаткою податкової інспекції Іллічівського району у 1994 році. Згідно довідки Малиновського районного суду м. Одеси за №1289/12-вих від 08.02.2012року, у 1996 році прокуратура Іллічівського району м. Одеси в інтересах Пенсійного фонду Іллічівського району м. Одеси зверталась з позовом до приватного підприємця [PERSON] про стягнення нарахованих штрафних санкцій, що є підтвердженням факту зайняття [PERSON] підприємницькою діяльністю. Відповідно до листа від 09.02.1999 року ТОВ "Промтоварний ринок", від [PERSON] було прийнято заяву та постановлено її на облік для здобуття місця щодо розміщення контейнерів (а.с. 248). Отже, договори на обслуговування контейнерів були укладені на ім'я [PERSON] Вказані контейнери було придбано у 2000 та 2002 роках. На момент придбання контейнерів у [PERSON] існувала устаткована підприємницька діяльність. Вказані факти підтверджуються свідченнями [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], завіреними нотаріально та опостілірованими разом з копіями рахунків-фактур, за якими відвантажувався товар на ім'я [PERSON], копіями митних декларацій на її ім'я та копією довідки відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб від 27.12.2011 про наявність у [PERSON] двох закордонних паспортів. Таким чином, свідчення закордонних партнерів [PERSON] по бізнесу, які є громадянами Туреччини, підтверджують факт багаторічної співпраці саме з нею, а не з її чоловіком, який супроводжував її у відрядженнях. У судовому засіданні [PERSON] не представив суду жодних доказів, підтверджуючих портнерські стосунки між ним та іноземними портнерами по бізносу, з якими [PERSON] мала підприємницькі стосунки як на території України, так і за її межами. Крім того, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Державної реєстраційної служби України від 23.12.2013 року, [PERSON] був зареєстрований як фізична особа-підприємець 01.06.2001 року з видом діяльності - «таксі». Вказані обставини повністю спростовують доводи позивача [PERSON] про те, що його відрядження за кордон були пов'язані із закупівлею товару для його реалізації на ринках України. Відповідно довідки Державної податкової інспекції у Малиновському районі від 28.12.2011 року, сума отриманого чистого прибутку дозволяла [PERSON] без допомоги будь-кого за особисті кошти придбати необхідне їй рухоме та нерухоме майно, що спростовує доводи [PERSON] відповідно того, що сімя існувала за його заробітки та все придбане майно за його особисті грошові кошти. Крім того, відповідно до ст. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, про визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", контейнер це знаряддя професійної діяльності, а не засоби виробництва. Оскільки спірні контейнери невідривно пов'язані із торгівельною діяльністю ФОП [PERSON] були придбані за ії особисті кошти, вони не є об'єктом спільної власності подружжя [PERSON], та не можуть бути поділені, шляхом виділення [PERSON] ? частини в особисту приватну власність. Також, не підлягає включенню в обсяг спільного майна подружжя 300/1000 частин [ADDRESS], оскільки придбані [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Драло Г.Л. 10.06.2003 року (а.с.142 т.1). Відповідно вказаного договору, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 300/1000 частин вказаної квартири. Зазначений договір [PERSON] просить визнати удаваним, оскільки посилається на фактичне укладання договору купівлі-продажу. Щодо визнання поважності пропуску строку на визнання договору удаваним, то зазначені позовні вимоги були заявлені [PERSON] 29.02.2008 року (а.с.139-141 т.1), в яких він зазначає, що про наявність такого договору йому стало відомо у лютому 2008 року. Проте, в уточнених позовних вимогах від 19.11.2009 року позивач зазначив, що про існування договору дарування йому стало відомо у 2006 році (а.с.57 т.2). Позивач [PERSON] не надав суду відповідних доказів, підтверджуючих той факт, що про існування договору дарування йому стало відомо саме у цей час. Таким чином, відсутність єдиної позиції позивача щодо визначення моменту з якого йому стало відомо про існування договору дарування спірної квартири, свідчить про хибність його доводів та неусвідомленість щодо наявності саме вказаного правочину, за яким було придбано частку вказаної квартири. Судом було встановлено, що про факт існування договору дарування позивачу за первісним позовом було відомо ще в 2004 року, оскільки позивач мав намір розірвати шлюб з відповідачем та розділити спільно нажите майно. З цією метою він звертався за юридичною консультацією, що підтверджується показами [PERSON], допитаного у судовому засіданні у якості свідка. Як показав свідок [PERSON], який є чоловіком дочки позивача, він особисто підвозив [PERSON] на машині позивача (Мерседес 410) в юридичну консультацію (м. Одесі, вул. Грецьку, 34) до адвоката [PERSON] Після вказаної зустрічі [PERSON] розповів свідку, що відповідно роз*яснень адвоката [PERSON] майно, яке було отримано одним з подружжя під час шлюбу на підставі договору дарування, не є спільною власністю подружжя, а тому є особистою приватною власністю того з подружжя, кому воно подаровано. Вказані свідчення [PERSON] у судовому засіданні [PERSON] спростовані не були. Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Таким чином, договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] від 10.06.2003 року є правочином, укладеним відповідно до вимог ст. 243 ЦК УРСР, який був чинним на момент укладання правочину і тому до нього застосовується позовна давність передбачена ст. 71 ЦК УРСР, тому відповідно до ст. 80 ЦК УРСР суд відмовляє у задоволенні даних позовних вимогах в зв*язку з пропуском строку. Також факт укладання між [PERSON] та [PERSON] саме договору дарування підтверджується поясненням [PERSON], наданими у прокуратурі Приморського району м. Одеси при розгляді матеріалів заяви [PERSON] від 04.02.2008 року у Приморському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Постановою від 08.02.2008 року [PERSON] було відмовлено в порушенні кримінальної справи. Судом встановлено, що Постанова про відмову у порушенні кримінальної справи датована 08.02.2008 роком, а пояснення по обставинам, на підставі яких повинно було бути відмовлено у порушені кримінальної справи датовані 22.02.2008 року. Тобто, пояснення, які знайшли своє відображення в постанові правоохоронного органу надані працівникам міліції лише через 14 (чотирнадцять) днів після того, як вони вже на них посилалися. В ході прокурорської перевірки скарги [PERSON] на вищевказану постанову про відмову у порушенні кримінальної справи у січні 2012 року, [PERSON] пояснень у встановленом законодавством порядку, не надавав та про відсутність договору дарування не стверджував. Також, вказаний факт підтверджується заявою [PERSON] від 15.03.2014 року, реєстр.№ 110, посвідченої приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], в якій він підтверджує той факт, що договір дарування 300/1000 [ADDRESS] був безоплатним та ніякого грошового відшкодування, матеріальної чи іншої винагороди за передане їм у власність [PERSON] майно, він не отримував. Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 року встановлено, що апеляційна інстанція не обґрунтувала належним чином наявність правових підстав для визнання договору дарування 300/1000 квартири [ADDRESS], укладеного 10.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Драло Г.Л., реєстр.№8-2052 - удавною угодою та визнання вказаного договору договором купівлі - продажу, не навів переконливих доказів щодо наявності правових підстав для задоволення позову в цій частині. Між тим, [PERSON] в уточнених позовних вимогах від 03.04.2013 року знов посилається на ті ж обставини що і раніше, як на підставу своїх вимог щодо визнання договору дарування 300/1000 спірної квартири - удавною угодою та визнання вказаного договору договором купівлі - продажу, тобто без урахування вимог ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.11.2012 року. Таким чином, посилання позивача в уточнених позовних вимогах від 03.04.2013 року на пояснення [PERSON] не можуть бути взяті судом до уваги, як належні докази. Також, позовні вимоги [PERSON] про виділення йому в особисту приватну власність 150/1000 квартири під [ADDRESS], загальною площею 119, 2 кв.м., яка складається в цілому з чотирьох житлових кімнат суд вважає необґрунтованими та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства. Оскільки суд вважає недоведеними обставини поважності причин пропуску позивачем строку трирічної позовної давності на пред'явлення вимог щодо визнання договору дарування частини квартири - удавною угодою та визнання його договором купівлі - продажу (ст. 71 ЦК УРСР), відповідно до ст. 80 ЦК УРСР, суд відмовляє в задоволенні даних позовних вимогах, у зв'язку з пропуском строку. Крім того, відповідач [PERSON] зазначає, що шлюбні стосунки, ведення спільного господарства з позивачем за первісним позовом сторони припинили з січня 2004 року. Від того часу вона проживає з донькою у кв. [ADDRESS] а [PERSON] перебуває з цього часу у шлюбних стосунках з іншою жінкою та проживає у іншому місці. У судовому засіданні позивач не заперечував, що сторони до розірвання шлюбу тривалий час не підтримують подружніх стосунків, проживали та проживають окремо, спільного господарства не ведуть, проте, зазначає, що це відбулось наприкінці 2005 року. Між тим, судом встановлено, що з початку 2004 року [PERSON] перейшла жити в квартиру старшої доньки за адресою: [ADDRESS] з метою уникнення спілкування з чоловіком, оскільки вся родина мешкала в будинку її матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Факт окремого проживання та роздільного ведення господарства саме з січня 2004 року підтверджується листом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Хазяїн" від 03.02.2012 року № 6, листом слідчого відділення Таїровського ВМ Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області від 27.06.2012 року, а також показами свідків [PERSON] та [PERSON] Отже, відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Поряд з пред'явленими вимогами про розподіл майна подружжя, відповідачкою [PERSON] заявлені вимоги щодо стягнення з [PERSON] суми позики, яка мала місце в травні 2006 року, що підтверджується відповідною розпискою (а. с. 43 т. 1) та не заперечується особисто [PERSON] Вперше вимоги щодо стягнення суми позики пред'явлені [PERSON] датовано 06.11.2007 року (а. с. 42 т. 1), тому позивачка не вважається такою, що пропустила строк позовної давності. Крім того, позивач [PERSON] не наполягав на застосуванні строку позовної давності щодо вказаних вимог. Згідно розписки, датованої травнем 2006 року, [PERSON] позичив у [PERSON] 3 000,0 доларів США, які зобов'язався повернути протягом місяця. Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальнику) гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошей (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду та якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору і вимог Цивільного кодексу України. Прийняті на себе зобов'язання по договору у частині своєчасного погашення заборгованості за договором позики позивач [PERSON] не виконує, тому відповідно до ст. 610, 1049 ЦК України порушує зобов'язання, оскільки прострочив виплату позики. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 533 ЦК України, ч.2 п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення. Оскільки на день ухвалення судового рішення курс долара США по відношенню до гривні становить 100 доларів США = 1172,3210 грн. грн грн., то загальна сума в гривнях, яка підлягає стягненню з [PERSON] складає 35 169,6 грн. За таких обставинах, суд вважає уточненні позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] такими, що підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial