Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду із даним позовом в якому зазначив, що 15.01.2008р. уклав з відповідачкою кредитний договір №839/3/27/38/8-10, за яким відповідачка отримала кредит у розмірі 326667,00 грн. Станом на 30.03.2018р. заборгованість відповідача за кредитним договором становить 389812,44 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 57332,01 грн. та заборгованості з відсотків 332480,43 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.01.2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту 839/3/27/38/8-10. За кредитним договором відповідачка отримала кредит в розмірі 326667 грн. з кінцевим терміном повернення 10.01.2023р. Відповідачка неналежним чином виконувала свої обов`язки з повернення кредиту, внаслідок чого станом на 30.03.2018р. у неї утворилася заборгованість в розмірі 389812,44 грн., яка складається з 57332,01 грн. заборгованості за кредитом, 332480,43грн. заборгованості за відсотками. 16 жовтня 2018 року по справі було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 389812,44 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 57332,01 грн., заборгованості за відсотками 332480,43 грн. Також, стягнуто з [PERSON] на користь позивача понесені судові витрати у розмірі 5847,19 грн. Ухвалою Ленінського районного суду від 18 грудня 2019р. стягувача ПАТ «Укрсоцбанк» замінено на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Ухвалою від 17 грудня 2020 року заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 08 квітня 2021р. здійснено заміну позивача на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував в повному обсязі з наступних підстав. Позивач в порушення п.6.1. п.6 кредитного договору №839/3/27/38/8-10, який передбачає розгляд усіх спорів третейським судом, звернувся з позовом не до визначеного у договорі третейського суду, тому суд зобов`язаний припинити провадження, що узгоджується з позицією Вищого господарського суду України у постанові від 22.07.2017р. у справі 910/18531/16. До правовідносин необхідно застосувати строки позовної давності, оскільки право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. Останні платежі відповідачкою були здійснені 28.08.2013р., та подальших погашень заборгованості не відбувалося. Банк звернувся до суду лише 02.05.2018р., тобто поза межами трирічного строку позовної давності, який сплинув в січні 2017 року. Також, позовна давність сплинула і до вимог про стягнення з відповідача штрафу та пені. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої палати ВС від 28.03.2018р. №14-10цс18 та від 04.07.2018р. №14-154цс18. Посилався серед іншого на те, що строк виконання договору сплинув у 2014 році, оскільки останній платіж відповідачки надійшов 28.01.2014р., а згідно п.п 4.4 кредитного договору, у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених п.3.3.7 договору протягом більше 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити процент за фактичний час використання кредиту. Тому, строки позовної давності сплинули у 2017 році. Представник позивача надав заперечення на відзив, в яких зазначив, що у травні 2015р. банк звернувся до визначеного кредитним договором третейського суду із позовом про стягнення з [PERSON] за договором кредиту заборгованості за тілом кредиту 57332,01 грн. та за процентами станом на 08.04.2015р. в розмірі 206888,56 грн. Таким чином, звернення банку до третейського суду було в межах позовної давності. Разом із цим, банк не зміг реалізувати рішення третейського суду, оскільки згідно чисельних праових висновків про те, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, не можуть бути предметом третейського розгляду, незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, оскільки Законом України від 03.02.2011р. «Про внесення змін до ст.6 ЗУ «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» виключено з компетенції третейських судів вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банків, і остаточний висновок наведено у постанові ВСУ від 12.12.2018р. №755/11548/15-ц. В даному випадку, хоча звернення з позовом до некомпетентного суду не перериває строків позовної давності, банк просить визнати поважними причини пропуску строку позовної давності, оскільки на час звернення банку до третейського суду в 2015р. не було остаточної та усталеної практики щодо розгляду третейськими судами справ щодо кредитування, і остаточний висновок ВСУ наведено лише у 2018р. Разом із цим, звертаючись до третейського суду банк так і не зміг отримати реального захисту своїх прав, хоча звернення було в межах строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях. Вважав, що звернення банку до третейського суду в даному випадку перериває строки позовної давності, оскільки станом на 2014р. судовою практикою не було однозначно вирішено питання правомічності звернення до третейського суду в аналогічних випадках. Усталена практика сформувалася лише в 2018 році, після чого одразу й було подано позовну заяву до Ленінського районного суду м.Харкова. Представник відповідача заперечував проти позову та наполягав на застосуванні наслідків спливу позовної давності до заборгованості, оскільки звернення банку до третейського суду, якому спір був не підвідомчій, не може переривати позовну давність. Позовна давність переривається лише при зверненні до належного суду. 28.08.2013 року надійшов останній платіж позивачки. Відповідно договору, право звернення до суду настало через 60 днів, тобто з 28.01.2014р. Але позивач звернувся до суду лише у 2018 році поза межами строків позовної давності. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 15.01.2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №839/3/27/38/8-10, за яким відповідачу було надано кредит в розмірі 326667,00 грн. зі змінною процентною ставкою у розмірі 13,25% річних на перший рік, та встановленим у п.1.1.1 графіком погашення кредиту. Останній платіж боржник повинен був внести у січні 2023р. В пунктах 6.1 та 6.2 кредитного договору міститься третейське застереження, за яким, у разі неможливості вирішення спорів між сторонами шляхом переговорів, спір, відповідно ст.5 ЗУ «Про третейські суди» вирішується визначеними договором третейськими суддями Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що розташований у м.Києві. (а.с. 10-17) До даного кредитного договору було укладено два договори №2 та №3 про внесення змін від 28 серпня 2013р., за якими боржник визнавав, що його заборгованість за кредитом становить 57332,01 грн. та заборгованість з процентів складає 307138,82 грн., було встановлено кінцевий строк погашення заборгованості 10.08.2033р. та встановлено процентну ставку за користування кредитом 9,5% річних. Також, в додатку №1 до Договору про внесення змін №3 погоджено щомісячні графіки погашення кредиту та відстрочених до сплати процентів з вересня 2013 року по серпень 2033 року. (а.с. 18-24) За розрахунком позивача, заборгованість відповідача [PERSON] за вказаним договором станом на 30.03.2018р. становить 389812,44 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 57332,01 грн. та заборгованості з відсотків 332480,43 грн. Останній платіж надійшов 28.08.2013 року на суму 151218,51 грн. (а.с. 6-9) У 2015 році ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся із позовом до [PERSON] до Третейського суду при Асосціації українських банків про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою третейського судді Ярошовець В.М. від 15.05.2015р. було порушено провадження №841/15, а 21 жовтня 2015р. ухвалено рішення про стягнення на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з [PERSON] заборгованості за кредитом в розмірі 281585,71 грн. та третейського збору (а.с. 164-168) АТ «Альфа-Банк», є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк». (а.с. 100-103) Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Відповідно до п.1. ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Суд критично розглядає посилання представника відповідача на те, що строк виконання договору сплинув у 2014 році, оскільки останній платіж відповідачки надійшов 28.01.2014р., а згідно п.п 4.4 кредитного договору, у разі невиконання позичальником обов`язків, визначених п.3.3.7 договору протягом більше 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити процент за фактичний час використання кредиту. (а.с. 156) Всупереч такій позиції представника відповідача, судом встановлено, що пункт 3.3.7 кредитного договору (а.с. 13) містить обов`язок позичальника використовувати кредит лише на цілі, визначені підпунктом 1.2 договору (тобто фінансування будівництва), проте, доказів нецільового використання позичальником кредиту до суду не надано, і посилань на такі обставини матеріали справи не містять. Тому, у суду немає підстав вважати, що строк користування кредитом сплив у 2014р. в зв`язку з невиконанням позичальником п.3.3.7 кредитного договору. Разом з цим, договорами від 28.08.2013р. було внесено зміним до кредитного договору щодо погодження розмірів заборгованості та погодження нових графіків погашення цієї заборгованості. Підписуючи ці договори, позивачка погодилася, що в неї є наявна заборгованість за тілом кредиту та процентами, і вона зобов`язується погасити її щомісячними платежами, відповідно до встановлених графіків в строк до 2033р. Пунктом 1.1 та 2.4.1 кредитного договору визначено порядок погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку. В подальшому, 28 серпня 2013р. Договором про внесення змін №3 з додатком №1, відповідачка визнавала наявність заборгованості за кредитом 57332,01 грн. та заборгованість за процентами 307138,82 грн. і зобов`язувалася сплачувати їх, відповідно до графіку у додатку №1 щомісячними платежами з вересня 2013 року по серпень 2033 року в строк до 10 числа кожного місяця. Так, сторонами погоджено платіж з погашення кредиту в розмірі 238,88 грн. щомісячно та 239,69 грн. в останній місяць. За відстроченими процентами погоджено 1279,75 грн. щомісячний платіж та 1278,57 грн. в останній місяць. Отже, 28.08.2013р. сторони погодили, що за кредитом та процентами є заборгованість і встановили строки та порядок її погашення, тобто виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникнуло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). У разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань Таку правову позицію було визначено Верховним Судом України в Постановах від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13, 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14 та 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16. Однак, судом встановлено, що частина позовних вимог знаходиться поза межами строку позовної давності, про застосування якої відповідачем було заявлено суду у письмових запереченнях, а також наголошено про це представником відповідача у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства") Частинами 3,4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилом цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. Частина 1 ст.44 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.1-4 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з розрахунком позивача, останній платіж здійснено позичальником 28.08.2013р. на суму 151218,51 грн., тобто в день укладення додаткових угод щодо встановлення нових графіків платежів. (а.с. 6) Банк звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом лише 10.05.2018 р., тобто з пропуском строку позовної давності щодо ряду чергових платежів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Сторонами узгоджений графік погашення заборгованості (Додаток № 1 до кредитного договору Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту). Позовну заяву подано 10 травня 2018 року, перебіг трирічного строку позовної давності щодо періодичних платежів розпочався 10 травня 2015 року, а отже в межах строку позовної давності знаходяться вимоги, що виникли з травня 2015 року. Розрахунок заборгованості проводиться відповідно графіків погашення кредиту та відстрочених до сплати процентів (а.с.22-24) Судом встановлено, що в межах строку позовної давності перебувають наступні платежі за кредитом: Сукупна сума платежів за рік становить: 12 місяців помножити на 238,88 грн. = 2866,56 грн. 8 місяців 2015 року помножити на 238,88 грн. = 1911,04 грн. Період з 2016р. по 2032р. триває 17 років. 17 років помножити на 2866,56 грн. = 48731,52 грн. 7 місяців 2033р. помножити на 238,88 грн.=1672,16 грн. 1911,04 грн.+48731,52 грн.+1672,16грн.+239,69 грн.=52554,41 грн. Судом встановлено, що в межах строку позовної давності перебувають наступні платежі за відстроченими відсотками: Сукупна сума платежів за рік становить: 12 місяців помножити на 1279,75 грн.= 15357,00 грн. 8 місяців 2015 року помножити на 1279,75 грн.=10238,00грн. 17 років помножити на 15357,00грн.=261069,00 грн. 7 місяців 2033р. помножити на 1279,75 грн.=8958,25грн. 10238,00грн.+261069,00грн.+8958,25грн.+1278,57 грн.=281543,82грн. Разом заборгованість за кредитом та процентами в межах позовної давності становить 52554,41 грн.+ 281543,82грн.=334098,23 грн. Що стосується впливу на перебіг строку позовної давності звернення ПАТ «Укрсоцбанк» з позовом до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків в 2015 році - суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України (в редакції на час пред`явлення позову) суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом. Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України (в редакції на час пред`явлення позову). Позовна заява оформлюється з додержанням вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір. За змістом викладеного, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» №1701-ІV третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Із ч. 2 ст. 1 Закону №1701-ІV слідує, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) роз`яснено, що третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). Третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції. Стаття 6 Закону №1701-ІV визначає підвідомчість справ третейським судам. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-ІV (доповнено Законом України від 3 лютого 2011 року №2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 11 березня 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З матеріалів справи вбачається, що укладений АКБСР «Укрсоцбанк» і [PERSON] кредитний договір містить третейське застереження в пунктах 6.1, 6.2. (а.с. 15). Так, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовилися про те, що спір між ними підлягає розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. У 2015 році ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до вказаного третейського суду за вирішенням спору. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 21 жовтня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь банку 281585 грн. заборгованості за кредитним договором і 3215,86 грн. третейського збору. Проте, третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції та не є органом правосуддя, пред`явлення позову до якого, в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України, перериває перебіг позовної давності. До того ж, спір, який виник між сторонами, не підвідомчий третейському суду. Аналогічний правовий висновок наведено й у постанові Верховного Суду від 09.12.2019р. у справі №385/3950/17-ц, зазначивши, що в силу вимог ч.2 ст.264 ЦК України, перериває позовну давність пред`явлення особою позову до третейського суду, до підвідомчості якого згідно із ст.6 ЗУ «Про третейський суд» відноситься вирішення відповідного спору. Як зазначено вище, перебіг строку, в межах якого ПАТ «Укрсоцбанк» могло звернутися до місцевого суду з вимогою про захист свого порушеного права, почався з вересня 2013 року. Але банк пред`явив позов до місцевого суду лише 10 травня 2018 року (згідно штемпеля на конверті), а в ході судового розгляду представник [PERSON] зробив заяву про застосування позовної давності. Таким чином на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором з врахуванням строку позовної давності у розмірі 334098,23 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, суму задоволених вимог 334098,23 грн. необхідно помножити на суму сплаченого судового збору 5847,19 грн. та поділити на суму первісних вимог 389812,44 грн., що дорівнюватиме 5011,48 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial