Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

У грудні 2013 року позивач [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Мікол" (далі по тексті - ТОВ "Мікол", відповідач) з позовом про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07 серпня 2012 року позивач працював у відповідача на посаді інженера-конструктора, 19 червня 2013 року звільнився з займаної посади за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 Кодексу законів про працю України (далі по тексту - КЗпП України). У день звільнення позивача йому була оформлена трудова книжка, але остаточний розрахунок не був проведений. Заробітна плата не виплачувалась відповідачем з квітня 2013 року, а тому розмір невиплаченої заробітної плати, відповідно до довідки №787 від 24 грудня 2013 року складає 28286 грн.89 коп. Саме невиплата заробітної плати стала причиною для звільнення позивача. Позивач звертався до відповідача з проханням здійснити розрахунок шляхом направлення письмової вимоги, однак відповідач ухиляється від виплати коштів. Позивач вважає, що відповідач грубо порушує його права, оскільки у день звільнення з роботи, відповідач зобов'язаний був виплатити позивачу заробітну плату за весь період роботи. Всупереч ст. 116 КзпП України відповідач не провів виплату працівнику всіх сум при звільненні, у зв'язку з чим позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності ст. ст. 47, 115, 116 КзпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці", роботодавець зобов'язаний регулярно виплачувати заробітну плату. Оскільки, відповідач не здійснив з позивачем розрахунок, останній звернувся до суду з позовом, відповідно до якого просить стягнути з ТОВ "Мікол" на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 28286, грн. 89 коп., на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по винесення судового рішення у справі, а саме по 20.02.2014 року, у розмірі 108157 грн.50 коп. та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, а саме у розмірі 28110 грн. 81 коп., посилаючись на порушення відповідачем законодавства про працю. Позивач у судове засідання, призначене на 20.02.2014 року, не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання свого представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України), у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді інженера-конструктора у ТОВ "МІКОЛ" з 07 серпня 2012 року, 19 червня 2013 року позивача було звільнено з займаної посади за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 16-22), наказом про прийняття на роботу №Мі/К-00516 (а.с.11) та наказом про припинення трудового договору №Мі/к-000382 (а.с.12). Відповідно до довідки №787 від 24 грудня 2013 року, розмір невиплаченої заробітної плати позивачу складає 28286 грн.89 коп. (а.с.4). Судом встановлено, що позивачем було направлено письмову вимогу відповідачу щодо розрахунку, яка була отримана відповідачем 16.09.2013 року, про що свідчить штемпель ТОВ «Мікол» (а.с.13). Відповідно до ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 83 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено в судовому засіданні, під час роботи позивача у відповідача, останній не виплачував позивачу заробітну плату з 01.04.2013 року по 01.07.2013 року, та в день звільнення позивача не провів з ним розрахунок по заробітній платі. Станом на грудень 2013 року наявна заборгованість по виплаті позивачу належних йому коштів у розмірі 28286 грн.89 коп. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до положень Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" №13 від 24 грудня 1999р., установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Проте, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, стороною відповідача протягом всього часу розгляду справи в суді не було надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що затримка в проведенні остаточного розрахунку з позивачем при звільненні, відбулася не з вини відповідача. З урахуванням положень п.2,8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінетом Міністрів України від 08.02.1995р. №100, з часу звільнення позивача, а саме - 19.06.2013р. до ухвалення рішення суду - 20.02.2014р., пройшло 171 робочих дні. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати в розмірі 28286 грн. 89 коп., а також стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з 19 червня 2013 року по 20 лютого 2014 року в розмірі 108157 грн.50 коп., підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 36 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Вимоги позивача в частині стягнення з відповідача вихідної допомоги у розмірі 28110 грн. 81 коп. не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до копії трудової книжки, наявної в матеріалах цивільної справи, вбачається, що позивача звільнено за угодою сторін на підставі п.6 ст.36 КЗпП України, а не на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідно до якої працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. На підставі наведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "МІКОЛ" про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України,суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Розподіляючи судові витрати, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. Враховуючи наведене, на підставі 43 Конституції України, ст.ст. 47, 83, 116, 117, КЗпП України та

Outcome: partial