Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

У жовтні 2019 року позивач звернулася до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідач є племінником її покійного чоловіка, за вказаною адресою зареєстрований, але з 2004 року не проживає без поважних причин. Добровільно знятися з місця реєстрації у вказаному житловому будинку відповідач відмовляється, чим порушує її права, як власника. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивачка подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мала. Додатково повідомила, що відповідач змінив місце проживання та постійно проживає на території Російської Федерації. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за місцем реєстрації та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 січня 2011 року, виданого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Миколаївської області Коваль Ю.В. за реєстровим №1-34 (а.с.6). Право власності на будинок зареєстровано 18 січня 2011 року у Снігурівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за номером запису: 136 в книзі: 17, про що надано витяг про державну реєстрацію прав №28700559 від 18 січня 2011 року (а.с.7). 29 серпня 2006 року у вказаному жилому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , про що свідчить довідка Баратівського старостинського округу №1 Горохівської сільської ради Миколаївської області №259 від 04 жовтня 2019 року (а.с.14). За даними довідки про склад сім"ї позивача №1761 від 01 жовтня 2019 року, виданої виконавчим комітетом Горохівської сільської ради Миколаївської області, [PERSON] значиться як не родич (а.с.9). Комісією працівників Баратівського старостинського округу №1 Горохівської сільської ради Миколаївської області 01 жовтня 2019 року проведено обстеження матеріально-побутових умов проживання сім"ї позивачки за адресою [ADDRESS] та встановлено, що разом з нею за вказаною адресою зареєстровані її син [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , не родич. На даний час позивачка проживає сама, її син [PERSON] фактично проживає в м.Херсоні; [PERSON] - не родич, за вказаною адресою зареєстрований з 2004 року, але з моменту реєстрації разом з [PERSON] не проживав, і не проживає по теперішній час. Дані відомості підтвердили сусіди [PERSON] , [PERSON] (а.с.8). Позивач зазначає, що відповідач є племінником її покійного чоловіка, їй невідоме його місцезнаходження, на зв`язок останній не виходить. Таким чином, відповідач не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання тривалий строк, а саме з моменту реєстрації з 2006 року, тобто близько 13 років, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку, при цьому реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Крім того, відповідач не є членом сім"ї власника житла. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. На прохання позивача суд не стягує з відповідача на її користь судовий збір.

Outcome: approved