Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-18 00:00:00

У лютому 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тонконог Олена Юхимівна про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування, свої вимоги мотивувавши тим, що [INFO] помер [PERSON]. [PERSON] доводиться батьком [PERSON]. [PERSON] доводився чоловіком [PERSON] . За заявою Відповідача від 26 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тонконог О. Ю. було відкрито спадкову справу № 10 / 2014, яка зареєстрована у Спадковому реєстрі 26 вересня 2014 року за № 56581844. Після смерті [PERSON] залишилось три спадкоємці першої черги: його діти - [PERSON] та [PERSON], а також дружина [PERSON]. [PERSON] заявою на ім'я нотаріуса від 04 березня 2015 року за № 203 відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Отже, долі спадкоємців після смерті [PERSON] складають: Позивача - 2 / 3 частини від спадкового майна. Відповідача - 1 / 3. До складу спадкового майна входить нерухоме майно, що належало [PERSON] на праві особистої приватної власності: 1 - кімнатна квартира [ADDRESS] та 1 / 4 частина 3 - кімнатної квартири [ADDRESS]. Нотаріусом « дано Позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 січня 2017 року - на 1 / 6 частину квартири [ADDRESS]. Це право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Стосовно частини спадщини - 2 / 3 частини квартири [ADDRESS], Позивач отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 січня 2017 року. Квартира [ADDRESS] є власністю [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виковим В. О. 30 квітня 2010 року за реєстровим № 1175 і зареєстрованого в КП « Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності нерухомого майна » 04 травня 2010 року за № д 908 - 74. Постанова нотаріуса вмотивована тим, що для отримання свідоцтва про право на спадщину на вказану квартиру Позивачем не надано нотаріусу оригінал документу, що підтверджує право власності померлого на це майно. Видача свідоцтва про право на спадщину без подання оригіналу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно, буде суперечити законодавству. При цьому Позивачу роз'яснена процедура вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У зв"язку з вищезазначеним позивач просить визнати за [PERSON], право власності на 2 / 3 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька - [PERSON], [INFO], який помер [INFO]. В судовому засіданні Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити в повном у обсязі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі договору - доручення про надання правової допомоги № 01 / 09 - 17 від 15 вересня 2017 року ( а.с. 74 ) проти задоволення заявлених позовних вимог не заперечували. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тонконог Олена Юхимівна в судове засідання не з"явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 05 жовтня 2018 року за вх. № 48234 від ПН КМНО Тонконог О.Ю. надійшло клопотання в якому просить проводити розгляд справи за її відсутності, заперечень проти позову не має. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, відповідача представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Як слідує з матеріалів справи, та встановлено в судовому засіданні [INFO] помер [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про смерть від 27 вересня 2014 року серія [NUMBER]. [PERSON] за життя не склав заповіту, а тому спадкування відбувається за законом. [PERSON] доводиться батьком [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про народження від 25 грудня 1992 року серія [NUMBER]. [PERSON] доводився чоловіком [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 20 серпня 2014 року серія [NUMBER]. За заявою Відповідача від 26 вересня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тонконог О. Ю. було відкрито спадкову справу № 10 / 2014, яка зареєстрована у Спадковому реєстрі 26 вересня 2014 року за № 56581844. Після смерті [PERSON] залишилось три спадкоємці першої черги: його діти - [PERSON] та [PERSON], а також дружина [PERSON]. [PERSON] заявою на ім'я нотаріуса від 04 березня 2015 року за № 203 відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] ( Позивача ). Отже, долі спадкоємців після смерті [PERSON] складають: Позивача - 2 / 3 частини від спадкового майна. Відповідача - 1 / 3. До складу спадкового майна входить нерухоме майно, що належало [PERSON] на праві особистої приватної власності: 1 - кімнатна квартира [ADDRESS] та 1 / 4 частина 3 - кімнатної квартири [ADDRESS]. Нотаріусом « дано Позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 січня 2017 року - на 1 / 6 частину квартири [ADDRESS]. Це право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 січня 2017 року № 78251216. Стосовно частини спадщини - 2 / 3 частини квартири [ADDRESS], Позивач отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 січня 2017 року. Квартира [ADDRESS] є власністю [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Виковим В. О. 30 квітня 2010 року за реєстровим № 1175 і зареєстрованого в КП « Київське міське бюро технічної інвентаризації і реєстрації права власності нерухомого майна » 04 травня 2010 року за № д 908 - 74. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків ( спадщини ) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця ), до інших осіб ( спадкоємців ). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті. Відповідно до частини 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261 - 1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право масності. Відповідно до п. 4. 15, 4.1 8 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296 / 5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз"яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 " Про судову практику у справах про спадкування " зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, Позивач, будучи спадкоємцем першої черги, реалізував своє право на прийняття спадщини за законом після свого померлого батька [PERSON]. шляхом подачі відповідної заяви нотаріусу про прийняття спадщини у встановлений законодавством строк та не здійснював відмову від прийняття спадщини, але, у зв'язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документу на спадкове майно, а саме квартиру [ADDRESS], нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475 / 97 - ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved