Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач в особі Управління [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначивши наступне. 01.08.2007 року ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» пожертвував Управлінню [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату 33/100 дитячого комбінату, який знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Калініна, 92, а саме будівлі літ. А2, АЗ, А4, А5-2, паркани № 1,2, 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 і замощення [PERSON] пожертви, зафіксованої в договорі є «здійснення права на свободу сповідання та поширення православної християнської віри». 18 грудня 2014 року [PERSON] Синодом Української Православної Церкви Київського Патріархату було ухвалено указ про звільнення [PERSON] ([PERSON]) від управління [PERSON] єпархією. Того ж дня [PERSON] ухвалив указ про призначення [PERSON] керуючим [PERSON] єпархією. Після прибуття до виконання своїх обов'язків, [PERSON] (преосвященний єпископ Фотій) дізнався, що вказане вище нерухоме майно, отримане в якості пожертви, вже не перебуває у власності церкви, а [PERSON] ([PERSON]) відмовляє у доступі до майна і стверджує, що його було подаровано [PERSON] особисто. Зі своїх джерел [PERSON] (єпископ Фотій) довідався, що після пожертви, [PERSON] ([PERSON]) продав пожертвуване церкві майно своєму сину, а останній, в свою чергує продав вказане майно своїй племінниці. З приводу цього [PERSON] звернувся з заявою до прокуратури. 24 березня 2008 року [PERSON] ([PERSON]), від імені Позивача уклав з власним сином, [PERSON], договір купівлі-продажу спірного майна. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 982. 31 березня 2008 року [PERSON] зареєстрував в Орендному підприємстві «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на спірне майно (реєстраційний номер 12388442). 17 грудня 2014 року [PERSON], дізнавшись від батька про майбутній розгляд питання про звільнення останнього від обов'язків по управлінню Єпархією, уклав зі своєю племінницею, [PERSON], договір купівлі-продажу спірного майна. Відповідно до розділу 2 договору, продаж спірного майна було здійснено за 1/10 від його оціночної вартості. Правочин було посвідчено тим самим нотаріусом та зареєстровано в реєстрі під № 1146. Відповідно до частини 1 ст. 729 ЦК України, пожертвою є дарування нерухомих та рухомих речей, зокрема грошей та цінних паперів, особам, встановленим частиною першою статті 720 цього Кодексу, для досягнення ними певної, наперед обумовленої мети. ВАТ «[PERSON] Механічний Завод», жертвуючи спірне майно на користь Позивача, встановив в пункті 1.1. договору пожертви мету - здійснення права на свободу віросповідання та поширення православної християнської віри. Таким чином, спірне майно обтяжене цільовим призначенням і не могло бути відчужене на користь [PERSON] [PERSON] ([PERSON]) не був власником спірного майна. Власником на момент відчуження був Позивач (юридична особа). [PERSON], як релігійній організації, було пожертвувано спірне майно. Оскільки щодо спірного майна в договорі пожертви було встановлено обтяження у вигляді цільового призначення. Відчуження спірного майна від Позивача (релігійної організації), унеможливило його використання за призначенням. Таким чином, вказана спірна нерухомість була незаконно відчужена з порушенням свого цільового призначення та знаходиться в чужому незаконному володінні. Між [PERSON] ([PERSON]) та Відповідачем-2 (його сином), в 2008 році виникла зловмисна домовленість, внаслідок якої [PERSON] ([PERSON]), порушуючи цільове призначення спірного майна, та діючи від імені, але всупереч інтересам філії юридичної особи (Управління [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату) продав спірне нерухоме майно. Окрім цього, [PERSON] (син [PERSON]) не сплатив на користь Управління [PERSON] Єпархії жодних коштів за отримане майно, (копія банківських виписок за 2008 р. в матеріалах справи). В свою чергу, з метою ускладнення витребування майна з його незаконного володіння, [PERSON]Я уклав зі своєю племінницею [PERSON] інший договір купівлі-продажу, яким здійснив відчуження спірного майна, яке було незаконно відчужене від Позивача. Статтею 14 Статуту Управління [PERSON] єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату, зареєстрованого Постановою колегії Державного комітету України у справах релігії № 313 від 30.04.1996 року, єпархіальному архієрею не надано право на відчуження нерухомого майна, оскільки у відповідності до ст. 19 Статуту, як структурний підрозділ Української Православної Церкви Київського Патріархату, єпархія визначає виключне право розпорядження всіма культовими приміщеннями, а також приміщеннями загально церковних та єпархіальних закладів, монастирів та духовних навчальних закладів, які належать Українській Православній Церкві Київського Патріархату, тільки за [PERSON] Синодом цієї церкви. Виходячи з положень ст. ст. 14, 19 Статуту Управління [PERSON] єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату, виключне право відчуження розпорядження спірним нерухомим майном належить [PERSON] Української Православної Церкви Київського Патріархату, тому укладаючи договір купівлі-продажу з [PERSON] [PERSON] ([PERSON]), діяв з перевищенням наданих йому повноважень. У даному випадку вчинений [PERSON] ([PERSON]) договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна не було схвалено ні Управлінням [PERSON] єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату ні [PERSON] Синодом Української Православної Церкви Київського Патріархату. Також [PERSON] Синодом Української Православної Церкви Київського Патріархату не було вчинено жодних дій, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, договір купівлі-продажу, укладеного між Позивачем в особі [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON], не створив, не змінив, не припинив цивільні права та обов'язки Позивача на спірне нерухоме майно. Крім того, [PERSON] ([PERSON]), діючи як представник Позивача продав спірний об'єкт нерухомості своєму сину, що також суперечить вимогам ст. 238 ЦК України, та свідчить про те, що договір купівлі-продажу, укладений між Позивачем в особі [PERSON] ([PERSON]) та [PERSON] було вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, що в свою чергу у відповідності до вимог ст. 232 ЦК України є підставою для його визнання судом недійсним. Представники позивача в судовому засіданні наполягали щодо задоволення позовної заяви з підстав викладених у позовній заяві та наданих до неї доказів. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти позову, вважає його не обґрунтованим, та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували на задоволенні позовної заяви з підстав викладених в запереченні та наданих ними доказів під час слухання справи. Відповідач [PERSON] та його представник заперечували на задоволенні позовної заяви з підстав викладених в запереченні та наданих ними доказів під час слухання справи. Представник відповідача [PERSON] заперечував на задоволенні позовної заяви з підстав викладених в запереченні та наданих ним доказів під час слухання справи. Крім того заявив клопотання про застосування позовної давності. Під час судового засідання були допитані свідки, які надали суду наступні пояснення. Свідок [PERSON] пояснив, що є секретарем єпархії, про передачу спірного майна УЗЄУПЦКП йому відомо оскільки він займався оформленням документів по зазначеному майну. В 2014 році він дізнався про продаж даної будівлі. Раніше в даній будівлі робився ремонт частину якого виконував він особисто доставляючи певні будівельні матеріали. Спірна будівля була виділена для єпархіального управління та в майбутньому планувалось використання будівлі для училища. Свідок [PERSON] пояснив, що він священнослужитель з 2004 року. Про передачу спірного майна УЗЄУПЦКП йому відомо, дане майно використовувалось для єпархіального управління. В той час студенти та священики брали участь у відновлені будівлі, за які кошти робився ремонт йому не відому, однак «Владика Григорій» - відповідач по справі завжди їм чимось віддячував за працю. В 2014 році він дізнався про продаж даної будівлі. Свідок [PERSON] пояснив, що він працював головним інженером на ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» [PERSON] в той час проявляв ініціативу про зведення собору «Святої трійці» на місці покинутого кінотеатру. Інша будівля за адресою м. Запоріжжя вул. Калініна, 92 була покинутим дитячим садком, який належав ВАТ «[PERSON] Механічний Завод», та був напівзруйнованим. В 1999 році на правлінні ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» вище вказана недобудована будівля передана [PERSON] в оренду під житло на умовах що будівництво буде здійснювати [PERSON] особисто. В 2007 