Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що до 11.05.2007 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO]. У зв'язку із тим, що вона не мала в Україні повноцінної роботи, для належного виховання сина, виїхала з України до Республіки Італії, а тим часом син проживав разом з її батьками, проте вона приймала участь в його утриманні. Оскільки у м.Мілані позивачка має постійне місце проживання та роботи, а отже є матеріально забезпеченою, має бажання на час літніх та зимових канікул, а саме з 01 червня до 31 серпня та з 25 грудня до 16 січня кожного року до досягнення дитиною 16 річного віку аби син відпочивав з нею у Італії, також оскільки її сестра проживає в Російській Федерації, позивачка вважає, що її сину було би корисно дізнатися і про особливості життя в Російській Федерації, однак відповідач дозвіл на виїзд дитини у добровільному порядку не дає, у зв'язку із цим просила визнати таку відмову відповідача на тимчасовий виїзд сина [PERSON], [INFO] за кордон безпідставною та надати за рішенням суду дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України (в Італію та Російську Федерацію) її неповнолітньому сину без згоди його батька [PERSON] у її супроводі, як матері. У судовому засіданні позивачка, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Суду також пояснила, що вона декілька разів протягом останніх років, зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина для відпочинку на час канікул за кордон, проте відповідач під різними на то приводами відмовляв у цьому, в т.ч. і на час що передував її зверненню до суду із вказаним позовом. Представник органу опіки та піклування Герцаївської райдержадміністрації Балан Ю.М. заперечувала проти задоволення позову з тих підстав, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а вимога позивачки про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон на періоди усіх літніх та зимових шкільних канікул порушує права батька дитини на спілкування зі своєю дитиною під час таких канікул. При прийнятті рішення просить врахувати як інтереси дитини так і інтереси обох батьків щодо їх участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який був розірваний (свідоцтво про розірвання шлюбу за [NUMBER] від 11.05.2007 року). За час спільного проживання сторін, в них, [INFO] року народився син [PERSON] Походження дитини від відповідача підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] від 19.12.2002 року. Неповнолітній [PERSON] проживає разом із батьками позивачки, за місцем їхнього проживання - [ADDRESS]. Позивачка [PERSON], згідно копії посвідчення особи [NUMBER] від 26.11.2010 року проживає за адресою: [ADDRESS] та працевлаштована за професією - доглядальниця, цей факт також підтверджується копією виду на тимчасове проживання № [NUMBER] від 31.06.2012 року та копією договору про працевлаштування [NUMBER] від 31.01.2014 року. Як встановлено судом, позивачка має намір аби син [PERSON] на час його літніх та зимових канікул відпочивав разом із нею у Італії, однак відповідач відмовляється в добровільному порядку надати нотаріально завірену заяву на дозвіл виїзду неповнолітньому сину за кордон. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21.01.1994 року № 3857-XІІ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Таке право дитини закріплено і у Конвенцією ООН „Про права дитини" прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року яка набула чинності для України 27.09.1991 року, Зокрема, ст. 10 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право покидати любу країну, включаючи свою власну, та повертатися в свою країну /разом з батьками/. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених законом. З урахуванням вищенаведеного, виходячи з проголошеної Конвенцією прав дитини щодо безперешкодного права дитини на виїзд зі своєї країни на відпочинок за кордон, суд вважає відмову відповідача у наданні дозволу неповнолітньому сину на його тимчасовий виїзд для відпочинку за кордон у супроводі позивачки необґрунтованою, у зв'язку з чим, приходить до висновку, що вимоги позивачки у частині надання тимчасового дозволу на виїзд її сина до Республіки Італія у її супроводі без згоди відповідача підлягають задоволенню частково. Разом з тим, суд вважає необґрунтованою, без підтвердження на то будь-якими доказами, вимогу позивачки у частині надання дозволу на виїзд її сина до Російській Федерації. При цьому, суд враховує, що позивачка, як мати неповнолітнього сина, зобов'язана утримувати та виховувати його, піклуватися про стан їх здоров'я, фізичний та моральний розвиток та й сам виїзд дитини за кордон на відпочинок у супроводі матері мають тимчасовий характер і за своєю метою мають сприяти загальному розвитку та оздоровленню дитини, в той же час відповідач безпідставно відмовляється від нотаріального посвідчення оформлення проїзних документів, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Приймаючи до уваги вік дитини, його права та інтереси, права та обов'язки батьків по відношенню до дитини, законодавчо закріпленого обов'язку батьків щодо однакової участі у вихованні дитини, загальний строк щорічних канікул які надається учням яким є зокрема і неповнолітня дитина сторін, суд, вважає за необхідне надати позивачці тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітнього сина за кордон до Республіки Італія на період літніх канікул, а саме з 25.06.2014 року по 31.08.2014 року. Щодо вимоги позиваки про визнання відмови відповідача у наданні дозволу на тимчасовий виїзд доньок за кордон безпідставною, суд вважає її зайвою, таку що охоплюється поняттям надання дозволу батькам на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі одного з них без згоди на те другого, при виникненні такого роду спорів, які і мають бути вирішенні у відповідності до Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України". Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з урахуванням задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові втрати в розмірі 243, 60 грн. На підставі ст.313 ЦК України, ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" п.16 постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України", Конвенцією ООН „Про права дитини",

Outcome: partial