Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до[PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, в якій просить визнати за нею право власності на колишній колгоспний двір -житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що у [ADDRESS] та в порядку спадкування за заповітом після матері [PERSON], померлої [INFO] року, мотивуючи тим, що він не може отримати у нотаріальній конторі свідоцтва про право власності на дане майно, а тому змушений звернутися з позовом до суду. Позивач подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, в якій вказав, що позовні вимоги підтримає та просить їх задовільнити. Відповідачподав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечив. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконкомом Теребовлянської районної ради народних депутатів 20 лютого 1990 року, ціле домоволодіння, яке розташоване у [ADDRESS], дійсно належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] та складається з 1-го члена. Колгоспний двір, головою якого був [PERSON], знаходиться за адресою [ADDRESS] На даний час змінена адреса домоволодіння та вказана [ADDRESS]. Так, відповідно до частини 1 статті 17 Закону України "Про власність", майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до підпункту "а" та "б" пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Відповідно до частини 1 статті 120 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Враховуючи вище наведене слідує, що власниками домоволодіння, що на [ADDRESS] були [PERSON] та [PERSON] із врахуванням рівності їх часток відповідно до частини 2 статті 123 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року). Таким чином, із вищевказаного вбачається, що кожному із власників домоволодіння, що в [ADDRESS] які проживали в ньому станом на 15 квітня 1991 року із врахуванням їх часток відповідно до частини 2 статті 123 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року), належало на праві спільної сумісної власності, з яких [PERSON], як голові колишнього колгоспного двору належало 1/2 частка вищевказаного будинковолодіння, іншим співвласникам - [PERSON] належало 1/2 частка вищевказаного будинковолодіння. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 28 жовтня 2015 року [PERSON] помер [INFO] року, що є часом відкриття спадщини на належне йому майно. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яку прийняла його дружина [PERSON], так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що прийняла спадщину тобто вступила в оперативне управління спадковим майном - домоволодінням, що в [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 526 ЦК Української РСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця. Оскільки відповідно до ч. 1,2 ст. 529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до пунктів 1 та 2 частини 1, частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України (редакція 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року Правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно довідки виданої Теребовлянською міською радою від 04 травня 2016 року № 241, про те, що головою колгоспного двору на 1989 рік у [ADDRESS] являвся [PERSON], в даному житловому будинку проживали та були зареєстровані, а саме: дружина [PERSON], [INFO]. Таким чином, [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка [PERSON] померлого [INFO] року. За життя [PERSON] 01 квітня 2005 року року склала заповіт, яким заповіла належний їй на праві особистої власності житловий будинок з надваірними будівлями, що знаходиться в с. Деренівка, Теребовлянського району Тернопільської області, [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 02 грудня 2009 року [PERSON] померла [INFO] року, що є часом відкриття спадщини на належне їй майно. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Позивач фактично вступив в оперативне управління спадковим майном. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до довідки виданої Теребовлянським бюро технічної інвентаризації № 1226 від 10 грудня 2015 року про те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], на підставі свідоцтва право власності виданого 20 лютого 1990 року виконкомом Теребовлянської районної ради на підставі рішення № 305 від 11 грудня 1989 року. Постановою виданої завідувачем Теребовлянської державної нотаріальної контори Хомутовою О.М. № 720/02-14 від 18 березня 2016 року було відмовлено [PERSON] у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої [INFO] року, на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспор'юється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На підставі викладеного, суд дійшов до переконання, що позовні вимоги позивача [PERSON] слід задовільнити, визнавши за ним право власності на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року (свідоцтво про смерть серія [NUMBER]).

Outcome: approved