Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» за якою просить суд: договір № 0241/08/26-CL від 24.04.2008 визнати недійсним з моменту укладення. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що при укладенні кредитного договору № 0241/08/26-CL від 24.04.2008 банком були порушені вимоги п. 2 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки йому не була надана в письмовій формі повна інформація про умови кредитування, а також сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, за ненадання якої передбачена відповідальність ст.ст. 15, 23 вказаного закону. Тому із посиланням на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 230, 215 ЦК України вважає, що банк ввів його в оману та просить визнати недійсним кредитний договір. Також позивач вважає, що пункт 4.1 спірного договору, яким встановлена пеня в розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення іде всупереч Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», тому є несправедливою умовою. Тому із посиланням на ст. 230, 215 ЦК України також вважає це підставою для визнання недійсним кредитного договору. В судове засідання позивач не прибув жодного разу, незважаючи на той факт. Що про час і місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином. Однак подав до суду заяву в якій зазначив, що ставить під сумнів всі документи надані банком щодо умов кредитного договору, оскільки він нічого не підписував і такого ознайомлення не відбувалося та зауважив, що ним буде заявлятися клопотання про призначення почеркознавчої експертизи його підпису на цих документах, якщо такі документи зявляться. Представник відповідача в судове засідання також не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом повідомлений належним чином. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи та додатково надані, оцінивши докази у їх сукупності та взаємозвязку суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення за наступних підстав. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог наданий кредитний договір від 24 квітня 2008 року № 0241/08/26-CL, укладений між ним Акціонерним комерційним банком «Форум» та [PERSON] за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 35\~000,00 доларів США під 13% річних. Як зазначено у п. 7.7 та у п. 7.11 договору Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору. Спірний договір також містить пункт 4.1 відповідно до якого сторони домовилися, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 (нуль цілих два десятих) процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. Відповідачем надані суду Умови кредитування фізичних осіб в АКБ «Форум» щодо надання кредиту на споживчі цілі в сумі 35\~000,00 доларів США, на 120 місяців, з 24.04.2008 до 23.04.2018 під 13 % річних, які згідно підпису на кожній сторінці були отримані позивачем [PERSON] Позивач зазначав, що цей підпис йому не належить, проте заяви про проведення відповідної експертизи ним до суду надано так і не було, оскільки у відповідності до ч. 1 ст. 143 ЦПК України суд призначає експертизу лише за заявою осіб, які беруть участь у справі, суд виходить із правомірності підпису на умовах кредитування та вважає його таким, що належить позивачу [PERSON] Частини 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» на дату укладення спірного договору, тобто на 24.04.2008 року були викладені у наступній редакції: 1. Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. 2. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У подальшому відповідно до Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами послуг», який був опублікований у газеті «Голос України» від\~15.10.2011 № 193 та набрав чинності з 16.10.2011 року, до ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» були внесені зміни, а саме: частину першу доповнено абзацом третім такого змісту: "Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється"; підпункт "д" пункту 2 частини другої викладено в такій редакції: "д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту"; Проте, зазначені зміни не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, оскільки як зазначено у ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відповідачем було виконано вимоги ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та повідомлено позивача перед укладенням договору про надання споживчого кредиту у письмовій формі про відомості зазначені у законі, зазначене також підтверджується пунктами 7.7 та 7.11 договору, який був підписаний позивачем без зауважень. Що стосується розміру неустойки (пені) передбаченої сторонами у договорі, суд зазначає наступне. Як зазначено у рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 в аспекті конституційного звернення положення другого речення преамбули\~Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань\~ від 22 листопада 1996 року № 543/96-ВР з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями статей 1, 3 цього закону потрібно розуміти так, що обмеження пені у грошових зобовязаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, поширюється на правовідносини, субєктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - субєкти підприємницької діяльності (підприємці). Тобто посилання позивача на норми цього закону є безпідставними та не приймаються судом до уваги. Відповідно до\~ст. 526 ЦК України, Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до положень\~ст. 546 ЦК України\~виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до\~ст. 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша ст. 627 Цивільного кодексу України). Таким чином, оспорюваний позивачем договір не суперечать вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду; волевиявлення сторін на укладення і підписання кредитного договору було вільним, позивачем не надано доказів недійсності договору, і судом таких не встановлено. З урахуванням вищенаведеного суд, не знаходить правових підстав для визнання договору недійсним та задоволення позовних вимог позивача. У відповідності до ст. 88 ЦПК України оскільки позивач звільнений від сплати судового збори питання про судові витрати судом не вирішується, судом було помилково зазначено у резолютивній частині рішення про покладення витрат із сплати судового збору у справі на позивача.

Outcome: dismissed