Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та визнання права власності за нею вказаного будинку загальною площею 251,6 кв.м та земельної ділянки площею 1483 кв.м, що знаходится за адресою: [ADDRESS], при цьому посилалась на те, що 14 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано договір дарування будинку [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. та земельної ділянки площею 1483 кв.м., державний акт серія І - ЖТ №044188, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], данний договір було посвідчено 14 серпня 2007 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 12443 від 14.08.2007 р. При цьому посилається на те, що договір дарування не відповідав її внутрішній волі, та укладений внаслідок збігу тяжких життєвих обставин. Сторони в судове засідання не з'явились представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України в Житомирській області 25.10.2013 року [PERSON] знятий з реєстрації та вибув в Харківську область. Згідно із ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. Зміст газети "Урядовий кур"єр" від 17 травня 2014 року містить оголошення про виклик відповідача [PERSON] в судове засідання 03.06.2014 року. З опублікуванням оголошення про виклик, відповідач вважається належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст.ст. 74, 158,224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 14 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] було підписано Договір дарування будинку [ADDRESS] загальною площею 251,6 кв.м. та земельної ділянки площею 1483 кв.м., державний акт серія І - ЖТ №044188, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Договір було посвідчено 14 серпня 2007 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 12443 від 14.08.2007 р. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України. Так, ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь - якому елементі правочину. Відповідно до ст. ст. 203 п.З, 5, 215, 233, 234 ЦК України, правочин є фіктивними вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а також підписаний внаслідок збігу тяжких життєвих обставин позивача. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу, а згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Так, відповідач та позивач за даним позовом є чоловіком та дружиною, та перебувають у зареєстрованому шлюбі, який укладено 26.10.2005 року. Спірне майно набуте позивачкою внаслідок договору купівлі - продажу 04.12.2004р. ще до укладення шлюбу з відповідачем. Влітку 2007 року у позивача склалися тяжкі обставини пов'язані з необґрунтованим порушенням кримінальних справ та спробами притягнути її до кримінальної відповідальності. У зв'язку з цим, мало місце вчинення значної кількості слідчих дій обшуків за місцем проживання позивача та її батьків та за місцем роботи та за місцем знаходження майна позивача, виїмок, що підтверджується матеріалами справи. Так, 03 липня 2007 року в.о прокурора Корольовського районну м. Житомира Прокопенко С.П. було порушено кримінальну справу № 07X087033 за ознаками складу злочину передбаченого ст. 364 ч.2 КК України за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами ПП «МельКом», а в подальшому склад злочину було перекваліфіковано на ст. 190, ч. 1 та 3 ст. 358 КК України. За обставинами порушеної кримінальної справи слідством інкримінувалися дії власнику підприємства ПП «МельКом», яким являлася позивач [PERSON]. Крім цього, 18.09.2007 р. прокуратурою Корольовського району м. Житомира в межах кримінальної справи № 07-087033 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, а саме за фактом підробки посадовими особами ТОВ "Жо Ві" ЛТД документів. В період обставин за якими порушено кримінальну справу посадовою особою та власником ТОВ «Жові» ЛТД являлася позивач. В подальшому кримінальні справи були закриті. Відповідно Постанови Пленуму Верховного суду від 06.11.2009 N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" п. 23. правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Відповідно до ст. 234 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином є фіктивним та визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. N 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь - яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Так, дарування є добровільною дією щодо безоплатної передачі майна, законодавець ставить момент укладання договору в залежність від волі особи передати річ, оскільки ніхто не вправі вимагати цього від власника поза його волею. Саме тому, відповідно до ст. ст. 328,334,640,722 ЦК України, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Майно відповідачу ні в користування ні у власність не передавалось, відповідач не виконував обов"язків власника майна, відповідач не мав наміру приймати таке майно, користуватися ним, нести витрати на його утримання і т. ін., і фактично цього не робив. Про фіктивність спірного договору дарування свідчить також той факт, що з часу підписання договору батьки позивача та позивач продовжують володіти і користуватися будинком сплачуючи відповідні комунальні платежі, іншого житла не мають. Відповідно до ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Так, [PERSON] не було в установлено законом порядку переоформлено право власності на земельну ділянку площею 0,1483га., державного акта не отримано, та не зареєстровано. Таким чином, фактичної передачі прав на земельну ділянку Відповідачу не відбулося. Відсутністю волевиявлення та відсутність наміру створити правові наслідки на передачу у власність шляхом дарування майна в даному випадку і вказує те, що фактично договір дарування не був укладений і відповідач не набув права власності у встановленому законом порядку - шляхом передачі йому речі, бо річ не була йому передана (отримана у володіння) згідно ст.ст.640, 722 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку, що договір дарування будинку [ADDRESS] укладений між [PERSON] та [PERSON], 14 серпня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 12443 від 14.08.2007 року є фіктивним, вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином та є таким що підлягає визнанню судом недійсним. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved