Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивачка звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини з матір`ю, відібрання дитини. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та суду пояснили, що 29.06.2012 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.03.2019 шлюб між сторонами розірвано. Позивачка не змогла дійти згоди з відповідачем щодо визначення місця проживання дитини та була вимушена змінити своє місце проживання. Відповідач шляхом обману, погроз та інших методів забирав дитину у позивачки та жодного разу добровільно не повертав. Всупереч волі позивачки, на даний час дитина проживає з батьком та зареєстрована за місцем проживання останнього. Позивачка стверджує, що батько дитини ніколи не займався і не займається на даний час вихованням дитини, а весь цей час доглядом за дитиною займаються батьки відповідача. Відповідач характеризується з негативної сторони, не має постійного місця роботи (доходу), неодноразово притягався до кримінальної відповідальності. Позивачка зазначила у судовому засіданні, що вона на даний час не працює, проживає без реєстрації шлюбу з іншим чоловіком та виховує їх спільну дитину. Враховуючи те, що позивачка має задовільні та достатні житлові умови та рівень матеріального забезпечення, позивачка просила суд відібрати дитину у відповідача та визначити місце проживання дитини з матір`ю. У судовому засіданні відповідач проти задоволення вимог позовної заяви заперечував та пояснив суду, під час подружнього життя позивачка зібрала речі та переїхала жити до іншого чоловіка, в той час як їх спільний син залишився проживати з відповідачем. Відповідач зазначив, що позивачка жодного разу не зверталась до поліції зі скаргами щодо того, що він не повертає дитину. Також відповідач вказав, що позивачка не має власного житла, а він має належні умови для виховання дитини, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 09.07.2019. Враховуючи те, що дитина бажає проживати з відповідачем та його батьками, а позивачка з 20 травня 2018 року ніяк не допомогала дитині матеріально, не брала участі у житті та розвитку дитини та цікавилась нею лише шляхом нечисельних телефонних дзвінків, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Заслухавши позивача та його представника, відповідача, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як наголошує ч.1, ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. 29.06.2012 позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Лівобережному відділі державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №789 (а.с. 65). Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 64). Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.03.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Даним рішенням суду встановлено, що сторони тривалий час проживають окремо (а.с. 62). Актом обстеження умов проживання від 09.07.2019 проведено обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Квартира з усіма комунальними зручностями, санітарно-гігієнічний стан дотримано. У дитини окрема кімната, ліжко, стіл для навчання, шафа, куточок відпочинку. Квартира облаштована належними меблями та технікою. Для дитини створені належні умови. За цією адресою проживають та мають постійне місце реєстрації: дитина [PERSON] , батько дитини [PERSON] , бабуся та дідусь - [PERSON] та [PERSON] .. Традиції та стосунки сім`ї дружні, взаєморозуміючі та люблячі. Для дитини створено належні умови для виховання, розвитку, навчання та розвитку (а.с. 40). Відповідно до характеристики учня 1 "В" класу гімназії № 267 м. Києва вихованням [PERSON] займаються батько та бабуся. Вони щоденно приводять та забирають дитину зі школи, відвідують батьківські збори, виховні заходи, беруть участь у житті класу. Хлопчик завжди чисто та охайно одягнений, доглянутий. Тато опікується здоров`ям дитини, забезпечує фінансові потреби навчально-виховного процесу (відвідування екскурсій, театрів, купівля додаткової навчальної латератури). Мати за час навчання не приводила та не забирала сина зі школи, не відвідувала батьківські збори, не брала участі у виховних заходах, у житті класу та гімназії (а.с. 69). Відповідно до характеристики фізичної особи-підприємця [PERSON] від 11.06.2019 [PERSON] з 10.01.2018 та станом на день даного документу працювала на посаді адміністратора. За весь період роботи виявила себе як кваліфікований, відповідальний і вимогливий керівник, до роботи підходить відповідально. Ефективно навчає підлеглих працівників та вірно розподіляє між ними обов`язки, вимоглива до себе та підлеглих. Успішно організовує та забезпечує ведення результативної роботи, виконує поставлені перед нею завдання. Не зупиняється перед труднощами, наполегливо й енергійно йде до поставленої мети (а.с. 12). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що відповідач переслідував позивачку та забороняв їй побачення з дитиною. Позивачка добре ставиться до сина, одягала його, готувала до школи. Відповідно до характеристики [PERSON] , яка надана [PERSON] , що є сусідкою останнього та проживає за адресою: [ADDRESS] , останній зарекомендував себе з позитивного боку. [PERSON] ввічливий та доброзичливий у спілкуванні з родиною та сусідами, спиртні напої не вживає. По відношенню до сина [PERSON] уважний та турботливий, дитина гарно одягнена, охайна та життєрадісна (а.с. 60). Відповідно до висновку Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 101-12213/03 від 27.12.2019 питання визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. Комісією було заслухано дитину. Ніколай повідомив, що йому добре з батьком, а мама далеко та рідко приходить. Міський центр дитини служби у справах дітей та сім`ї Київської міської державної адміністрації провів роботу з родиною та направив висновок психологічного обстеження малолітнього [PERSON] , де зазначає, що дитина має емоційну прив`язаність до бабуся та дідуся, з якими проживає, та вони задовольняють всі його потреби. На засіданні комісії були присутні батьки дитини. Вивчивши матеріали справи, з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за недоцільне визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю [PERSON] (а.с. 38-39). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що позивачка не має постійного житла у м. Києві, а проживає в орендованій квартирі та не надала доказів по створенню належних умов для проживання сина [PERSON] , крім того остання не працює і не має будь-яких джерел доходу, про що повідомила в судовому засіданні, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання з матір`ю задоволенню не підлягають. Ствердження позивачки щодо чинення їй перешкод з боку позивача у спілкуванні з дитиною суд не може покласти в основу рішення, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, доказів звернення з повідомленням до органів національної поліції стосовно даних обставин позивачкою суду не надано. Також у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження аргументи позивачки щодо того, що остання здійснює піклування за дитиною, натомість доказами по справі доведно, що доглядом дитини займається батько. Окрім того, ствердження позивачки щодо того, що відповідач неоднаразово притягувався до кримінальної відповідальності суд не може покласти в основу рішення, оскільки відповідач в силу ст. 89 КК України є особою, що не має судимості (а.с. 17-18, 21). Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Вимоги позивачки про відібрання дитини у відповідача не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено, що відповідач самочинно здійснив зміну місця проживання дитини, в той час як відповідно до пояснень самої позивачки дитина проживає та зареєстрована за місцем проживання відповідача. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що у позовних вимогах суд відмовив, вимоги про стягнення на користь позивача судового збору задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed