Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Свій позов мотивує тим, що у квітні 2013 року його було обрано головою профспілкової організації Бершадського МПД ДП «Укрспирт». В березні 2016 року, під час ознайомлення в Бершадському районному суді з матеріалами цивільної справи за позовом [PERSON] до державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт", профспілкової організації Бершадського МПД ДП "Укрспирт", об'єднаної організації профспілки працівників АПК в ДП "Укрспирт" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання неправомірними та скасування рішень, стягнення моральної шкоди, він вперше дізнався, що існує протокол засідання профспілкового комітету від 20.11.2014 року. Зі змісту протоколу йому стало відомо, що на засіданні комітету виступав заступник голови профкому [PERSON], який повідомив, що: «[PERSON] своєю поведінкою та непоміркованими діями складає конфліктні ситуації в трудовому колективі, що впливає на загальну атмосферу колективу, порушує та не виконує свої повноваження, як голова профспілкового комітету, зневажає та нехтує думкою членів профспілкового комітету а також самовільно, без згоди та не прислухаючись до думки профспілкового комітету приймає одноосібно важливі рішення.». Такий вислів [PERSON] проголошений на засіданні профспілкового комітету, а в послідуючому і на зборах профспілки, викладений в протоколі від 20.11.2014 року та надісланий до Бершадського районного суду, є неправдивою інформацією, являється наклепом на нього, а також принижує його честь, гідність та ділову репутацію як голови профспілкової організації Бершадського МПД ДП «Укрспирт». Такий образливий вислів [PERSON] спричинив в подальшому йому матеріальну шкоду оскільки потягнув за собою наслідки у вигляді того, що його звільнили із займаної посади та з посади голови профспілки, він переніс моральні страждання, як наслідок, значно погіршився стан його здоровя, а також він змушений відновлювати свої порушені права в судовому порядку. Просить суд визнати інформацію висловлену [PERSON] образливою, такою що не відповідає дійсності, недостовірною, порушує його права та свободи, та ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію. Зобовязати [PERSON] спростувати вказану інформацію на найближчому засіданні профспілкового комітету, стягнути з відповідача 15000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та вирішити питання про судові витрати. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги в повному обсязі та просив задовольнити їх з наведених в позовній заяві підстав. Відповідач та його представник позов не визнали, заперечили проти його задоволення з тих підстав, що на засіданні профспілкового комітету [PERSON] висловив свою особисту думку щодо діяльності голови профспілкового комітету [PERSON] Оцінку діям голови профспілки він давав як вільна людина, яка має право на свободу слова. В своїх оціночних судженнях він не висловлював ніяких образ ні жестами ні мімікою ні тоном голосу, а лише висловив те, що думав про діяльність [PERSON] Просять відмовити в задоволені позову у звязку з його безпідставністю та необґрунтованістю. Судові витрати просять стягнути з позивача [PERSON] Суд вислухавши пояснення сторін у справі, допитавши свідків у справі, дослідивши представлені докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. При розгляді справи судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців керівником профспілкової організації Бершадського МПД ДП «Укрспирт» являється громадянин [PERSON]. 20 листопада 2014 року відбулось засідання профспілкового комітету Бершадського МПД ДП «Укрспирт». На засіданні було вирішено оголосити недовіру голові профспілкового комітету [PERSON] та призначити профспілкові збори на 25.11.2014 року з порядком денним зняття голови профспілки та обрання нового голови профспілки. В протоколі міститься виступ заступника голови профкому [PERSON], який повідомив, що: «[PERSON] своєю поведінкою та непоміркованими діями складає конфліктні ситуації в трудовому колективі, що впливає на загальну атмосферу колективу. Порушує та не виконує свої повноваження, як голова профспілкового комітету, зневажає та нехтує думкою членів профспілкового комітету, а також самовільно, без згоди та не прислухаючись до думки профспілкового комітету приймає одноосібно важливі рішення.». Згідно протоколу засідання комітету профспілки від 20.11.2014 року на засіданні були присутні, окрім [PERSON], ще 5 чоловік. Зазначений протокол був оголошений на засіданні профспілкових зборів в присутності членів профспілки та направлений до Бершадського районного суду для долучення до матеріалів цивільної справи за позовом [PERSON] до МПД ДП «Укрспирт» профспілкової організації Бершадського МПД ДП "Укрспирт", об'єднаної організації профспілки працівників АПК в ДП "Укрспирт" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання неправомірними та скасування рішень, стягнення моральної шкоди, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється самими сторонами. Допитані в якості свідків громадяни [PERSON] та [PERSON] повідомили суду, що були присутні на засіданні профспілкового комітету від 20.11.2014 року, яке відбувалось в приміщенні адмінбудівлі Бершадського МПД ДП «Укрспирт». На засіданні комітету виступав заступник голови профкому [PERSON] Дослівно зміст його виступу вони не памятають. [PERSON] розповідав про те, що [PERSON] неналежно виконує свої службові обовязки як голова профспілки. Він висловлював свою особисту думку, яку підтримали всі присутні на засіданні. Під час виступу [PERSON] не вживав образливих слів та не застосовував образливих жестів, міміки. В його виступі не було нічого образливого та принижуючого честь та гідність [PERSON]І як людини. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Судом встановлено, що відповідачем на загальних профспілкових зборах серед членів профкому була поширена інформація, яка в подальшому була викладена в протоколі засідання профспілкового комітету від 20.11.2014 року і направлена до Бершадського районного суду. При вирішенні питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суд визначає характер такої інформації. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 Європейської конвенції з прав людини захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Зі змісту ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи вбачається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (п. 21Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року). Оскільки, позивач [PERSON] займав посаду голови профспілкової організації Бершадського МПД ДП «Укрспирт» , то він є публічною особою, у зв'язку з чим підлягає ретельному громадському контролю з боку членів профспілки, трудового колективу підприємства і потенційно міг зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як він виконував свої функції. Тому, судження, висловлені з приводу діяльності позивача як голови профспілкової організації, містять гостру критику діяльності позивача в період зайняття вказаної посади та не є фактичними твердженнями, а оціночними судженнями. До такого висновку суд дійшов з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі Європейський суд), оскільки відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Зокрема, рішенням від 21 лютого 2012 року у справі «Тушалп проти Туреччини» Європейський суд встановив, що навіть припускаючи, що висловлювання заявника могли були визнані провокативними, грубими та агресивними, вони становили оціночні судження. При цьому, Європейський суд підкреслив, що використання, навіть, «вульгарних фраз» само по собі не є визначальним в оцінці агресивного висловлювання, адже це може слугувати просто «стилістичним цілям», оскільки «стиль є частиною комунікації як форми вираження та як такий захищений разом зі змістом вираження». Рішенням Європейського суду від 23 червня 2009 року у справі «Бодрожич та Вуїін проти Сербії» вказано, що свобода вираження поглядів, яка захищена ч. 1 ст. 10 Конвенції утворює одну із фундаментальних цінностей у демократичному суспільстві. Причому, це стосується не лише тієї «інформації» чи «ідей», які «приємно» отримувати та які не є образливими, а також тих, які є шокуючими чи такими, що викликають занепокоєння. При цьому, суд зауважив, що приватні особи «роблять себе відкритими» для «публічної перевірки» тоді, коли виступають на «арену публічних дебатів». Рішенням Європейського суду від 29 червня 2005 року у справі «Соколовські проти Польщі» зазначено, що відповідно до усталеної практики Суду за ч. 2 ст. 10 Європейської конвенції з прав людини можливості обмеження політичної дискусії, дебатів з питань суспільного інтересу є мізерним, адже свобода вираження поглядів утворює одну із важливих засад демократичного суспільства та є основною умовою для його прогресу і самореалізації кожної особи. Отже, поширена інформація відповідачем, яка зафіксована в протоколі від 20.11.2014 року, про позивача містить оціночні судження відповідно до ст. 277 ЦК України, зокрема автором використано висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, оскільки мають характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій тощо). А тому, такі оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Розглянувши наданий до суду протокол засідання профспілкового комітету від 20.11.2014 року, який на думку позивача є документом, що поширює недостовірну інформацію та принижує його честь та гідність, суд зазначає, що виступ [PERSON], викладений у даному протоколі, в цілому зводиться до критичної оцінки професійної діяльності позивача, як керівника профспілкової організації, містить оціночні судження професійної діяльності позивача на посаді голови профспілкового комітету, висловленої відповідачем. При цьому право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України і закріплено у ст. 10 Європейської конвенції «Про захист прав людини і основних свобод», яка відповідно до ст. 9 Конституції України є складовою частиною національного законодавства, внаслідок чого позивач не довів судові фактів, на підставі яких можливо було б стверджувати про приниження з боку відповідача честі, гідності або ділової репутації позивача. Не наведено позивачем також і фактів, які б підтвердили те, у чому полягає порушення його права на недоторканість честі та гідності, а також не вказано причинний зв'язок між розповсюдженою інформацією і заподіянням йому моральної шкоди. Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували спричинення йому моральної шкоди та її розмір. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач, будучи публічною особою, мав би усвідомити, що він самостійно та свідомо відкриває себе для критики, яка у демократичному суспільстві може цілком правомірно здійснюватись у формі, яка не є обов'язково приємною для позивача, навіть, шокуючою. При цьому, позивач, мав бути готовий до того, що критика на його адресу може бути зроблена у спосіб та за стилем, які не будуть схвальними для позивача. Слід зазначити, що зі змісту поширеної інформації не вбачається, що така інформація ганьбить честь та гідність позивача, завдає шкоди його діловій репутації. Позивачем не доведено, що розповсюджена інформація призвела до негативних наслідків, що дискредитує його. Відповідно до ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ухвалою Бершадського районного суду від 19.04.2016 року позивачу [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. На час постановлення рішення у справі позивач [PERSON] судовий збір не сплатив. З аналізу позовної заяви вбачається, що позивачем [PERSON] заявлено дві позовні вимоги. Майнового характеру стягнення з відповідача 15 000 грн., та немайнового спростування недостовірної інформації. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи, а саме позовної заяви немайнового характеру 0.4 розміру мінімальної заробітної плати (551.20 грн.), позовної заяви про відшкодування моральної шкоди 1.5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1378 грн.). Таким чином, сплаті підлягає судовий збір в сумі 1929 грн. 20 коп. (551.20+1378=1929.20). Враховуючи, що позивачем на час постановлення рішення судовий збір не сплачено, а рішенням суду в задоволенні його позову відмовлено, тому судовий збір в сумі 1929 грн. 20 коп. підлягає стягненню з [PERSON] в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved