Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення про визнання її власником 1/2 розташованих по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області житлового будинку, господарських будівель і споруд в порядку спадкування за заповітом після смерті 23.03.2015 року її матері [PERSON]. Вимоги обґрунтувала тим, що мати була власником вищевказаного цілого житлового будинку з господарськими спорудами на підставі рішення виконкому Куснищанської сільської ради від 28.05.2002 року №\~5 і виданого на його підставі свідоцтва. 09.07.2002 року 36/100 частини цього будинку з господарськими спорудами мати подарувала своїй дочці відповідачу [PERSON] 25.11.2003 року мати склала заповіт, яким 1/2 житлового будинку, 1/2 літньої кухні та 1/2 холодного будинку заповіла їй (позивачу). Після смерті матері відкрилась спадщина на частину вказаного житлового будинку з господарськими спорудами та земельні ділянки. Спадщину прийняли вона, відповідачі [PERSON], [PERSON] і третя особа [PERSON] 15.03.2016 року приватний нотаріус [PERSON] видала на її імя свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 64/100 частини вказаного житлового будинку. За взаємною згодою 01.09.2016 року вона подарувала [PERSON] 14/100 цього житлового будинку з господарськими спорудами. Рішенням суду від 26.04.2018 року видане на її імя свідоцтво про право на спадщину за заповітом було визнане недійсним по тій причині, що [PERSON] як особа з інвалідністю 2-гої групи довічно має право на обовязкову частку у спадщині. Після цього на її заяву від 25.06.2018 року нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із наявністю між спадкоємцями спору щодо дійсності заповіту. Крім цього, в заповіті не зазначено адреси місця знаходження заповідального будинку і господарських споруд та підтверджуючого право власності документа. Вважає, що такі недоліки в заповіті мають місце внаслідок некомпетентності посадової особи сільської ради. Оскільки у власності матері іншого житлового будинку не було, тому складений заповіт стосується саме будинку з господарськими спорудами по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району. Мати за життя хотіла залишити будинок їй і [PERSON] у рівних частинах, тому з урахуванням того, що частина будинку останній уже була подарована, а заповіт був складений на 1/2 частини будинку. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали з наведених у позові підстав. Представник позивача вказав, що викладена в заповіті воля спадкодавця [PERSON] ніким не оспорена, заповіт недійсним не визнавався і є чинним. Просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 12.03.2019 року позов не визнав з мотивів складення заповітів з порушенням законодавства (не встановлювалась дієздатність заповідача, не вказано про складання заповітів у присутності заповідача, заповіти написані одним почерком). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 12.03.2019 року підтримала позицію відповідача [PERSON] У призначене на 24.04.2019 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не сповістили, заяв про неможливість розгляду справи за їх відсутності не подали. [PERSON] міський голова в якості представника міської ради як відповідача в канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника міської ради, при вирішенні справи поклався на розсуд суду. Третя особа [PERSON] позов визнала, просила його задовольнити. Пояснила, що складені матірю заповіти внесені у реєстр заповітів, не оскаржувались і є чинними. Нотаріус взяв до уваги заповіти, проте невірно визначив частки кожного спадкоємця. Мати за життя у заповітах висловила свою волю і позивач проживає в 1/2 частині будинку (3-х кімнатах). Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11.06.2002 року, виданого на підставі рішення виконкому Куснищанської сільської ради від 28.05.2002 року № 5, [PERSON] на праві приватної власності належав цілий житловий будинок по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району. Згідно із копією технічного паспорта від 04.08.2017 року вказане домоволодіння складається із: житлового будинку А-1, веранди а, веранди а1, сараю Б-1, вбиральні В, літньої кухні Д-1, огорожі 1, колодязя питного К. Житловий будинок має загальну площу 112,9 кв.м., житлову 72,1 кв.м. і складається із таких приміщень: пяти кімнат 1-3, 1-4, 1-8, 1-9, 10; чотирьох коридорів 1-1, 1-2, 1-6, 1-7; однієї кухні 1-5. 09.07.2002 року [PERSON] подарувала 36/100 частини будівель з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд за вказаною адресою [PERSON], що підтверджується копією нотаріально посвідченого договору дарування. Цим договором також визначено, що в користування [PERSON] як обдарованої переходять дві кімнати 1-3, 1-4, кухня 1-5 і два коридори 1-6, 1-7. 