Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору приватний нотаріус Гідулян І.Ю., про стягнення заборгованості із спадкового майна. Позовні вимоги мотивує тим, що 28.01.2005 року між ним та [PERSON] було укладено усний договір позики на отримання грошових коштів в сумі 2960 доларів США, що підтверджується власноручно наданою розпискою. 19.11.2005 року [PERSON] знову звернувся до позивача з проханням надати йому в борг грошові кошти у розмірі 5400 доларів США, що підтверджується власноручно написаною [PERSON] розпискою. [INFO] [PERSON] помер. Після цього [PERSON] звернувся до спадкоємця першої черги - доньки померлого [PERSON] з вимогою про повернення боргу із спадкового майна. Відповідач в усній формі відмовила віддавати борг, що й стало причиною звернення до суду. Сума боргу у розмірі 8360.00 доларів США на час подання позовної заяви за курсом НБУ еквівалентна 216 206,32 грн. Відповідач [PERSON] надала до суду заяву щодо застосування позовної давності, у якій вказує, що розписки між позивачем та її батьком укладені в 2005 та 2006 році. За правилами ст.ст. 253, 256, 267 ЦК України просить суд застосувати до заявлених позовних вимог загальний строк позовної давності. У задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав, суду пояснив, що 28.01.2005 року [PERSON] позичив у нього гроші в сумі 2960 доларів США терміном на 1 рік. 19.11.2005 року [PERSON] позичив у нього 5400 доларів США, термін повернення вони не обумовлювали, позичальник мав повернути гроші за першою вимогою. [PERSON] в 2015 році придбав доньці автомобіль, а в 2018 році помер. За життя [PERSON] він не вимагав повернення боргу, а після його смерті, у квітні 2019 року звернувся з вимогою до його доньки [PERSON] . Спочатку вона обіцяла обміркувати дану ситуацію, а пізніше сказала, що не має коштів для повернення боргу свого батька. Відповідач є спадкоємицею померлого [PERSON] та звернулася до нотаріуса за оформленням спадщини, але на даний час спадщину ще не оформила. Просить суд задовольнити вимоги позову. Відповідач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. У позові просить відмовити та застосувати строк позовної давності згідно клопотання. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її присутності. У вирішенні справи покладається на розсуд суду. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором ( ч. 1ст. 1049 ЦК України). Так, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що "відповідно до норм ст.ст.1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання". Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 визначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Судом встановлено, що 28.01.2005 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики на отримання грошових коштів в сумі 2960 доларів США, що підтверджується власноручно наданою розпискою позичальника. З розписки вбачається, що позичальник зобов`язується повернути грошові кошти до 28 січня 2006 року. 19.11.2005 року між [PERSON] та [PERSON] знову було укладено договір позики на отримання грошових коштів у розмірі 5400 доларів США. На підтвердження вказаного договору [PERSON] власноручно написав розписку. Таким чином підтвердженням укладення договору між сторонами є боргові документи, власноручно написані [PERSON] розписки, які посвідчують зобов`язання [PERSON] повернути [PERSON] гроші в сумі 8360.00 доларів США. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . З повідомлення приватного нотаріуса Великоолександрівського районного нотаріального округу Гідулян І.Ю. вбачається, що нею була заведена спадкова справа № 9/2019 після смерті [INFO] [PERSON] за заявою дочки померлого - [PERSON] [INFO] свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно ще не видавалися. Порядок пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців і порядок їх задоволення регулюються нормами ст.ст.1281,1282 ЦК України. У зв`язку зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей1281,1282 ЦК України щодо строків пред`явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За положеннями ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 року роз`яснено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника, за умови прийняття спадщини, є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, яке саме майно прийняла у спадок відповідач та яка його вартість. З повідомлення приватного нотаріуса вбачається, що Свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно [PERSON] ще не видавались. Вказані обставини унеможливлюють стягнення з відповідача заявлених позивачем грошових коштів. Крім того, відповідач просить суд застосувати строки позовної давності, подавши відповідну заяву. Згідно ст.256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положеннями ст.257ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Положеннями ч.1, 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до положень ч.3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Так, згідно розписки [PERSON] від 28.01.2005 року право позивача на звернення до суду з відповідним позовом виникло 28 січня 2006 року, оскільки саме тоді у відповідача виникла прострочена заборгованість за розпискою, тобто право позивача було порушено. Розписка [PERSON] від 19.11.2005 року не містить терміну повернення коштів, однак позивач мав можливість звернутися до суду у строки, встановлені ст.257 ЦК України. Не знати про порушення свого права позивач не міг, оскільки розписки знаходились у нього. Як роз`яснено у п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за №14 "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Враховуючи, що позов подано з порушенням строків позовної давності, поважних причин пропущення позовної давності суду не доведено, доказів на підтвердження вартості успадкованого майна не надано, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості із спадкового майна, необхідно відмовити.

Outcome: dismissed