Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» звернулися до суду з позовом про стягнення заборгованості. 02.03.2021 до суду надійшла уточнена позовна заява, яка прийнята судом. Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» обґрунтовує позовні вимоги тим, що між позичальником, яким є: [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», 04.06.2007 був укладений Кредитний договір № 14-259/07-А, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 59214,00дол. США зі сплатою 10,80 % річних. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за Кредитним договором, надавши Позичальнику кредитні кошти на загальну суму 59214,00дол. США. 15.11.2018 між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №14-259/07-А. Таким чином, ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» наділено правом грошової вимоги до відповідачів, а ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» втратив такі права. За період користування кредитними коштами, Позичальником здійснені часткові платежі на погашення основної суми кредиту, проте, заборгованість Позичальника за Кредитним договором в повному обсязі не погашена. Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з позичальника станом на 03.04.2019, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 1027798,50грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) -1094987,62грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 1027798,50грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) - 45996,33грн; заборгованість по комісії - 33170684,96грн, заборгованість по пені - 52981,46грн. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані кредитні кошти на підставі Кредитного договору №14-259/07-А від 04.06.2007. З огляду на те, що позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню Кредитних коштів у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню станом на 03.04.2019, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 163 370,94грн. Нарахування трьох відсотків річних проведено на суму 1 094 987,62грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період із 03.04.2016 - 03.04.2019 і складає 98571,67грн. Відсоткова ставка: 3% річних, розраховується за формулою: відсотки = сума боргу, процентна ставка / 100% /365 днів кількість днів. Нарахована пеня за подвійною обліковою ставкою проведено на суму 1 094 987,62грн (сума заборгованості за кредитом (тіло кредиту)) за період із 03.02.2019 - 03.04.2019. і складає 64 799,27грн. Розраховується за формулою: пеня = сума боргу 2, Ставка пені (%)/ 100% /365 днів кількість днів. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 163370,94грн, з яких: нараховані 3% річних - 98571,67грн, відповідно до ст. 625 ЦК України та пеня за обліковою ставкою НБУ - 1094987,62грн; стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2 930,54грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 20000грн. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 16.04.2019 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 06.06.2019 призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 11.06.2019 до суду надійшов відзив від представника відповідача - адвоката Касьяненка Дмитра Леонідовича відповідно до якого зазначено, що з позовом до [PERSON] позивач звернувся 11.04.2019, тобто з пропуском строку позовної давності. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Так, за умовами кредитного договору сторони встановили порядок погашення заборгованості по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитними коштами щомісячних платежів. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Кінцева дата повернення кредитних коштів відповідно до кредитного договору - 03.06.2011. Таким чином, Кредитор мав право на пред`явлення позову до в межах строків позовної давності, встановлених ст. 257 ЦК України протягом наступних трьох років з 04.06.2011, тобто до 02.06.2014. Проте в даному випадку позивач пред`явив позов лише 11.04.2019 - з пропуском строку позовної давності. Зі спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Якщо у особи припинилося право на стягнення у судовому порядку забезпеченої заставою заборгованості, з точки зору судового захисту така заборгованість більше не існує, а відтак, немає сенсу у зверненні стягнення на заставлене майно з метою її погашення. З аналогічних підстав не існує сенсу у стягненні пені, яка повинна нараховуватись на суму заборгованості, щодо якої пропущено строк позовної давності. І з цих самих підстав немає сенсу у стягненні процентів за користування кредитом, а також інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на кредит, щодо стягнення якого пропущено позовну давність, оскільки з точки зору судового захисту розмір заборгованості за вимогою про повернення кредитних коштів у такому випадку дорівнює нулю. А відтак, вимоги позивача про стягнення 3% річних за користування кредитом являються безпідставними, оскільки позивачем були пропущені строки позовної давності на стягнення вказаних коштів. Крім цього, заборгованість позичальника не підтверджується жодними первинними бухгалтерськими документами, тобто відсутні первинні документи і докази, що свідчать про існування боргу. У зв`язку з викладеним представник відповідача - адвокат Касьяненко Д.Л. просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 18.01.2021 до суду надійшли пояснення від представника відповідача - адвоката Єрашова Андрія Євгенійовича відповідно до яких зазначено, що з позичальника не може бути стягнута сума основного боргу за кредитним договором (тіла кредиту) та відсоткам за користування кредитними коштами у зв`язку з пропуском строків позовної давності та 3% річних у даному випадку були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні. Тому, позовні вимоги позивача про стягнення 3% річних не підлягають задоволенню за безпідставністю. 28.04.2021 до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву від представника відповідача - адвоката Єрашова Андрія Євгенійовича відповідно до якого зазначено, що в уточненій позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 20000грн. На підтвердження таких витрат позивач подав копію договору про надання правової допомоги №21-12/2019 від 21.12.2019 та витяг з акту про надання юридичної допомоги №10 від 21.12.2021, згідно з яким позивачу були надані оплачені ним послуги, зокрема, усна консультація щодо можливості стягнення боргу у позасудовому порядку та складання позовної заяви про стягнення боргу для її подачі до Деснянського районного суду міста Києва. Проте у дійсності така позовна заява була подана до Деснянського районного суду міста Києва 11.04.2019, і провадження у справі було відкрито 16.04.2019. Отже, договір про надання правової допомоги, укладений лише 21.12.2019, ніяк не міг передбачати надання послуг щодо підготовки позовної заяви, яка була подана до суду ще 11.04.2019. Крім того, не можуть стосуватися поданого у квітні 2019 року позову надані згідно з актом від 04.01.2021 послуги у вигляді усної консультації, щодо можливості стягнення боргу у позасудовому порядку, адже задовго до дати надання таких послуг врегулювання спору сторін перешило у площину судового розгляду, що вочевидь унеможливлює вирішення питання у позасудовому порядку. Так само не можуть мати відношення до поданого у квітні 2019 року позову і вказані в акті послуги у вигляді усної консультації, щодо можливості стягнення боргу у судовому порядку та поглибленої письмової консультації з цього питання, бо спір сторін уже понад півтора роки розглядався у суді ще до моменту надання зазначених в акті послуг. Таким чином, увесь обсяг юридичних послуг, зазначених у вищезгаданому акті, є таким, що з об`єктивних причин не може бути пов`язаний з підготовкою та складанням позовної заяви про стягнення боргу, поданої до Деснянського районного суду міста Києва задовго до моменту укладення договору про надання правової допомоги та складення акту про надання послуг. У зв`язку з викладеним представник відповідача - адвокат Єрашов А.Є. просить суд відмовити в задоволені стягнені понесених витрат на правничу допомогу в розмірі 20000грн. Представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Єрашов А.Є. в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог, посилаючись на докази які містяться у відзиві, просив в задоволені позовних вимог відмовити в повному обсязі. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 04 червня 2007 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір №14-259/07-А. Згідно пункту 2.1. кредитного договору №14-259/07-А від 04.06.2007, Банк надає позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 59214 доларів США з оплатою по процентній ставці 10,8 процентів річних. Згідно пункту 2.3. кредитного договору №14-259/07-А від 04.06.2007, кредитні ресурси отримані позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням для придбання автомобіля МАЗ 551605. Згідно пункту 3.2. кредитного договору №14-259/07-А від 04.06.2007, позичальник зобов`язується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 03 червня 2011 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Отже, як убачається з наявних в матеріалах справи документів, відповідач [PERSON] надав свою згоду на укладення кредитного договору шляхом власноручного підписання кредитного договору №14-259/07-А від 04.06.2007 відповідно до наведених у ньому умов. 15.11.2018 між ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» було укладено Договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відступило ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», а ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» набуло права вимоги за кредитним договором до позичальників та/або поручителів, в тому числі за Договором кредиту №14-259/07-А. Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно з приписами ч. 1 статті 626 ЦК України шляхом підписання договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. У зв`язку з укладенням сторонами договору, вони набувають взаємних прав та обов`язків. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом було встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконав свої договірні зобов`язання за кредитним договором шляхом надання відповідачу [PERSON] кредитних коштів у розмірі 59214,00 дол.США. Відповідач [PERSON] у свою чергу порушив умови кредитного договору, а саме не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором та станом на 03.04.2019 утворилась заборгованість, яка становить 1027798,50грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) -1094987,62грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги - 1027798,50грн; заборгованість за нарахованими відсотками згідно Кредитного Договору (з моменту відступлення права вимоги по дату виготовлення розрахунку заборгованості) -45996,33грн; заборгованість по комісії - 33170684,96грн, заборгованість по пені - 52981,46грн. За приписами статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема:1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). За змістом ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Під час розгляду справи представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності до нарахувань позивача та просив суд застосувати строки позовної давності до позовних вимог та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Приписами ст. 257 ЦК України передбачено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Так, відповідно до договору кредиту №14-259/07-А від 04.06.2007, пункту 3.2. строк дії договору закінчився 03 червня 2011 року. Однак, саме у зв`язку з цим позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в розмірі 163370,94грн, з яких: нараховані 3% річних - 98571,67грн, відповідно до ст. 625 ЦК України та пеня за обліковою ставкою НБУ (ч.1 ст.1048 ЦК України) - 1094987,62грн. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Дані кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Положення ст. 625 ЦК України, застосовуються до боржника у разі порушення ним грошового зобов`язання в не залежності від наявності вини в його діях. Кредитор реально грошові кошти не отримав. Відтак, встановлені ст. 625 ЦК України відсотки річних та інфляційні витрати підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені тиловими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях, перше - це одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс-18) сформульовано висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, згідно з якими право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси кредиторів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, нарахування 3% річних на суму боргу входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Таким чином, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Станом на день подання позовної заяви відповідач не повернув отримані кредитні кошти на підставі Кредитного договору № КС-158/07 від 14.09.2007. Зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом ч. 1 ст. 598 ЦК України. Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Вимоги кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. 526, 599 ЦК України. Зокрема, у постанові Великої Палати ВС у справі № 910/1238/17 були чітко розмежовані поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами". Таким чином, наразі правова позиція Великої Палати ВС концептуально зводиться до того, що які нараховуються за надані в користування грошових коштів поділяються на дві категорії: "проценти за користування кредитом" - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 статті 1048 та ч. 1 статті 1054 ЦК України; "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами" - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано частиною 2 статті 625 ЦК України у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Отже нарахуванню процентів за неправомірне користування кредитом є визначення в договорі строку кредитування, з зазначенням дати з якої позичальник користується чужими грошовими коштами неправомірно, і відповідно настає момент прострочення виконання грошового зобов`язання. До цієї дати, протягом строку кредитування проценти стягуються як платежі за правомірне користування грошовими коштами за ст. 1048 чи ст. 1054 ЦК України, а за період після цієї дати стягуються вже проценти передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України. Що дає суду підстави для висновку, що кредитодаець має право на стягнення передбачених договором процентів за неправомірне користування грошовими коштами згідно ч.2 статті 625 ЦК України, за період до фактичного погашення заборгованості за договором, навіть і після закінчення строку дії договору. Тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення нарахованих 3% річних підлягають задоволенню в розмірі 98 571,67грн, а відповідно до облікової ставки на рівні Національного банку України (ч.1 ст.1048 ЦК України) в розмірі 64799,27грн необхідно у такому стягненні відмовити. Щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Як убачається із рішень Європейського суду з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, 21.12.2019 між ТОВ «Вердикт Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Вердикт» укладено договір про надання правової допомоги від 21.12.2019, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу, в обсязі та на умовах, передбачених даним договором. Додане платіжне доручення №177920003 від 26.01.2021 на суму 200 000,00грн; заявка на надання юридичної допомоги №105 від 04.01.2021; витяг з акту №10 про надання юридичної допомоги від 04.01.202. Однак надані позивачем документи не є належними та допустимими документами, в розумінні статей 137-138 ЦПК України, на підтвердження надання професійної правничої допомоги, оскільки як дати так і увесь обсяг юридичних послуг, зазначених у договорі, заявки та акті, є таким, що з об`єктивних причин не можуть бути пов`язані з підготовкою та складанням позовної заяви про стягнення боргу з [PERSON] . Тому підстав для стягнення на користь позивача з відповідача витрат на правову допомогу немає. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2930,54грн судового збору.

Outcome: partial