Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу укладеного 24.11.1999 року між [PERSON] та Тернопільською міською радою щодо приміщення першого під'їзду площею 15,8 кв.м. по вулиці Залізничній, 12 в м. Тернопіль, витребувати у [PERSON] на користь співвласників багатоквартирного будинку 12 по вулиці Залізничній в м. Тернопіль приміщення першого під'їзду площею 15,8 кв.м. по вулиці Залізничній, 12 (нині вулиця В.Чорновола, 12) шляхом скасування державної реєстрації права власності на дане майно за [PERSON] В обґрунтування вимог посилається не те, що є співвласником квартири [ADDRESS]. В ході розгляду судової справи № 607/4111/14-ц він, як представник [PERSON]І, дізнався про те, що Тернопільська міська рада передала у приватну власність громадянину [PERSON] приміщення першого під'їзду площею 15,8 кв.м. по вулиці Залічничній (нині - вулиця [PERSON]), 12 в м. Тернополі на підставі розпорядження міського голови за № 1434, договору купівлі-продажу приміщення та акту від 16.12.1999 року. Дані відомості стали йому відомі з письмової відповіді Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 28.01.2014 року та відповіді Тернопільського МВ УМВС України в Тернопільській області від 31.01.2014 року за №3-2. Однак, в результаті вищевказаних незаконних дій Тернопільської міської ради щодо передання приміщення першого під'їзду в приватну власність [PERSON] грубо порушуються його права, як співвласника житлового будинку, оскільки під'їзд перебуває в спільній сумісній власності всіх співвласників багатоквартирного житлового будинку та здійснення розпорядження здійснюється з обов'язкової згоди всіх співвласників будинку, а також при видачі даних документів порушені норми матеріального права. В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, просить задовольнити. Представники відповідачів [PERSON] та Тернопільської міської ради проти задоволення позову заперечили та вказали, що спірне приміщення не використовувалось для обслуговування будинку з 1993 року та при наданні цього приміщення [PERSON] було отримано згоду мешканців будинку. В подальшому, [PERSON] набув право власності на приміщення правомірно, у встановленому законом порядку. Представник відповідача тернопільської міської ради також заявив про застосування стоків позовної давності до вимог позивача. Заслухавши пояснення, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач є співвласником квартири [ADDRESS], що стверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим 24.03.1993 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням №1064 від 01.02.1993 року. Відповідно до розпорядження голови Тернопільської міської адміністрації від 22.06.1993 року №497, надано в оренду [PERSON] перший під'їзд житлового будинку по вул. Залізнична, 12, корисною площею 7кв.м. для розміщення комерційної крамниці. При наданні в оренду вказаного майна, мешканцями будинку по вул. Залізнична, 12 у м. Тернопіль було надано згоду на влаштування у під'їзді, що не використовується, комерційної крамниці, що стверджується листом, який міститься у матеріалах справи №607/4111/14ц за позовом [PERSON] до [PERSON], Тернопільської міської ради, за участю третьої особи прокуратури м. Тернополя про скасування державної реєстрації права власності на майно. Згідно дублікату реєстраційного посвідчення від 17.11.1999 року, виданого Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації, житловий будинок по вул. Залізнична, 12 у м. Тернопіль зареєстрований за виконкомом Тернопільської міської ради народних депутатів і знаходиться в оперативному управлінні ЖЕК-3 на праві комунальної власності на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів №486 п.2 від 25.10.1998 року. 24.11.1999 року між управлінням економіки Тернопільської міської ради (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу приміщення відповідно до якого Продавець зобов'язується передати у власність Покупця приміщення орендоване [PERSON] площею 15.8 кв. м., у будинку по вул. Чорновола, 12 у м. Тернопіль. Наведений договір зареєстровано розпорядженням міського голови №1434 від 31.12.199 року на підставі Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". 16.12.1999 року складено акт передачі комунального майна відповідно до якого Продавцем передано, а Покупцем прийнято приміщення за адресою м. Тернопіль, вул. Чорновола, 12 площею 15,8 кв. м. продане шляхом викупу згідно з витягом зі звіту про експертну оцінку. Відповідно до Акту державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, який затверджений рішенням виконкому від 23.12.1998р. №1381, переобладнано орендоване приміщення по вул. Залізнична, 12 під продовольчий магазин. Вказане переобладнання здійснено на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради про переобладнання орендованого приміщення. 14.02.2000 року за реєстраційним №390 управлінням економіки Тернопільської міської ради видано [PERSON] свідоцтво про власність на майно - приміщення за адресою м. Тернопіль, вул. Чорновола, 12. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Як вбачається із ч.1 ст.23 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", право власності на державне майно підтверджується договором купівлі-продажу, який укладається між покупцем та уповноваженим представником відповідного органу приватизації, а також актом приймання-передачі зазначеного майна. Згідно абз.3 п. 9 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Відтак, спірне приміщення перебувало у комунальній власності та було надано в оренду відповідачу [PERSON] у червні 1993 року із врахуванням згоди мешканців будинку, не використовувалось для обслуговування будинку, оскільки орендоване для розміщення крамниці, а в подальшому переобладнане під продовольчий магазин. Крім цього, суд відзначає, що спірне приміщення було переведене у нежитловий фонд та приватизоване на підставі Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради про переобладнання орендованого приміщення під продовольчий магазин є чинним та не оспорювалось. Аналізуючи наведені обставини, судом не встановлено порушення прав позивача відповідачами, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Щодо заяви про застосування строків позовної давності, то такий позивачем не пропущено, приймаючи до уваги його доводи про те, що він дізнався про існування договору купівлі-продажу від 24.11.1999 року на час розгляду справи № 607/4111/14-ц. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed