Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-07 00:00:00

4 жовтня 2016 року, [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, які в подальшому збільшив та уточнив, та в остаточній редакції яких від 06.06.2017 р., просив суд, стягнути з відповідачів на свою користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а саме з 04.08.2016 р. по 04.06.2017 р. у розмірі 47250 грн., поновити його роботі охоронника взводу № 3 роти оперативного реагування Відділу поліції охорони обєктів стратегічного значення Національної поліції України та стягнути з відповідачів на свою користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн., мотивуючи це своїм незаконним звільненням з вказаної посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у звязку з укладенням ним контракту з Овідіопольським РВК Одеської області відповідно до ст. 20 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» зі строком дії до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. В судовому засіданні позивач повністю підтримав свій уточнений позов в редакції від 06.06.2017 р. та просив його задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на його безпідставність та не обґрунтованість, просили суд відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи та додатково надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, частиною 3 якої передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Стаття 23 Загальної Декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Резолюцією 217 А (ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 р. наголошує кожна людина має право на працю на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Згідно із ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. У відповідно до ст. 2 КЗпП України - право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю - шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно із ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і - забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізовувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначено контракт як особливу форму трудового договору, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в т.ч. матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. У відповідності до ст.ст. 29-31 КЗпП України, до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов'язаний : роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто і не має права передоручати її виконання іншій особі, за винятком випадків, передбачених законодавством. Власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором. Працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір (ст. 139 КЗпП України) Згідно ст. 19 Конституції України, ст. 3 Закону України «Про Національну поліцію» - органи державної влади та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України - підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу. Частина 3 ст. 119 КЗпП України гарантує працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом, при виникненні кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на термін до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації збереження місця роботи, посади та середнього заробітку. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» - правовою основою військового обов'язку і військової служби є, в тому числі, і Закони України «Про оборону України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію". Таким чином, визначення поняття «особливий період» та його часових рамок для правового використання Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» надано в Законах України «Про оборону України" та "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію». Стаття 1 Закон України «Про оборону України» надає визначення та часові рамки особливого періоду: «особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій». Отже, правовою основою мобілізаційної підготовки та мобілізації (ст. 2 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») є в тому числі і Закон України «Про оборону України», визначення якого надано в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме, «особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій». При чому, з визначення терміну «мобілізація», який надано в ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу) слідує, що мобілізація це - не правовий стан від мобілізації до демобілізації, а окремий процес, який мас конкретний час дії від її початку до закінчення, що зокрема, викладено в п. 5 ст. 4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме, вид, обсяги, порядок і :трок проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення, демобілізація, відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», це інший процес, часовими параметрами з мобілізацією не пов'язаний. 20.01.2015 р. набув чинності, затверджений 15.01.2015 р. ВРУ Указ Президента України від 14.01.2015 р. № 15 "Про часткову мобілізацію" про оголошення та проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Тобто в 2015 році час мобілізації охвачував період з 20 січня по 22 серпня. Як встановив суд, на даний час мобілізація не проводиться. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оборону України», з моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Стан війни оголошується ВРУ за поданням Президента України, що визначено ст. 4 Закону України «Про оборону України» та ст. 85 Конституції України. На даний час - стану війни в Україні немає. Воєнні дії також не проводились і не проводяться, так як воєнні дії розпочинаються Збройними Силами України разом з іншими військовими формуваннями на підставі відповідного рішення Президента України, яке схвалюється ВРУ, що визначено ст. 4 Закону України «Про оборону України» та ст. 85 Конституції України. Однак, станом на сьогоднішній день, такого рішення не існує. Крім цього, воєнні дії ведуться тільки на стратегічному рівні (напрямку). Є загальновідомим той факт, який не потребує доказування, що на даний час Збройні Сили України беруть участь у бойових діях в рамках антитерористичної операції у відповідності до Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Іншого визначення особливого періоду, ніж той, що наведений вище не існує та органи державної влади, в тому числі і Президент України і Верховна Рада України, стан особливого періоду окремо від оголошення стану війни, мобілізації, початку воєнних дій тощо, як викладено вище, оголошувати не мають права. Суд вважає, що з 23.08.2015 року - особливого періоду в розумінні Законів України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про військовий обов'язок і військову службу» - не існує. Відповідно до ст. 147 Конституції України Конституційний Суд є єдиним органом Конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України. Закон - це нормативно-правовий акт, що приймається в особливому порядку органом законодавчої влади або референдумом, має вищу юридичну чинність і регулює найбільш важливі суспільні відносини. Суд встановив, що 19.01.2016 р. позивач був прийнятий на посаду охоронника 1 розряду Відділу поліції охорони обєктів стратегічного значення згідно Наказу ВПООСЗ № 13 о/с від 18.01.2016 р., а 04.08.2016 р. позивач, на підставі Наказу відповідачів № 62 о/с від 04.08.2016 р. був звільнений у звязку зі вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії БХ № 211832 та копіями Наказів (а.с. 18,44,45). При чому, 15.06.2015 р. відповідачами був виданий Наказ № 156 «Про призначення службового розслідування» у звязку невиходом на роботу охоронника ВПООСЗ [PERSON], згідно Наказу МВС України від 12.03.2013 р. № 230 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ» - призначено службове розслідування, створена комісія по розслідуванню інциденту (а.с. 43). Відповідно до витягу з Наказу військового комісара Овідіопольського РВК № 69 від 14.06.2016 р. відповідно до ст. 20 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» з солдатом [PERSON] укладено контракт з 14.06.2016 р. строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення демобілізації з прийняттям його на військову службу за контрактом згідно припису Одеського ОВК від 13.06.2016 р. № 1061/ВКП на посаду радіотелеграфіста ВЗІ Овідіопольського РВК, зараховано його до списків особового складу, на всі види забезпечення з посадовим окладом 530 грн. на місяць з виплатою щомісячної премії у розмірі 680% посадового окладу, надбавки (а.с. 7-8). Таким чином, суд дійшов висновку, що в період вступу позивача на військову службу за контрактом - в Україні не оголошено воєнний час, а тому, відсутні підстави для вирішення питання про переведення економіки, органів влади, юридичних, осіб та військових формувань в умови мирного стану (часу), а саме демобілізації. Отже, з вищевикладеного слідує, що законодавець гарантує збереження місця роботи та середню заробітну платню військовим, що внаслідок обов'язку зумовленого Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р № 3543-ХІІ, залишили робочі місця за для виконання цивільного-військового обов'язку, а саме захисту Вітчизни. Водночас, враховуючи, що позивач не був мобілізований, а відтак не мав обовязку щодо вступу до ЗСУ, усвідомлюючи свої дії, слідуючи своєму вільному волевиявленню, обравши нову професію (роботу за контрактом) у складі ЗСУ (а.с. 13-16). На підставі викладеного, суд вважає, що позивача було звільнено законно, на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП у звязку зі вступом на військову службу за контрактом, про що позивач своєчасно не поставив до відома відповідачів, де на той час офіційно працював, а тому законні підстави для задоволення позову, який суд вважає безпідставним і необґрунтованим відсутні.

Outcome: dismissed