Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час розрахунку, зазначивши в позовній заяві, що з 04.01.2000 року по 26.12.2019 року він працював в ТОВ «Елемент-Перетворювач» на посаді провідного інженера - технолога в конструкторському відділі напівпровідникових приладів. Роботодавець ТОВ «Елемент-Перетворювач» не регулярно та не в повному обсязі виплачував нараховану заробітну плату у звязку з чим, станом на 26.12.2019 року утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 942,91 грн. Відповідач частково розрахувався з позивачем, 28.02.2020 року в сумі 1617,00 грн, 21.02.2020 року в сумі 1068,00 грн., 04.02.2020 року в сумі 2000,00 грн. На день подачі позову заборгованість склала 20257,91 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 26.12.2019 року по день ухвалення судового рішення, а також моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. 23.09.2020 року позивач уточнив позов у зв`язку із погашенням заборгованості по заробітній платі, з урахуванням наданої відповідачем довідки про середню заробітну плату та наказу про встановлення трьохденного робочого тижня, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за період затримки розрахунку при звільненні за період з 26.12.2019 року по 30.06.2020 року у розмірі 18633,25 грн., а також моральну шкоду в сумі 10000,00 грн. У судове засідання позивач не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи в його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач повідомлений про розгляд справ, шляхом надіслання ухвали про відкриття провадження разом з матеріалами позовної заяви на адресу відповідача. Відповідач надав відзив на позов у встановлені судом строки і визнав позовні вимоги в частині заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні визнав частково, вказавши, що на підприємстві встановлений триденний робочий тиждень і розрахунок необхідно проводити відповідно до графіка роботи підприємства. Проти стягнення моральної шкоди заперечують. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Судом встановлено, що з 04.01.2000 року по 26.12.2019 року він працював в ТОВ «Елемент-Перетворювач» на посаді провідного інженера - технолога в конструкторському відділі напівпровідникових приладів, що підтверджується трудовою книжкою. Роботодавець ТОВ «Елемент-Перетворювач» не регулярно та не в повному обсязі виплачував нараховану заробітну плату у звязку з чим, станом на 26.12.2019 року утворилась заборгованість по заробітній платі в розмірі 24 942,91 грн. Відповідач частково розрахувався з позивачем, 28.02.2020 року в сумі 1617,00 грн, 21.02.2020 року в сумі 1068,00 грн., 04.02.2020 року в сумі 2000,00 грн. На день подачі позову заборгованість склала 20257,91 грн., яку відповідач виплати у повному обсязі 30.06.2020 року. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно із частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року справа № 6-116цс15. Відповідно до п. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами (далі Порядок), цей Порядок застосовується, зокрема у випадку, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Пунктом 2 Порядку передбачено, що у випадку збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п. п. 3, 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітникам-почасовикам; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місця, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місця роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом останніх двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Такий порядок обчислення середнього заробітку застосовується незалежно від форми власності підприємства. Оскільки на підприємстві відповідача встановлено триденний робочий тиждень з робочими днями понеділок, вівторок, середа, тому, сумарне число робочих днів за період з 26.12.2019 по 30.06.2020 становить: грудень - 2 робочих дні, січень - 12 робочих днів, лютий - 12 робочих днів, березень - 13 робочих днів, квітень 2020 року - 12 робочих днів, травень 11 робочих днів, червень 2020 року - 11 робочих днів, а всього 73 робочих дня. Середньоденний заробіток позивача за два останніх місяці, що передували звільненню, становить 255,25 грн. Спору щодо розміру середньоденного заробітку і дати проведення остаточного розрахунку між сторонами не має. Враховуючи викладене, з відповідача за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 18633,25 грн. із розрахунку 225,25 грн. х 73 робочих дні = 18 633,25 грн. Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач посилається на ст. 237-1 КЗпП України, в якій зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, які виражаються в необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя та сильних душевних стражданнях. Відповідно до абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 4. Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами та доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 №5 та від 27.02.2009 №1 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до роз`яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак позивачем не визначено, з яких саме міркувань він виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 10000 грн., виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000,00 грн. Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Зважаючи на викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на корить держави судові витрати на оплату судового збору у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial