Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Універсал банк» про визнання недійсним кредитного договору № 004-2900/840-0452 від 12 листопада 2007 року. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що в червні 2016 року на адресу позивача надійшла ухвала Святошинського районного суду м. Києва про відкриття провадження в справі №759/2294/16-ц від 29.03.2016 року за позовною заявою ПАТ «Універсал Банк», серед додатків до якої був кредитний договір, укладений між ВАТ «Банк Універсальний» та чоловіком позивача [PERSON] (позичальник) від 12 листопада 2007 року № 004-2900/840-0452 про надання позичальнику кредитних коштів в розмірі 77000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 12,45% річних. Як зазначає позивач, вказаний кредитний договір укладався на придбання однокімнатної квартири. Позивач вказує, що вона не ознайомлювалася зі змістом вказаного кредитного договору, навіть не тримала його в руках, а фактично змогла з ним ознайомитися тільки після отримання пакету документів з Святошинського районного суду м. Києва. На думку позивача, вказаний кредитний договір порушує її права та законні інтереси, а також суперечить нормам чинного законодавства, оскільки позивач всупереч вимогам ст. 65 Сімейного кодексу України не надавала своєї згоди на його укладення, положення договору не містять відомостей щодо наявності у банку генеральної ліцензії та письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманого у встановленому порядку, тоді як їй відомо, що банк отримав банківську ліцензію та дозвіл на здійснення валютних операцій 07 грудня 2007 року, тобто після укладення кредитного договору та видачі кредитних коштів. Крім того, позивач вказує, що є несправедливими умови договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, що значно погіршує становище позичальника, оскільки покладає на нього всі ризики знецінення національної валюти. На підставі викладеного позивач просила визнати вказаний кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності. Представник банку проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем була надана згода на укладення кредитного договору, на підтвердження чого представник надав копії заяв позивача нотаріусу та банку про надання згоди на укладання [PERSON] кредитного договору та договору іпотеки. Також представник банку вказав, що на момент укладення вказаного кредитного договору банк мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл на право здійснювати операції з валютними цінностями. Крім того, умовами договору підтверджено, що позичальник був ознайомлений в письмовій формі з його умовами, зокрема, умовами кредитування, орієнтовною сукупною вартістю кредиту тощо. У зв'язку з викладеним представник банку просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» (банк), та [PERSON] (позичальник) укладено кредитний договір № 004-2900/840-0452, відповідно до якого банк надав позичальнику грошові кошти в розмірі 77000 доларів США строком до 01.11.2037 року зі сплатою процентів в розмірі 12,45% річних. Пунктом 1.1 договору сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору. У пункті 2.12 договору сторони погодили, що кредитор може збільшити процентну ставку, зазначену у п. 1.1 договору, у разі зміни НБУ розміру облікової ставки, або у разі запровадження адміністративних та інших заходів, які збільшують вартість коштів на українському ринку та в інших випадках, якщо кредитор обґрунтовано вважає, що така зміна відповідає ринковим умовам або має безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів кредитора. Про зміну відсоткової ставки кредитор має повідомити позичальника письмово за 15 календарних днів до дати зміни процентної ставки. У разі незгоди зі зміною процентної ставки позичальник має право у строк не пізніше останнього робочого дня, що передує початку дії нової процентної ставки достроково повернути всю суму кредитних коштів, нараховані відсотка та розірвати договір. Факт непогашення позичальником у зазначений строк всієї існуючої суми заборгованості є згодою позичальника з новим розміром процентної ставки. Відповідно до п. 1.1.1 договору за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 37,35% річних. Розмір підвищеної процентної ставки за користування кредитом понад встановлені цим договором терміни сплати щомісячних платежів застосовуються до всієї простроченої суми основного боргу позичальника. Під терміном «прострочена сума основного боргу» сторони розуміють суму кредиту, що надана позичальнику за договором та станом на певну дату не повернена останнім до кредитора у терміни її погашення згідно умов договору. Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено відкриття позичальником поточного рахунку [NUMBER] ([NUMBER]) у кредитора для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту. Відповідно до п.2.3 договору видача кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок позичальника, відкритий згідно умов п.2.1.3 договору. Зі змісту пунктів 2.4-2.5 кредитного договору вбачається, що погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків здійснюється позичальником шляхом сплати щомісячних платежів, розмір яких встановлений в Графіку погашення кредиту, що викладений в додатку №2 до договору. Вищезазначені умови договору позичальник розумів та погодив, про що свідчить його підпис у кредитному договорі. Посилання позивача на те, що вона не надавала своєї згоди на укладення кредитного договору спростовуються матеріалами справи, оскільки банком було надано копію заяви позивача, завіреної приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюк З.З., про надання згоди на придбання її чоловіком квартири, укладення кредитного договору від 12.11.2007 року та договору іпотеки від 12.11.2007 року, договорів про внесення змін та доповнень до договору іпотеки (а.с. 71-73). Крім того, 21 жовтня 2014 року між ПАТ «Універсал Банк» та позивачем укладеного договір поруки, за яким позивач поручилася за виконання позичальником зобов'язань за вказаним кредитним договором від 12 листопада 2007 року та додатковою угодою до нього від 21 жовтня 2014 року. Щодо тверджень позивача про те, що несправедливими є умови договору в частині надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, суд зазначає, що позичальник був ознайомлений в письмовій формі з усіма умовами договору, зокрема, погодився на надання кредиту в іноземній валюті, що підтверджується його підписом у кредитному договору. Крім того, позичальник не був позбавлений права, при відсутності згоди або сумніву щодо певних умов кредитного договору (зокрема, надання кредиту в іноземній валюті) звернутись за наданням кредиту до іншої кредитної установи (іншого банку). Щодо доводів позивача про відсутність у Банку генеральної та індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій суд зазначає наступне. Пунктами 10, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Судом встановлено, що 04 грудня 2001 року від НБУ ВАТ «Банк Універсальний» отримано банківську ліцензію № 92 на здійснення операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», та дозвіл № 92-1 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною четвертою ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». З наведеного вбачається, що Банк мав право надавати позичальнику кредит в іноземній валюті, а також приймати платежі, спрямовані на погашення кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що банком та позичальником при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов цього договору, зокрема, надання кредиту в іноземній валюті, про що свідчить підписання договору сторонами та його виконання. Позичальник також підтвердив своїм підписом, що він ознайомлений з умовами кредитування, та відповідно погодився зі всіма умовами кредитного договору, підписавши його. Позивачем було надано згоду на укладення позичальником оспорюваного кредитного договору. Договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Outcome: dismissed