Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

В червні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], просила визнати за собою право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. В обгрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що з серпня 2001 року по 05 січня 2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем, від якого мають двох дочок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу проживають з нею (позивачем). За час спільного проживання подружжя набуло у власність спірну квартиру, 1/2 частина якої належить на праві власності [PERSON] та 1/2 частина - їх спільній дочці [PERSON]. Згоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю, колишнє подружжя після розірвання шлюбу не досягло, відповідач чинить перешкоди . Вона ([PERSON]) неодноразово зверталась з заявами до УМВС України в Миколаївській області, надсилала листи відповідачу з вимогою про припинення протиправних дій, проте всі спроби виявилися марними. Як на правові підстави позову позивач послалась на ст. 18 ЗУ "Про охорону дитинства", ст. 60, ч. 3 ст. 70 СК України. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримала, підтвердила викладені в позовній заяві обставини. Додатково в обгрунтування позовних вимог послалась на ч. 5 ст. 61 СК України (в редакції від 08 лютого 2011 року) відповідно якої об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є, зокрема, житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Представник позивача також суду пояснила, що внаслідок неправомірних дій відповідача її довіритель вимушена винаймати інше житло для себе та дітей у зв'язку з чим несе додаткові витрати. Відповідач та його представник проти позову заперечували за його безпідставністю. Представник відповідача, зокрема, вказала на те, що положення ч. 5 ст. 60 СК України, на яку послалась представник позивача, були скасовані ще на час розірвання шлюбу між сторонами, а тому спірна 1/2 частина спірної квартира є особистою приватною власністю [PERSON] Крім цього, квартира квартири [ADDRESS] була придбана Національним банком України за кошти банку з подальшою передачею в комунальну власність м. Миколаєва з метою забезпечення житлом свого службовця - [PERSON], який одноособово перебував на квартирному обліку. так як позивач на той час була забезпечена житлом - мала у власності іншу квартиру, якою в подальшому розпорядилась на свій розсуд. На теперішній час вона (позивач) не винаймає житло, а фактично мешкає разом з дітьми у своєї матері [PERSON], а тому твердження про те, що [PERSON] витрачає кошти за піднайом житла є надуманими. Вислухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 квітня 2014 року, постановленого в цивільній справі № 490/1309/2014, за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу слідує, що сторони перебували у шлюбі з 16 серпня 2001 року по 06 травня 2014 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дочок: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Як слідує з листа начальника Управління Національного банку України в Миколаївській області вих. № 04-017 від 11 листопада 2010 року, адресованого на ім'я Миколаївського міського голови Чайки В.Д., вказана кредитно-фінансова установа звернулась з проханням прийняти в комунальну власність міста квартиру, придбану Національним банком України для працівника управління, який перебуває на квартирному обліку, а саме: двокімнатну квартиру № 18 по вул. Архітектора Старова, 2/6, корпус 2 для [PERSON], з послідуючою видачею йому ордеру на вселення (а.с. 51). В подальшому спірна квартира була передана у спільну часткову власність (по 1/2 частині кожному) [PERSON] та його малолітній дочці [PERSON] в порядку приватизації державного житлового фонду, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 17 травня 2011 року управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, зареєстрованим КП ММБТІ 03 серпня 2011 року, реєстраційний номер 29259032, номер запису 178 в книзі 2 (а.с. 9). З викладеного слідує, що на квартирному обліку [PERSON] дійсно перебував одноособово, а з народженням дитини ордер на спірне житлове приміщення йому був виданий на склад сім'ї з двох осіб: він та дочка. [PERSON] на квартирному обліку не перебувала, оскільки була наділена власним житлом. Так, відповідно витягу з Державного реєстру правочинів (а.с. 57) [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS], якою вона розпорядилась, уклавши 05 серпня 2005 року з [PERSON] договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Філіпенком В.В., реєстровий за № 2740. У встановленому цивільним процесуальним законом порядку доказів того, що спір між сторонами з приводу поділу спільного майна подружжя, а саме: квартири [ADDRESS], виник до розірвання шлюбу між ними ні позивачем, ні її представником суду не представлено. З даним позовом до суду позивач звернулась лише 25 червня 2014 року, тобто після розірвання шлюбу. Даючи оцінку викладеним фактам, суд виходить з наступного. Так, дійсно відповідно ч. 5 ст. 61 СК України (в редакції від 08 лютого 2011 року) об'єктом права спільної сумісної власності подружжя було, зокрема, житло, набуте одним з них під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду. Проте Законом України від 17 травня 2012 року № 4766-VI "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" (Відомості Верховної Ради (ВВР), 2013, № 15, ст.100) до Сімейного Кодексу України внесені такі зміни: 1) частину першу статті 57 доповнити пунктами 4 і 5 такого змісту: "4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України"; 2) частину п'яту статті 61 виключити". Тобто, на час виникнення спірних правовідносин діяла правова норма, яка встановлювала, що майно, набуте одним з подружжя в порядку приватизації державного житлового фонду є особистою приватною власністю того з подружжя, хто таким правом скористувався. За такого до спірних правовідносин слід застосувати положення п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції від 04 серпня 2013 року). згідно якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" Оскільки право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] набуте [PERSON] за час шлюбу внаслідок її приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", то це майно є його особистою власністю і поділу між подружжям не підлягає. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити. Відмова в позові не перешкоджає [PERSON] звернутись до суду з позовом на захист прав малолітньої дочки [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житлом та/або з позовом про стягнення частини грошових коштів, отриманих від продажу квартири квартира [ADDRESS], якщо ці кошти були витрачені на спільні потреби колишнього подружжя.

Outcome: dismissed