Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-02 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок кримінального правопорушення (заробітної плати особі, яка була звільнена з роботи, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди) в якому просить стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], який проживає [ADDRESS] грошову суму у розмірі 11 479 гривень 24 коп. у якості невиплаченої позивачу заробітної плати за період роботи з 20 листопада 2010 року по 20 листопада 2011 року. Стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER]. який проживає [ADDRESS] грошову суму в розмірі 888 грн.22 коп. у якості оплати позивачу вимушеного простою в період з 21 листопада 2011 року по 04 січня 2012 року. Стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER]. який проживає [ADDRESS] середній заробіток за час затримки розрахунку належних позивачу сум , звільненого з роботи, починаючи з 04 січня 2012 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, тобто по день подачі позову, тобто по 04 грудня 2013 року за кожен місяць затримки у розмірі 22873 гривень. Стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER]. який проживає [ADDRESS] грошову суму у розмірі 7 000 гривень у якості моральної шкоди. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати. Позивач [PERSON] надала позовну заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначила, що ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2013 року відносно [PERSON] закрито кримінальне провадження за звинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.172 ч.1 КК України. Закриття провадження проведено на підставі вимог ст.ст.44, 49 КК України, тобто за нереабілітуючими обставинами. По зазначеному кримінальному провадженню [PERSON] була визнана потерпілою. Користуючись правами, які надані потерпілій [PERSON] КПК України, остання подає цей позов та обґрунтовує їх наступним чином: - наприкінці жовтня 2010 року між позивачем [PERSON] і відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] було укладено трудовий договір відповідно до якого відповідач, який здійснює свою підприємницьку діяльність у сфері роздрібної торгівлі продуктами харчування, тютюновими та алкогольними напоями, прийняв до себе на роботу у якості реалізатора ( продавця) позивача [PERSON] Після укладення договору в усній формі відповідач ФОП [PERSON] допустив позивача до виконання взятих на себе трудових обов"язків, а саме працювати у якості реалізатора в магазині [ADDRESS] Під час укладання договору відповідач пояснив позивачу, що всі формальності щодо договору він бере на себе, позивачу ж треба тільки сумлінно виконувати свої обов"язки. За проведену роботу відповідач обіцяв платити позивачу заробітну плату у розмірі 3% від реалізованого товару, але не менш ніж встановлену законом мінімальну заробітну плату. Із зазначеного часу позивач офіційно оформлена на роботу до відповідача не була, тобто в зазначений час договір в письмовому вигляді з позивачем не укладався. Свої дії відповідач мотивував тим, що це нібито є іспитовим строком, при цьому заробітну плату з моменту фактичного прийняття на роботу відповідач не платив. Свої дії щодо невиплати заробітної плати відповідач мотивував тим, що в нього скрутне становище, він не має можливості виплачувати своєчасно заробітну плату, отримані доходи він вимушений направляти на розвиток бізнесу, в подальшому відповідач обіцяв провести розрахунок з позивачем в повному обсязі, а зазначені порушення з його сторони компенсувати матеріально. Факт фактичного виконання трудових обов"язків позивачем у відповідача з кінця 2010 року, факт її роботи через день за зазначеним графіком, встановлено органом досудового слідства, а саме встановлено, що [PERSON] працювала у [PERSON] з 20 листопада 2010 року. В подальшому фактично зазначені формальності щодо укладення належним чином трудового договору відповідач виконав лише 14 квітня 2011 року, тобто уклав договір з позивачем в письмовій формі, зазначений трудовий договір було відповідно до діючого законодавства зареєстровано в Якимівському районному центрі зайнятості, трудовий договір є типовим, його затверджено наказом Міністерства праці та соціальної політики від 08.06.2001 року за № 260. Згідно умов зазначеного договору, а саме п. 3, відповідач брав на себе зобов"язання оплачувати працю позивача у розмірі 480 грн. в місяць, але не нижче законодавчо встановленого мінімального розміру заробітної плати. Відповідно до умов п.4 зазначеного договору позивач повинна була працювати згідно графіку на протязі 4-х годин на день, тривалість робочого тижня повинна становити 40 годин з двома вихідними днями. Але з початку роботи позивача [PERSON] і до її звільнення