Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із указаним позовом в обґрунтування вимог за яким послався на те, що 14 березня 2008 року між ним та ВАТ "СВЕДБАНК" було укладено кредитний договір № 0501/0308/74-036. В подальшому відбулась зміна кредитора на ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК". Гр. [PERSON] зазначає, що на початку 2014 року, зважаючи на існуючий на той час курс гривні до долара США, виявив бажання достроково виконати свої кредитні зобовязання, але через об'єктивну неможливість самостійно визначити суму для сплати, що було зумовлено плутаниною у прийнятті та зарахуванні сплачуваних коштів 28.01.2014 року звернувся до банку, де просив надати консультативні послуги з питань виконання цього договору: інформацію про залишок по кредиту та всі його складові, необхідні до сплати. Як вказує позивач, враховуючи ігнорування звернення від 28 січня 2014 року, 18.03.2014 року він повторно звернувся до банку з проханням надати консультативні послуги з питань виконання договору та частково відповідь на запит від 28 січня 2014 року отримав 03 червня 2014 року в судовому засіданні. Враховуючи тривале ненадання банком запитуваної інформації позивач вважає, що банком були порушені ряд норм законодавства України та зобовязання в цілому. Посилаючись на те, що порушення банком вимог п. 5 ч. 1 ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів", ст. 610 ЦК України, має для позивача суттєве і юридичне значення, просить ухвалити судове рішення про встановлення факту, що має юридичне значення про те, що ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" не надавши відповідь на звернення [PERSON] від 28 січня 2014 року та від 18 березня 2014 року порушив вимоги: п. 5 ч. 1 ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" та пунктів 4.1.1, 4.1.2 кредитного договору № 0501/0308/74-036 від 14 березня 2008 року, і порушив зобовязання в розумінні положень ст. 610 ЦК України. Позивач в судовому засіданні підтримав свої вимоги з підстав, викладених у похованій заяві, просив їх задовольнити. Розяснив, що в разі встановлення даного факту, що мають юридичне значення, позивач запропонує банку укласти додаткову угоду чи зміни до кредитного договору, якими визначити порядок виконання зобовязань сторонами договору на майбутнє. За словами позивача інших способів встановлення такого факту немає. Представник ПАТ "ДЕЛЬТА БАНК" в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог. Зазначив, що відповіді на звернення гр. [PERSON] надавались у більший термін, оскільки фахівцями банку проводилась детальна звірка параметрів договору. Звертав увагу суду на той факт, що Богунський районний суд м. Житомира у справі під головуванням судді Полонця С.М. уже встановив відсутність порушень банком пунктів 4.1.1, 4.1.2 кредитного договору № 0501/0308/74-036 від 14 березня 2008 року. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оглянувши справу № 295/4992/14-ц, оцінивши надані сторони докази, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.03.2008 року між позивачем та ВАТ Сведбанк було укладено кредитний договір №0501/0308/74-036, відповідно до якого банк зобовязався надати позивачу грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США на строк з 14.03.2008 року по 13.03.2038 року включно на умовах, передбачених у цьому договорі, а позивач зобовязався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобовязання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Згідно вказаного договору банк здійснив кредитування позичальника надавши кошти в розмірі, передбаченому договором. Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року ВАТ Сведбанк продав (відступив) АТ Дельта Банк права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі за вищевказаним правочином. У січні 2014 року гр. [PERSON] звернувся до ПАТ «Дельта Банк» з заявою про надання йому виписки по рахунку. У березні 2014 року він звернувся з повторною заявою про отримання такої виписки з метою проведення правильності зарахування та розподілення банком коштів на його рахунок спрямованих на погашення вищевказаного кредитного договору. Відповідачем було направлено позивачу листи від 16.02.2014, 24.02.2014 та 13.05.2014 року, в яких було розяснено про направлення звернення позивача до відповідного підрозділу банку для вивчення порушеного питання та прийняття конструктивного рішення, можливість звернення позивача за консультацією до контакт-центру банку та за допомогою запиту в СДБО, а також повідомлено про наявність у позивача станом на 13.05.2014 року заборгованості по кредитному договору, загальний розмір якої 17 029,80 доларів США. Всі зазначені вище обставини підтверджуються матеріалами справ №№ 295/4992/14-ц, 295/2536/15-ц та були встановленими рішеннями судів у справі №295/4992/14-ц, а відтак не підлягають доказуванню в силу ч.3 ст.61 ЦПК України. Судом також встановлено, що ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира у справі №278/48/15-ц заяву [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, залишено без розгляду на підставі ч.6 ст.235 ЦПК України. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати інформацію та консультації з питань надання банківських послуг. Пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування, а також необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця). Пунктами 4.1.1, 4.1.2 зазначеного вище кредитного договору передбачено, що банк зобовязався надати позичальникові можливість скористатися кредитом з дотриманням умов, передбачених цим договором та надавати позичальникові консультаційні послуги з питань виконання цього договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Окремий перелік фактів, що мають юридичне значення, та які можуть бути встановлені у судовому порядку, визначений статтею 256 ЦПК України. При цьому зазначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення окрім, зокрема випадків передбачених частиною 3 зазначеної статті. У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 судам розяснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. У своєму листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року (п. 1, 4) Верховний Суд України звертав увагу на те, що важливе значення має вимога про обов'язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети ні. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом передбачені, серед іншого, у ст. 16 ЦК України. З огляду на положення ст.ст. 15, 16 ЦК України, визначені законодавством та договором способи захисту прав, суд не вбачає підстав для задоволення позову гр. [PERSON] оскільки прописаний у позовній заяві факт порушення, на думку позивача, банком умов кредитного договору та окремих норм чинного законодавства, не має юридичного значення з огляду на вимоги ст. 256 ЦПК України та не може бути встановлений у судовому порядку. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed