Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку у розмірі 54175,44грн., 3% річних у розмірі 603,93грн., компенсацію втрати заробітку в зв'язку з інфляцією в розмірі 11511,62грн та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працював у ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на посаді головного юрисконсульта. 31.01.2015 року його звільнено з займаної посади, однак остаточний розрахунок у день звільнення не проведено. Судовим наказом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.03.2015 року стягнуто з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь позивача заборгованість з заробітної плати у розмірі 27832,74грн., однак до теперішнього часу вказана сума фактично не виплачена. В зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні позивачем на підставі ст. 117 КЗпП України пред'явлено до стягнення середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 31.01.2015 року по 21.10.2015 року у розмірі 54175,44грн. та на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсацію в зв'язку з інфляцією у розмірі 11511,62грн. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України позивачем пред'явлено до стягнення 3% річних від суми боргу, стягнутого судовим наказом від 25.03.2015 року, у розмірі 603,93грн та моральну шкоду у розмірі 20000грн. У судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заву про розгляд справи за відсутності представника ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Крім того, в заяві зазначив, що позовні вимоги визнає. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. З матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] 31.01.2015 року звільнений з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто». Судовим наказом Комінтернівського районного суду м. Харкова від 25.03.2015 року стягнуто з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь позивача заборгованість з заробітної плати у розмірі 27832,74грн. У відповідності до приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві від 08.06.2015 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання судового наказу про стягнення з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь позивача заборгованість з заробітної плати у розмірі 27832,74грн., однак до теперішнього часу заборгованість фактично не стягнута, заробітна плата позивачеві не виплачена. Відповідно до ст. 34 Закону України "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, з урахуванням внесених змін згідно постанови КМУ від 31.03.2003 р. № 430. Розрахунок проводиться за формулою: сума заборгованості по заробітній платі помножена на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації за період невиплати доходу по день винесення судового рішення, поділений на 100. В зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати стягненню з відповідача на користь позивача підлягає індексація заробітної плати за період з січня по вересень 2015 року у розмірі 11511,62грн. Згідно приписів ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Верховний Суд України у постанові від 21.11.2011 року зазначив, що, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи доведеність в межах даної справи невиплату позивачеві у день звільнення всіх сум, що належать йому від ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто», суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. У відповідності до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року (далі - Порядок № 100), зазначений Порядок застосовується у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. З урахуванням аналізу положень п. 2 Порядку № 100, суд зазначає, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно довідки ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» № 754 від 19.10.2015 року середньоденна заробітна плата [PERSON] складала 205,21грн. Пунктом 8 Порядку № 100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку за період з 31.01.2015 року по 21.10.2015 року за 180 робочих днів в розмірі 36937,80 грн. (180*205,21грн.). При цьому, позивачем необґрунтовано пред'явлено до стягнення середній заробіток, обрахований шляхом множення середньоденного заробітку на число календарних днів, оскільки не доведено наявність передбачених законом підстав для оплати праці у вихідні та неробочі дні. У відповідності до роз'яснень, викладених у абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначена судом без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, оскільки справляння й сплата прибуткового податку, інших обов'язкових платежів з громадян, є обов'язком роботодавця та працівника. Щодо пред'явлених позивачем до стягнення 3% річних на підстав ст. 625 ЦК України, то передбачена ст. 625 ЦК відповідальність не застосовується до правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК не поширюється на трудові правовідносини (з приводу заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва тощо). Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача 603,93грн. річних задоволенню не підлягають. Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20000грн. суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Судом встановлено, що в результаті невиплати у день звільнення всіх сум, що належать йому від підприємства, позивач змушений докладати додаткових зусиль для захисту своїх прав шляхом звернення до суду, відчував почуття приниженості внаслідок відсутності коштів для існування, змушений був змінити свій звичайний спосіб життя. З урахуванням системного аналізу норм чинного законодавства та матеріалів справи, вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача підлягає 53449,42грн. (36937,80 грн. середній заробіток+11511,62грн. індексація заробітної плати+5000грн. моральна шкода). Щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, сума судового збору у розмірі 534,49грн. підлягає стягненню з ПАТ «Українська страхова компанія «Гарант-Авто» на користь держави.

Outcome: partial