графік роботи у позивача був зовсім інший, а саме робочий час позивача становив в зимовий період ( з 01 листопада по 31 березня ) з 07 години до 20 години , в суботу та неділю робочий час продовжувався до 22 години. В літній період ( з 01 квітня по 31 жовтня) тривалість робочого часу становила з 07 години до 22 години, в суботу та неділю до 23 години. При цьому ніяких вихідних, відпусток на протязі роботи у відповідача позивачу не надавалося, позивач працювала у відповідача вдвох із своєю напарницею через день, змінюючи одна одну. Факт роботи в зазначеному режимі підтверджується ухвалою суду про закриття кримінального провадження. Після укладення трудового договору в письмовому вигляді, а саме через два-три дні, відповідач провів ревізію в магазині і нібито виявив недостачу товарно-матеріальних цінностей на суму в 14 000 грн. Відповідач одразу заявив позивачу, що саме вона за час своєї роботи допустила розтрату товару та грошей, почав погрожувати позивачу судом, притягненням її до кримінальної відповідальності, що він її звільнить за "статтею" про розкрадання тощо. Одночасно відповідач вирішив проводити стягнення " недостачі" в рахунок заробітної плати позивача. Після цього позивач продовжувала працювати у відповідача , при цьому ніякої заробітної плати фактично позивач не отримувала , відповідач також розрахунок по заробітній платі з позивачем за її роботу з кінця листопада 2010 року по 14 квітня 2011 року не провів, матеріальної компенсації, як того він обіцяв, не здійснив. Крім того, як було зазначено вище, відповідач не надавав позивачу щорічної відпустки. Такі порушення трудових прав позивача з боку відповідача стали причиною погіршення стосунків між ними. Наприкінці 2011 року позивач заявила відповідачу, що вона за її підрахунками із невиплаченої їй заробітної плати виплатила "недостачу" в сумі 14 000 грн., тобто в сумі 7 000 грн. оскільки такі ж утримання повинні бути проведені з її напарниці Білінчук, і тепер відповідач повинен їй платити заробітну плату згідно домовленостей. Але на це відповідач заявив позивачу, що вона знову допустила недостачу на суму 6 000 грн., вона повинна знову виплатити цю суму грошей. Така поведінка відповідача, невиплата їй на протязі більш ніж рік заробітної плати, її незгода із так званими "недостачами" потягло за собою звільнення позивача 04 січня 2012 року. Позивач зазначає, що її звільнення з роботи було здійснено за її заявою з формулюванням "за власним бажанням" , але фактично причиною звільнення стали викладені в позовній заяві порушення трудових прав позивача. Такі дії відповідача, а саме порушення трудових прав позивача у вигляді невиплати заробітної плати, одностороннє ( з боку відповідача) суттєве збільшення робочого дня, не надання щорічної оплачуваної відпустки за 2010 рік та за 2011 рік, відсутність будь-яких компенсацій з боку відповідача за важкі умови праці потягли за собою моральні страждання позивача які виразились в пошуках на протязі тривалого часу, майже двох з половиною років ( з кінця листопада 2010 року середину травня 2013 року), будь-яким чином утримувати себе та свою сім"ю, постійної тривоги за завтрашній день тощо. Позивач звернулася до суду з цим позовом щодо захисту своїх прав і обґрунтовує їх наступним: 1- відповідно до вимог ст.24 КЗпП України трудовий договір повинно бути укладено в письмовому вигляді, укладення договору здійснюється наказом власника. Але трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ або розпорядження не були видані, але працівник фактично був допущений до виконання ним трудових обов"язків. Таким чином позивач вважає, що фактичний її допуск з 20 листопада 2010 року ( як встановлено органом досудового слідства) з боку відповідача до виконання обов"язків реалізатора є підставою вважати укладеним такий договір між сторонами саме з 20 листопада 2010 року; 2- відповідно до вимог ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна бути виплачуватися працівнику регулярно в робочі дні, не рідше ніж двічі на місяць через проміжок часу, який не перевищує шістнадцять днів. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України під час звільнення роботодавець повинен виплатити всі належні працівнику суми грошей, про всі нараховані суми роботодавець повинен письмово попередити працівника. Як вбачається з позову відповідач взагалі заробітну плату позивачу не платив хоча відповідно до умов договору ( п.3) повинен був платити позивачу не менш ніж законодавчо встановлений мінімальний розмір такої зарплати. Крім того позивач зазначає, що вона працювала у відповідача не на ? частини ставки як зазначено в договорі, а значно більше часу ніж встановлено законом, тобто більш ніж 40 годин на тиждень. Як вбачається із наданих органу досудового слідства аркушів паперу розмір нарахування заробітної плати позивачу становив від 1250 грн. до 1660 грн. Позивач вважає, що для розрахунку невиплаченої заробітної плати на її користь зі сторони відповідача [PERSON] більш доцільно застосувати законодавчо встановлений розмір мінімальної зарплати за період її роботи. Згідно ст.53 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2010 рік" № 2154-У1 від 27.04.2010 року розмір мінімальної заробітної плати з 01 жовтня 2010 року становив 907 грн. , з 01 грудня 2010 року становив 922 гривні на місяць, згідно ст. 22 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2011 рік" № 2857-У1 від 23.12.2010 року розмір мінімальної заробітної плати становив з 01січня - 941 грн. , з 01 квітня - 960 грн., з 01 жовтня - 985 грн., з 01 грудня - 1004 грн. на місяць. Під час досудового слідства було допитано фахівця з нарахування заробітної плати, згідно його розрахунку загальна сума невиплаченої заробітної плати зі сторони [PERSON] на користь [PERSON] становить : за період з 20 листопада 2010 року по 13 квітня 2011 року - 4 493 грн. 57 коп., за період з 14 квітня 2011 року по 20 листопада 2011 року ( час коли [PERSON] припинила свою роботу у підозрюваного) - 6 985 грн. 67 коп.. Загалом сума невиплаченої заробітної плати, яка встановлено досудовим слідством становить 11 479 грн. 24 коп. Таким чином відповідач повинен на користь позивача за здійснену останнім роботу в період з 20 листопада 2010 року по 20 листопада 2011 року виплатити заробітну плату в розмірі 11 479 грн. 24 коп.; 2- органом досудового слідства встановлено, що позивач виконувала свої функції продавця з 20 листопада 2010 року по 20 листопада 2011 року. Але позивач була звільнена з роботи з 04 січня 2012 року, в зазначений період з 20.11.2011 року по 04.01.2012 року позивач не допускалася до роботи відповідачем. Позивач вважає, що такі правовідносини між позивачем та відповідачем є часом простою оскільки свої функціональні обов"язки вона не виконувала з вини відповідача. Відповідно до вимог ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника повинен оплачуватися із розрахунку 2/3 ставки. Позивач вважає, що для розрахунку оплати часу простою в зазначений період доцільно застосувати законодавчо встановлений розмір мінімальної зарплати, тобто за 10 днів листопада 2011 року із розрахунку 985 грн. на місяць, або 328,33 грн. за 10 днів листопада та 1004 грн. за грудень 2011 року, а всього за час простою 888 грн. 22 коп. (( 328,33 +1004) : 3 Х 2 = 888,22 ; 3- у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівнику сум, підприємство повинне заплатити працівнику середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Тобто відповідач за невиплату позивачу належної йому заробітної плати повинен заплатити на користь останнього середній заробіток починаючи з 04 січня 2012 року за кожен місяць затримки, а саме по день розгляду справи, тобто по 03 березня 2014 року із наступного розрахунку: згідно ст. 22 ЗУ "Про Державний бюджет України на 2011 рік" № 2857-У1 від 23.12.2010 року розмір мінімальної заробітної плати становив з 01січня - 941 грн. , з 01 квітня - 960 грн., з 01 жовтня - 985 грн., з 01 грудня - 1004 грн. на місяць; - у відповідності до вимог Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обрахування середньої заробітної плати" , а саме підпункту л) пункту 1 розділу 1 та абз.3 п.2 розділу 11 зазначеного "Порядку" середній заробіток нараховується виходячи із заробітної плати за останніх два місяця. Таким чином сума середнього заробітку в місяць за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, який відповідач повинен сплатити позивачу починаючи з 04.01.2012 року по 03 березня 2014 року становить 994, 5 грн. (( 985 грн. + 1004 грн. ) : 2 = 994,5); таким чином загалом за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, тобто по день розгляду позову, а саме за період з 04.01.2011 року по 03.03.2014 року, відповідач повинен сплатити на користь позивача грошову суму в розмірі 25 857 грн. ( 994,5 Х 26 місяців ( 12 міс.-2012 рік, 12 міс.-2013 рік, 2 міс.-2014 рік))= 25 8857; 4- відповідно до вимог ст.2371 КЗпП України у випадку якщо порушення з боку роботодавця прав працівника призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків та вимагають від працівника додаткових зусиль щодо організації свого життя, роботодавець повинен відшкодувати таку моральну шкоду. Як зазначила позивач, внаслідок дій відповідача, а саме порушення її трудових прав у вигляді невиплати заробітної плати, одностороннього ( з боку відповідача) суттєвого збільшення робочого дня, не надання щорічної оплачуваної відпустки за 2010 рік та за 2011 рік, відсутність будь-яких компенсацій з боку відповідача за важкі умови праці, потягли за собою моральні страждання позивача які виразились в пошуках будь-яким чином утримувати себе та свою сім"ю на протязі 14 місяців роботи у відповідача , постійної тривоги за завтрашній день тощо. Виходячи з викладеного позивач оцінює спричинену їй моральну шкоду у розмірі 500 грн. за кожен місяць роботи у відповідача, тобто в 7 000 грн. ( 500 грн. х 14 міс. = 7000 грн.); Таким чином позивач просить стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], який проживає [ADDRESS] грошову суму у розмірі 11 479 грн. 24 коп. у якості невиплаченої позивачу заробітної плати за період роботи з 20 листопада 2010 року по 20 листопада 2011 року. Стягнути на користь позивача [PERSON] з відповідача [PERSON], грошову суму в розмірі 888 грн.22 коп. у якості оплати позивачу вимушеного простою в період з 21 листопада 2011 року по 04 січня 2012 року. Стягнути на користь позивача з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку належних позивачу сум , звільненого з роботи, починаючи з 04 січня 2012 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, тобто по день розгляду справи , а саме по 03 березня 2014 року за кожен місяць затримки у розмірі 25 857 грн. Стягнути на користь позивача з відповідача грошову суму у розмірі 7 000 грн. у якості моральної шкоди. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву про збільшення позовних вимог в повному обсязі та просили її задовольнити. Також позивач [PERSON] зазначила, що вона не бажала звільнятися з роботи за власним бажанням, її примусила бухгалтер підприємства написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням. Також представник позивача в судовому засіданні просив поновити строк звернення до суду з позовом про стягнення грошової суми в якості оплати позивачу вимушеного простою в період з 21 листопада 2011 року по 04 січня 2012 року та середнього заробітку за час затримки розрахунку належних позивачу сум, звільненого з роботи, починаючи з 04 січня 2012 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, тобто по день розгляду справи, а саме по 03 березня 2014 року за кожен місяць затримки та задовольнити ці позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач - [PERSON] та його адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково та пояснили, що сума невиплаченої заробітної плати, яка встановлена досудовим слідством та зазначена в ухвалі Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2013 року, відповідно до якої відносно [PERSON] закрито кримінальне провадження, становить 11 479 грн. 24 коп. Тому відповідач визнає позовні вимоги в цій частині позову та згоден оплатити позивачу зазначену суму. Інші позовні вимоги відповідач не визнає в повному обсязі, так як на звернення з позовними вимогами про стягнення з відповідача грошову суму в розмірі 888 грн.22 коп. у якості оплати позивачу вимушеного простою в період з 21 листопада 2011 року по 04 січня 2012 року, середній заробіток за час затримки розрахунку належних позивачу сум, звільненого з роботи, починаючи з 04 січня 2012 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, тобто по день розгляду справи, а саме по 03 березня 2014 року за кожен місяць затримки у розмірі 25 857 грн. та грошову суму у розмірі 7 000 грн. у якості моральної шкоди, сплив строк позовної давності. А тому і відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесені останньою судові витрати, також заперечували проти поновлення строку, заявленого представником позивача. Представник відповідача зазначила, що позивач [PERSON] вже зверталася до Якимівського районного суду із зазначеними позовними вимогами у лютому 2012 року, але за її ж заявою зазначені позовні вимоги були залишені без розгляду ухвалою суду від 16.02.2012 року, тобто за її бажанням залишено без розгляду, а не зупинено провадження до розгляду кримінальної справи. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року по справі № 1-5/2012 зазначено, що відповідно до ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга), а позивачем зазначений тримісячний строк вже пропущено та також зазначила, що із письмовою заявою про поновлення цього строку позивач та його представник не зверталися. Суд, перевіривши письмові докази та заслухавши доводи позивача, відповідача, представників сторін, виходить із наступного, що позовні вимоги законні та обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2013 року відносно [PERSON] закрито кримінальне провадження за звинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст.172 ч.1 КК України. Закриття провадження проведено на підставі вимог ст.ст.44, 49 КК України, тобто за нереабілітуючими обставинами, зазначена ухвала суду набрала законної сили 05.12.2013 року. По зазначеному кримінальному провадженню [PERSON] була визнана потерпілою та сума невиплаченої заробітної плати, яка встановлено досудовим слідством становить 11 479 гривень 24 коп.(а.с. 4). Відповідно до ст.61 ч.4 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином відповідач повинен на користь позивача за здійснену останнім роботу в період з 20 листопада 2010 року по 20 листопада 2011 року виплатити заробітну плату в розмірі 11 479 грн. 24 коп., про що не заперечували сторони в судовому засіданні. Так як позивач звернулася з позовом про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок кримінального правопорушення, відповідно вона має право на стягнення моральної шкоди в порядку ч.1 ст. 1167 ЦК України, де моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 22 ч.3 п.2 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. В даному випадку відсутність будь-яких компенсацій з боку відповідача за важкі умови праці, потягли за собою моральні страждання позивача які виразились в пошуках будь-яким чином утримувати себе та свою сім"ю, постійної тривоги за завтрашній день тощо. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Виходячи з викладеного суд оцінює спричинену моральну шкоду позивачу [PERSON] у розмірі 3000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у якості моральної шкоди. Щодо стягнення на користь позивача з відповідача [PERSON] грошову суму в розмірі 888 грн.22 коп. у якості оплати позивачу вимушеного простою в період з 21 листопада 2011 року по 04 січня 2012 року, а також стягнення на користь позивача з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку належних позивачу сум, звільненого з роботи, починаючи з 04 січня 2012 року по день фактичного розрахунку по заробітній платі, тобто по день розгляду справи , а саме по 03 березня 2014 року за кожен місяць затримки у розмірі 25 857 гривень, зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступного. Судом встановлено, що 04 січня 2012 року позивач [PERSON] звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується документами, долученими до матеріалів справи в якості доказів, а саме: копією трудової книжки (а.с.29). Посилання позивача в судовому засіданні на той факт, що її примусила бухгалтер підприємства написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, нічим не підтверджується окрім поясненнями самої позивачки. Позивач [PERSON] дійсно 16.02.2012 року зверталася до Якимівського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа Якимівський районний центр зайнятості про зміну строків укладення трудового договору, про зміну формулювання звільнення з роботи, стягнення заробітної плати особі, яка була звільнена з роботи, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди (а.с.45-48). Ухвалою суду від 16.02.2012 року провадження у зазначеній справі було відкрито (а.с.49). Але за заявою позивача ухвалою суду від 06.11.2012 року провадження у зазначеній справі залишено без розгляду (а.с.49-50). Тобто при зверненні з позовом 16.02.2012 року позивачу було відомо про його порушене право, але 06.11.2012 року [PERSON] за власним бажанням та своєю заявою залишила зазначену позовну заяву без розгляду в порядку ст.207 ЦПК України, хоча на той час їй було відомо про постанову про порушення кримінальної справи від 12 жовтня 2012 року (а.с. 30) та вона не використала своє право про зупинення провадження в порядку ст. 201 ч.1 п.4 ЦПК України, тобто зупинення провадження у цивільній справі до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства. Відповідно до ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду за вирішенням трудового спору, за яким працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору, встановлено в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. При зверненні позивача [PERSON] із позовом про стягнення заробітної плати особі, яка була звільнена з роботи, середнього заробітку за затримку розрахунку, моральної шкоди 06.12.2013 року (а.с.2-3), позивачем пропущені строки звернення до суду за вирішенням трудового спору. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, суд може поновити ці строки. Позивачем не надано доказів пропуску строків звернення до суду за вирішенням трудового спору з поважних причин, тому у суду відсутні підстави для задоволення клопотання про поновлення строків. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року Справа N 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 КЗпП України зазначено, що: Конституційного Суду України вирішив: 1.В аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. 2. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. На підставі викладеного,

Outcome: partial