23.03.2015 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва серії І-ЕГ №\~170025. Із копії довідки виконкому [PERSON] міської ради від 14.01.2019 року встановлено, що після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із: -64/100 нерухомого майна по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області; -трьох земельних ділянок площею 0,2500 га, 0,0700 га, 2,12 га, які знаходяться на території Куснищанської сільської ради Любомльського району (державні акти серії ЯИ №551728 від 30.12.2009 року, серії ЯИ №551746 від 05.05.2010 року, серії ІІІ-ВЛ №025170 від 20.06.1999 року); -майнового паю, який перебуває в колишньому сільськогосподарському підприємстві КСП "Куснищанський" (свідоцтво серії ВЛ №0033517 від 28.11.2002 року). Спадкодавець до дня смерті була зареєстрована і проживала одна [INFO]. В управління та володіння спадковим майном вступили діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Спадкоємцями, які у відповідності до ст.1241 ЦК України мають право на обовязкову частку у спадщині, є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до копії посвідчення серії АБ №843743 від 09.06.2004 року і копії довідки до акту МСЕК серії ВЛН №020674 від 21.06.2008 року [PERSON] на момент смерті матері була особою з інвалідністю другої групи загального захворювання довічно. [PERSON] була особою пенсійного віку, оскільки на день смерті матері їй виповнилось 64 роки, що підтверджується копією її паспорта громадянина України серії АС №\~509677. На підставі копії матеріалів спадкової справи №34/2015 до майна померлої [PERSON], заведеної приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON], встановлено, що усі ці спадкоємці спадщину після смерті матері прийняли у передбаченому ст.ст.1269, 1270 ЦК України порядку і строки. Із наданих [PERSON] міською радою оригіналів журналу реєстрації нотаріальних дій виконкому Куснищанської сільської ради за 2002-2003 роки і підшивок з документами нотаріальних дій за 1992-1996, 2001-2004 роки встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] складала чотири заповіти, які посвідчувались секретарем виконкому Куснищанської сільської ради [PERSON] Згідно заповіту від 09.08.1994 року [PERSON] на випадок своєї смерті 1/2 житлового будинку, холодного будинку, літньої кухні заповіла [PERSON] (зареєстрований в реєстрі під №14). У журналі реєстрації нотаріальних дій виконкому Куснищанської сільської ради за 2002-2003 роки зареєстровано два заповіти [PERSON], а саме: під №239 від 25.11.2003 року на майно та під №241 від 26.11.2003 року на земельну частку (пай). Проте у підшивці з документами нотаріальних дій за 1992-1996 наявні два заповіти з реєстровим № 239 від 25.11.2003 року, а заповіт з реєстровим №\~241 датований 25.11.2003 року. Згідно першого у підшивці заповіту під №\~239 [PERSON] на випадок своєї смерті 1/2 житлового будинку, 1/2 літньої кухні, земельну ділянку згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №025170 заповіла [PERSON]. Згідно другого у підшивці заповіту під №\~239 [PERSON] на випадок своєї смерті 1/2 житлового будинку, 1/2 літньої кухні, 1/2 холодного будинку заповіла дочці [PERSON]. Згідно заповіту за №241 [PERSON] на випадок своєї смерті земельну ділянку згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №025170 заповіла дочкам [PERSON], [PERSON] в рівних частинах. Із наявної у спадковій справі Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 21.07.2015 року встановлено, що складені [PERSON] заповіти за номером в реєстрі нотаріальних дій 239 від 25.11.2003 року та номером 241 від 26.11.2003 року є чинними. Відповідно до ч.1 ст.535 ЦК Української РСР 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Згідно із ст.541 ЦК Української РСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до п.29 Глави 1 Розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Мінюсту УРСР від 19.01.1976 року № 1/5, службові особи виконавчих комітетів посвідчують угоди, для яких законодавством встановлено обов'язкову нотаріальну форму. Відповідно до діючого законодавства обов'язковому нотаріальному посвідченню підлягають такі угоди: … заповіти (стаття 541 Цивільного кодексу УРСР)… Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.544 ЦК Української РСР 1963 року заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. В силу ст.544 ЦК Української РСР 1963 року складений [PERSON] 25.11.2003 року заповіт з реєстровим №239 і підшитий у підшивці першим скасовує заповіт від 09.08.1994 року, оскільки стосуються одного і того ж спадкового майна. Перший у підшивці заповіт від 25.11.2003 року під №239 стосується 1/2 житлового будинку, 1/2 літньої кухні та земельної ділянки згідно Державного акту серії ІІІ-ВЛ №025170; другий - лише 1/2 житлового будинку, 1/2 літньої кухні, 1/2 холодного будинку. Обидва заповіти складені на користь позивача [PERSON] Заповіт під №\~241 складений виключно на земельну ділянку згідно Державного акту серії ІІІ-ВЛ №025170 на користь двох дочок [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Отже, виходячи із реєстраційних номерів заповітів, заповіт під №241 скасовує перший у підшивці заповіт під №239 в частині, що стосується земельної ділянки згідно Державного акту серії ІІІ-ВЛ №025170. Даючи оцінку заповітам під №239, суд вбачає, що вони стосуються одного і того ж майна та спадкоємця, не виключають і не скасовують один одного. При цьому визначальним є зазначення в обох заповітах 1/2 житлового будинку. Незазначення в першому заповіті такої будівлі як "холодний будинок" правового значення не має, оскільки як розяснив Пленум Верховного Суду України у пункті 8 постанови №7 від 04.10.1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Проте із врахуванням розміщення заповітів під №\~239 у підшивці та подальше складання спадкодавцем заповіту за №\~241 стосовно земельної ділянки суду вбачає підстави вважати, що свою волю [PERSON] стосовно різних обєктів нерухомого майна висловила у двох окремих заповітах, розмежувавши частку будинку з господарськими спорудами в користь дочки [PERSON], а земельну ділянку в користь обох дочок [PERSON] і [PERSON] в рівних частинах. Обидва заповіти складені в письмовій формі, підписані особою-заповідачем, посвідчені в установленому законом порядку і є чинними. Ці заповіти, як односторонні угоди, підпорядковуються загальним правилам ЦК Української РСР щодо недійсності угод. У встановленому порядку вони не оспорювались, недійсними не визнавались, тому доводи відповідачів [PERSON] і [PERSON] щодо їх невідповідності вимогам закону судом до уваги не приймаються. 05.03.2016 року приватним нотаріусом [PERSON] на імя позивача [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстроване в реєстрі за №107) на 64/100 частки житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами в селі Куснища по вулиці Івана Франка 15 Любомльського району. 01.09.2016 року [PERSON] шляхом укладення нотаріально посвідченого договору дарування подарувала [PERSON] 14/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться за цією. Цим же договором між [PERSON] і [PERSON] розподілені приміщення житлового будинку, які відходять кожному в користування з розрахунку часток по 50/100 кожному; надвірні споруди і будівлі відведені у спільне користування. 18.08.2017 року цим же нотаріусом на імя [PERSON] та [PERSON] кожній видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстровані в реєстрі за №\~534, №\~535) на земельну ділянку площею 0,2500 га згідно Державного акту серії ЯИ №\~551728 від 29.12.2009 року в рівних частках по 1/2 кожній. Не погоджуючись із виданими приватним нотаріусом [PERSON] свідоцтвами про право на спадщину за заповітом і укладеним договором дарування, [PERSON] оскаржила їх в судовому порядку з мотивів невірного визначення нотаріусом успадкованих часток у спадщині, оскільки вона є спадкоємцем з обовязковою часткою у відповідності до ст.1241 ЦК України. Рішенням Любомльського районного суду від 26.04.2018 року видані приватним нотаріусом [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.03.2016 року за №\~107, від 18.08.2017 року за №\~534 визнані недійсними; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] на 64/100 нерухомого майна по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області; скасовано державну реєстрацію права власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку в селі Куснища Любомльського району Волинської області площею 0,25 га з кадастровим номером 0723382400:01:007:0059; визнано недійсним посвідчений 01.09.2016 року приватним нотаріусом договір дарування про відчуження [PERSON] у дар [PERSON] 14/100 нерухомого майна по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області. 25.06.2018 року усі спадкоємці [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали приватному нотаріусу заяви, у яких повідомили, що після смерті матері залишилось спадкове майно, яке складається із 64/100 частки житлового будинку №15 по вулиці Івана Франка в селі Куснища Любомльського району, земельної ділянки за цією адресою та земельних ділянок на території Куснищанської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] просив видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом; [PERSON] свідоцтво про право на обовязкову частку на частину житлового будинку та свідоцтво на земельні ділянки за заповітом; [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на частку житлового будинку і земельні ділянки; [PERSON] - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частку житлового будинку і земельні ділянки. На ці заяви спадкоємців приватний нотаріус [PERSON] 26.06.2018 року, посилаючись на наявність у спадковій справі підтверджуючих документів щодо права власності спадкодавця на 64/100 частини житлового будинку по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району і, в той же час, вказівку в заповіті на 1/2 частка будинку, а також на наявність між спадкоємцями спору щодо дійсності заповіту, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] та у видачі свідоцтва про право на обовязкову частку спадкового майна [PERSON] відмовила. Для вирішення тлумачення посвідченого Куснищанською сільською радою 25.11.2003 року за №239 заповіту і його дійсності рекомендовано звернутися до Любомльського районного суду. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно із ст.1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. На підставі досліджених доказів судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на: 64/100 нерухомого майна по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області; три земельні ділянки площею 0,2500 га, 0,0700 га, 2,12 га та майновий пай. Спадкоємцями після смерті [PERSON] є її діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які спадщину прийняли в порядку і строки, передбачені ст.ст.1269, 1270 ЦК України. Спадкоємцями за заповітом є [PERSON] та [PERSON] При цьому остання одночасно є спадкоємцем, що мають право на обовязкову частку у спадщині у відповідності до ст.1241 ЦК України. Згідно складених заповітів [PERSON] спадкує 1/2 житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району та 1/2 земельної ділянки площею 2,12 га згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №025170; [PERSON] 1/2 цієї ж земельної ділянки. Відповідно до наведених у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 розяснень, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і ті спадкоємці відповідної черги за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Отже, усі спадкоємці, включаючи спадкоємців за заповітом, є спадкоємцями за законом першої черги згідно ст.1261 ЦК України в частині спадкового майна, неохопленого заповітами. Враховуючи скасування в судовому порядку виданих приватним нотаріусом [PERSON] свідоцтв про право на спадщину за заповітом, жодним із спадкоємців спадкове майно у встановленому порядку на даний час не оформлене. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач у поданому позові просить визнати її власником 1/2 розташованих по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області житлового будинку, господарських будівель і споруд в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. Як встановлено вище [PERSON] 25.11.2003 року заповіла позивачу 1/2 житлового будинку, 1/2 літньої кухні, 1/2 холодного будинку. Доказів того, що у власності спадкодавця [PERSON] перебував інший житловий будинок, учасниками справи не надано і судом в ході розгляду справи не встановлено, тому наявні підстави вважати, що висловлена у цьому заповіті воля спадкодавця стосується саме житлового будинку з господарськими спорудами, про який зазначає позивач. На момент відкриття спадщини [PERSON] належав не цілий житловий будинок по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району, а його 64/100 частини. Позивачем не надано доказів звернення до суду в порядку ст.1256 ЦК України щодо тлумачення заповіту і визнання заповідальним майном 1/2 від усього будинку, а не від належної на час складання заповіту частки спадкодавцю. Тому в даній справі суд не застосовує буквальний підхід до змісту заповіту і виходить із положень ст.1218 ЦК України, яка визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Щодо обовязкової частки у спадковому майні згідно із вимогами ст.1241 ЦК України, то у Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 (далі Порядок), визначено таке. Відповідно до пункту 5.11 Порядку при визначенні розміру обов'язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Згідно із п. 5.12 Порядку якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов'язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов'язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов'язкової частки у спадщині, обов'язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. Відповідно до п.5.13 Порядку якщо спадкоємець за заповітом є одночасно і спадкоємцем за законом, частина спадкового майна, яка залишилася поза заповітом, ділиться порівну між усіма спадкоємцями за законом, у тому числі й спадкоємцем, зазначеним у заповіті. У справі встановлено, що до складу спадщини увійшли частка у житловому будинку, три земельні ділянки і майновий пай, тому в силу наведених вимог Порядку обовязкова частка визначається, виходячи із вартості усього цього майна, але виділяється обов'язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Таким чином, враховуючи такі положення чинного законодавства України і встановлені фактичні обставини справи, судом встановлено достатні і законні підстави для визнання за позивачем в межах заявлених вимог (спадкування за заповітом) права власності на 8/25 (64/100 : 2) житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями, які є його невідємною частиною, по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району Волинської області. З наведених підстав позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України при розподілі судових витрат суд враховує, що при зверненні до суду з даним позовом позивач була звільнена від сплати судового збору в силу ч.3 ст.136 ЦПК України, а відповідач [PERSON] згідно із п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір". За змістом ст. 392 ЦК України належним відповідачем є особа учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок. З огляду на зазначену норму ЦК України та незважаючи на те, що відповідач [PERSON] міська рада при вирішенні спору поклалась на розсуд суду, суд на підставі встановлених судом фактичних обставин справи, дійшов висновку, що діями чи бездіяльністю міської ради порушення прав чи невизнання прав позивача на спірне спадкове майно не допущено, тому підстав для стягнення з даного органу місцевого самоврядування судових витрат суд не вбачає. Доказів наявності підстав для звільнення від сплати судового збору відповідачем [PERSON] суду не надано. Вартість житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями по вулиці Івана Франка 15 в селі Куснища Любомльського району відповідно до даних технічного паспорта становить 250\~746,00 гривень. Виходячи із розміру задоволених позовних вимог (8/25 частки) та із врахуванням звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору, стягненню із відповідача [PERSON] в користь держави підлягає 401,20 гривень судового збору (250\~746,00 гривень : 8/25 : 2).

Outcome: partial