Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Південне" про розірвання договору оренди земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником земельної ділянки площею 7,021 га, кадастровий номер 4825781700:05:000:0006, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області. 17 травня 2004 року між нею та ДП "Південне" було укладено договір оренди № 230 належної їй земельної ділянки строком на 5 років, який 25 травня 2005 року зареєстрований у Снігурівському секторі реєстрації. В подальшому 28 лютого 2008 року між ними було укладено додаткову угоду № 184 до договору оренди землі № 230 від 17 травня 2004 року, якою у договір оренди було внесено зміни та змінено строк дії оренди з 5 на 15 років. Крім того, додатковою угодою від 26 жовтня 2015 року строк дії договору змінено до 2027 року. Відповідно до пункту 39 дійсного договору, листом від 24 квітня 2019 року вона письмово попередила відповідача про бажання розірвати договір оренди землі № 230 від 17 травня 2004 року в односторонньому порядку, на що відповіді не отримала. Оскільки відповідач ухиляється від виконання свого обов"язку щодо розірвання договору та повернення земельної ділянки, вона звернулася до суду з вказаним позовом. 14 лютого 2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він позовні вимоги заявлені позивачкою не визнав посилаючись на те, що визначене у договорі положення пункту 39 про можливість одностороннього розірвання договору є нікчемним, оскільки при укладенні договору дії сторін не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме сторони не досягали домовленості щодо правових наслідків розірвання договору в частині визначення умов та порядку повернення земельної ділянки у разі його одностороннього розірвання. Крім того, не настали умови, визначені ч. 1 ст. 32 Закону України "Про оренду землі" для дострокового розірвання договору за рішенням суду, а в односторонньому порядку розірвання договору законодавстом не передбачено. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, з викладених у позові підстав просила про їх задоволення. Представник відповідача Третьяк Г.О. позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві. Дослідивши докази по справі, суд встановив наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 7,021 га, кадастровий номер 4825781700:05:000:0006, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 47260643 виданого 10 листопада 2015 року на заміну державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 036111 від 06 квітня 2004 року (ка.с.5). Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачкою проведена державним реєстратором Снігурівського районного управління юстиції Корженко О.Ю. 09 листопада 2015 року, номер запису про право власності: 11968401, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 47261079 сформованого 10 листопада 2015 року (а.с.6). Відповідно до укладеного договору оренди землі № 230 від 17 травня 2004 року, який зареєстровано 25 травня 2005 року у Снігурівському секторі реєстрації, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 040502300227, [PERSON] передала в оренду належну їй земельну ділянку ДП "Південне" строком на 5 років (а.с.8-9). На підставі акту приймання-передачі від 17 травня 2004 року відповідач прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 7,02 га (а.с.10). Відповідно до додаткової угоди № 184 від 28 лютого 2008 року до договору оренди № 230 від 17 травня 2004 року, укладеної між сторонами, у вище зазначений договір оренди землі було внесено зміни та змінено строк дії оренди з 5 на 15 років. Вказана угода 22 грудня 2010 року була зареєстрована у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 041047300122 (а.с.7). Також, 26 жовтня 2015 року між [PERSON] та ДП "Південне" було укладено додаткову угоду до договору оренди землі, якою змінено строк дії оренди до 2027 року (а.с.11). Право оренди за відповідачем також було зареєстроване 17 червня 2016 року державним реєстратором Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області Зимою Ю.В. на підставі договору оренди землі № 230 від 17.05.2004 року з додатковою угодою від 26.10.2015 року, номер запису про інше речове право: 15110985, про що свідчить надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 62154790 сформована 24.06.2016 року (а.с.12). Так, пунктом 39 договору оренди передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору. 24 квітня 2019 року позивачка звернулася до відповідача з письмовим попередженням про те, що вона бажає розірвати договір оренди земельної ділянки від 17 травня 2004 року в односторонньому порядку у відповідності до п. 39 договору, яке відповідач отримав 24 травня 2019 року (а.с. 14-15). Згідно з частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно частини четвертої статті 31 Закону України "Про оренду землі" розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Тлумачення частини четвертої статті 31 Закону України "Про оренду землі"свідчить, що за загальним правилом не допускається розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку. Проте сторони в договорі оренди можуть встановити як умову про одностороннє розірвання договору оренди землі, так і процедуру її реалізації. Оскільки пунктом 39 договору оренди землі від 17 травня 2004 року сторони передбачили умову про одностороннє розірвання договору, на виконання якої позивачка направила відповідачу письмове попередження від 24 квітня 2019 року, яке отримано останнім 24 травня 2019 року, то є наявними підстави для розірвання договору. Посилання відповідача про нікчемність вказаного положення договору про одностороннє розірвання, як таке, що не спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не знайшли свого підтвердження належними доказами. Судом встановлено, що договір підписаний обома сторонами, зареєстрований у встановленому порядку, сторонами протягом тривалого часу виконувалися його умови, відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою на підставі договору, дане положення є чітким та зрозумілим для його виконання. Враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved