Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до АТ "Банк "Фінанси та Кредит" про захист прав споживача, повернення строкового банківського вкладу (депозиту), стягнення пені, інфляційного підвищення та моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.07.2014 року між ним та відповідачем укладено договір № 300131/81051/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) в іноземній валюті (доларах США) в Кузнецовському відділенні № 65, відповідно до якого позивачем внесено в банк на депозитний рахунок 15000 доларів США з виплатою 12,50 відсотків річних. При цьому у відповідності до умов договору після закінчення строку договору вклад повертається вкладнику, і строк розміщення вкладу не може бути продовжений сторонами. Оскільки після закінчення договору банк не повернув вкладу, мотивуючи це скрутним фінансовим становищем, позивач погодився на укладення нового договору депозиту строком на один місяць, і 13.01.2015 року уклав договір строкового вкладу (депозиту) №300131/156435/1-15 строком на один місяць, до 13.02.2015 року. Разом з тим, після закінчення дії цього договору вклад не було повернуто. Враховуючи, що депозитний вклад позивачу не повернуто, це ставить його та його сімю у скрутне матеріальне становище та заподіює моральної шкоди, тому просив задовольнити позов, стягнувши суму неповернутого депозиту, пеню, інфляційне підвищення та моральну школу. В судовому засіданні представник позивача зменшила позовні вимоги, пояснила, що 05 листопада 2015 року позивачу було повернуто вклад, тому просила стягнути з відповідача 15000 грн. моральної шкоди, а також неустойку (пеню) в розмірі 3% річних та інфляційне підвищення за весь час затримки у розрахунку. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, надав письмове заперечення, в якому вказував, що з 18 вересня 2015 року у АТ «Банк «Фінанси та кредит» введена тимчасова адміністрація, у звязку із чим, у відповідності до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», застосовується мораторій на задоволення будь-яких вимог кредиторів банку, в т.ч. і щодо стягнення пені та неустойки, будь-яких інших штрафних санкцій. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 08.07.2014 року між сторонами по справі укладено договір №300131/81051/6-14 про банківський строковий вклад (депозит) в іноземній валюті (доларах США) в Кузнецовському відділенні № 65, відповідно до якого позивачем внесено в банк на депозитний рахунок 15000 доларів США з виплатою відсотків в розмірі 12,5 річних. При цьому у відповідності до умов договору (п.6,7) після закінчення строку дії договору вклад повертається вкладнику, і строк дії договору не може бути продовжений сторонами. 13 січня 2015 року на тих же умовах між сторонами у справі було укладено договір №300131/156435/1-15 строком на один місяць, до 13.02.2015 року. Згідно із ч. 1\~ст. 1058 ЦК України\~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч.2\~ст.1060 ЦК України, за договором банківського вкладу не залежно від його виду, банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. З правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 25.12.2013 року по справі 6-140цс13, відповідно до змісту ст.ст. 526 та 1058\~ЦК України\~зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому ж банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки з допомогою платіжної банківської картки). Незважаючи на це, вклад [PERSON] відповідачем своєчасно не було повернуто через відсутність коштів. Судом також встановлено, що 05 листопада 2015 року [PERSON] виплачено кошти, що були внесені ним на депозитний рахунок, в сумі 174580,79 грн., що підтверджується заявою про видачу готівки №2. Ст.526 ЦК України\~передбачено, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Разом з тим, відсутність або недостатність коштів у відповідача, на думку суду, не є підставою для несвоєчасного повернення вкладу, оскільки у відповідності до ст.625 ч.1 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення пені та інфляційного підвищення за несвоєчасне виконання грошового зобовязання підлягають задоволенню. Так, у відповідності до ст.625 ч.2 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки договорами №300131/81051/06-14 та №300131/156435/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) від 08.07.2014 року та від 13.01.2015 року, які укладено між сторонами, не встановлено будь-якого розміру пені (штрафів) за невиконання умов договору, застосуванню підлягають положення Цивільного Кодексу України. При цьому стягненню підлягає наступна сума коштів: 3% річних = 174580,79 грн. (сума простроченого зобовязання у національній валюті) х 3 х 264 дні прострочки (з 14.02.2015 року по 04.11.2015 року) : 365 :100 = 3788,16 грн. Підвищення на індекс інфляції = 174580,79 грн. (сума простроченого зобовязання у національній валюті) х 1,353 (індекс інфляції за період з 14.02.2015 року по 04.11.2015 року) = 61681,11 грн. З приводу стягнення моральної шкоди судом встановлено наступне. Як вбачається зі ст.ст.16, 23 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав є відшкодування моральної шкоди. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Пунктом 4 ч.1\~ст.611 ЦК України\~передбачено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно з ч.2\~ст.22 ЗУ "Про захист прав споживачів", при задоволенні вимог споживача, суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. Таким чином, на думку суду, чинним законодавством передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди у разі протиправної поведінки, в т.ч. у випадку порушення її прав споживача, виходячи із вимог Закону, незалежно від змісту договору. Позивачем належно обґрунтовано факт заподіяння йому моральної шкоди. Так, позивач [PERSON] заощаджував гроші для придбання житла синові. В той же час, внаслідок несвоєчасного повернення грошового вкладу відповідачем, позивач не зміг придбати житло, що порушило відносини у сімї, звичний порядок його життя та вимагало від позивача та членів його сімї докладення додаткових зусиль для його відновлення.. У звязку з цим позивач зазнав душевних страждань, переживань, хвилювань, погіршився стан його здоровя, відчув зневіру та розчарування внаслідок недотримання вимог закону та порядності у відносинах банку з клієнтом, порушення норм моралі. З урахуванням викладеного, позов [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди також підлягає задоволенню. В той же час, визначений позивачем розмір моральної шкоди 15000 грн., на думку суду не в повній мірі відповідає вимогам розумності та справедливості, у звязку з чим з відповідача підлягає стягненню моральна шкода в сумі 5000 грн. Що стосується заперечень представника відповідача, то суд не приймає їх до уваги, оскільки вони не спростовують висновків суду з огляду на таке. Згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Пунктом 1 ч. 6 ст. 36 цього Закону установлено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Таким чином, судом встановлено, що строк дії договору строкового вкладу (депозиту), укладеного позивачем з банком АТ «Банк «Фінанси та кредит» закінчився до запровадження тимчасової адміністрації, тому обмеження, встановлені п.1 ч.5 ст.36 Закону, на виплати за цими договорами не поширюються. Згідно з ч. 1 ст. 26 зазначеного Закону встановлено, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття того рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів, 05 листопада 2015 року позивачу [PERSON] виплачено суму вкладу, у звязку з чим позивач відмовився від частини позовних вимог і будь-яких вимог щодо повернення коштів за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб не предявляв. В той же час, повернення [PERSON] внесеного ним вкладу у порядку, встановленому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, ніяким чином не перешкоджає вкладнику звернутися до суду за захистом порушеного права та вимагати стягнення сум, які йому не повернуті за системою гарантування, виходячи із загальних норм ЦК України, в т.ч. ст.ст.526, 611, 625, 1058, 1061, та умов договорів банківського вкладу. Аналогічну правову позицію висловив і Вищий спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 16.07.2014 року при розгляді справи №6-13275св-14. З приводу судових витрат судом встановлено наступне. У відповідності до ст.88 ч.3 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача [PERSON] на час подачі ним позову було звільнено від сплати судового збору при подачі позову про захист прав споживачів, судовий збір, обчислений у відповідності до вимог ст.80 ч.1 п.1) ЦПК України та ст..4 Закону України «Про судовий збір»), який становить 1218 грн., підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету. Будь-яких інших судових витрат по справі немає. Враховуючи викладене,

Outcome: partial