році він вже був директором ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» та на зборах було прийнято рішення передати у власність [PERSON] під житло спірну будівлю. Однак документи оформляли на УЗЄУПЦКП оскільки так було вирішено в усній розмові з [PERSON] Відповідачу пропонувалось оформити право власності на нього особисто, однак [PERSON] вважав що це буде не правильно з етичних думок. Свідок [PERSON] пояснив, що з 2000 року він вступив в [PERSON] духовне училище, крім того працював на будівництві спірного майна. В 2007 році спірне майно було передано УЗЄУПЦКП. Ремонт здійснювався за кошти та силами церкви. Він особисто робив платежі за купівлю будівельних матеріалів. Спірна будівля використовувалась як правління єпархії, крім того, в даній будівлі мешкав відповідач [PERSON] Коли він брав участь у будівництві, йому віддячував «Владика Григорій» коштами на обід. Свідок [PERSON] пояснив, що він був студентом з 2000 року, з 2005 року став священиком УЗЄУПЦКП. Подробиць передачі спірного майна він не знає. В 2014 році він дізнався про продаж [PERSON] даної будівлі. Крім того вказав, що спірна будівля ремонтувалась силами церкви, гроші на ремонт збирались УЗЄУПЦКП. В будівлі проживав «владика [PERSON]». Також пояснив, що кошти які накопичувались в УЗЄУПЦКП забирав [PERSON] або [PERSON] на потреби єпархії (комунальні послуги і.т.і.) Коли він брав участь у будівництві, йому віддячував «Владика Григорій» коштами на обід. Свідок [PERSON] пояснила, що спірне майно передавалось [PERSON] за кошти, у звязку з значними боргами собору. До цього будівля отримана [PERSON] від ВАТ «[PERSON] Механічний Завод». Договір купівлі - продажу від 24 березня 2008 року був укладений не з ініціативи [PERSON], а за ініціативою [PERSON] яка прийняла відповідне рішення у звязку з необхідністю погашення боргів які виникли під час побудови собору. Крім того пояснила, що вона вважає дії [PERSON] повністю відповідали діючому статуту. Зазначила також, що Київський патріархат жодним чином не має права розпоряджатись майном, яке їм у власність не надавалось та в них на балансі не знаходиться. Свідок [PERSON] пояснив, що він був членом [PERSON]. Реконструкція собору проводились за рахунок пожертви спонсорів, коштів постійно бракувало у звязку з чим існували борги. Кошти прихожан були мізерними. Спірна будівля була передана [PERSON] для його проживання. В 2008 році було вирішено продати сину «Владики Григорія» [PERSON] з метою отримання коштів та погашення боргів. Рішення приймалось [PERSON]. Зауважив, що гроші за майно [PERSON] передав саме церкві. Свідок [PERSON] пояснив, що він був прихожанином церкви та був секретарем Єпархіальної Ради. Йому відомо, спірна будівля була передана [PERSON] для його проживання, вона була в поганому стані без даху, вікон і.т.і. В 2008 році було вирішено продати будівлю сину «Владики Григорія» [PERSON] з метою отримання коштів та погашення боргів, які виникли в наслідок реконструкції собору. Рішення ради фіксувалось відповідним протоколом. Свідок [PERSON] пояснив, що він здійснював перевезення будівельних матеріалів для будівництва житла «Владики Григорія» в період виконання робіт в 2007-2008 року. На той час в будівлі по вул. Калініна в м. Запоріжжі не було вікон, дверей, даху. Будівельні матеріали передавались особисто [PERSON] у звязку з дружніми стосунками його батька та [PERSON] Свідок [PERSON] пояснив, що «Владика Григорій» був знайомий добре з його тестем, їх знайомство повязано з спільною недугою. Також йому відомо, що [PERSON] хотів побудувати житло поближче до собору, тому він звертався до його тестя з надання будівельних матеріалів. До них із Запоріжжя приїжджав священик [PERSON] за будівельними матеріалами. Свідок [PERSON] пояснив, що проживав в придбаному ним будинку по вул. Калініна, 92 у ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» з 2005 року. Частина дитячого садка ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» в якому зараз проживає [PERSON] відремонтувалась не відразу. [PERSON] в даному приміщенні відремонтував одну кімнату, в подальшому він займав йому гроші на ремонт даного приміщення. Ремонт спірного приміщення допомагали йому робити його знайомі. Чи допомагали священики в будівництві спірного майна він не знає. Свідок [PERSON] пояснила, що вона була членом [PERSON] багато років. До собору вона приходила починаючи з 2003 року. Коштів пожертви зовсім не вистачало, звідки «Владика Григорій» брав гроші на реконструкцію, їй не відомо. Спірна будівля була пожертвувана на житло [PERSON], вона була дуже занедбана. Питання про продаж спірного майна [PERSON] запропонували члени [PERSON], бо необхідно було розрахуватись з боргами, які мав собор під час реконструкції. Також зазначила, що собор розрахувався після продажу будівлі з боргами, тому, що [PERSON] надав кошти собору за куплене ним майно. Вважає, що майно яке відчужувалось, не належало церкві, бо це був дарунок «Владикі Григорію». Свідок [PERSON] пояснила, що за адресою м. Запоріжжя, вул. Калініна, 92 знаходився покинутий дитячий садок. Спірна будівля була пожертвувана на житло [PERSON], від ВАТ «[PERSON] Механічний Завод». [PERSON] дуже часто жертвували гроші, зазвичай це були особисті знайомі «Владики Григорія». Питання про продаж спірного майна [PERSON] пропонували члени [PERSON], бо необхідно було розрахуватись з боргами, які мав собор. Ремонт будівлі, де він проживає, здійснювався за кошти його друзів. [PERSON] управління знаходилось за адресою собору та ніякого відношення до спірного майна ніколи не мало, що підтверджується фотокартками собору з двома відповідними дошками, які долучені до матеріалів справи. Свідок [PERSON]. Д.М. пояснив, що до УЗЄУПЦКП він відношення не має. Однак виконував деякі будівельні роботи, а саме, встановлював паркан за ціною собівартості виконаних робіт. Кошти за виконану роботу він отримав готівкою. Суд вислухавши учасників судового розгляду, зясувавши всі обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. 01.08.2007 року ВАТ «[PERSON] Механічний Завод» уклав договір про пожертвування Управлінню [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату 33/100 дитячого комбінату, який знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Калініна, 92, а саме будівлі літ. А2, АЗ, А4, А5-2, паркани № 1,2, 3, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12 і замощення І. (том. 1 а.с. 26) 18 грудня 2014 року [PERSON] Синодом Української Православної Церкви Київського Патріархату було ухвалено указ про звільнення [PERSON] ([PERSON]) від управління [PERSON] єпархією. Того ж дня, [PERSON] ухвалив указ про призначення [PERSON] керуючим [PERSON] єпархією. (том. 1 а.с. 15-16). Після того, як до виконання своїх обов'язків приступив [PERSON] (преосвященний єпископ Фотій) він дізнався, що вказане вище нерухоме майно, отримане в якості пожертви, вже не перебуває у власності церкви, а [PERSON] ([PERSON]) відмовляє у доступі до майна і стверджує, що його було подаровано [PERSON] особисто. Зі своїх джерел [PERSON] (єпископ Фотій) довідався, що після пожертви, [PERSON] ([PERSON]) продав пожертвуване церкві майно своєму сину, а останній, в свою чергує продав вказане майно своїй племінниці. (том. 1 а.с. 34) Представником відповідачів заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, яке на думку суду є необґрунтованим, безпідставним та не підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено судом, [PERSON] став керуючим [PERSON] єпархією 18 грудня 2014 року, та в подальшому подав 19.02.2015 року заяву до прокуратури про порушення майнових прав стосовно спірного майна. Тому, суд вважає, що [PERSON] в особі Управління [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату міг дізнатися про спірний правочин лише 18.12.2014 року, тобто лише після свого призначення. Відповідно до протоколу [PERSON] Кафедрального Собору святої Трійці [PERSON] єпархії, від 12.03.2008. [PERSON] в складі 8 осіб вирішила продати недобудовану споруду, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Калініна, 92, за ціною 142 000 грн. у звязку з наявністю боргів. Кошти за продану споруду спрямувати на погашення боргу який виник під час будівництва Кафедрального Собору святої [PERSON] єпархії (том. 2 а.с. 59). 24 березня 2008 року [PERSON] ([PERSON]), від імені Позивача - Управління [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату на підставі рішення [PERSON], оформленим відповідним протоколом уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу спірного майна. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 982. 31 березня 2008 року [PERSON] зареєстрував в Орендному підприємстві «[PERSON] міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на спірне майно (реєстраційний номер 12388442). (том. 1 а.с. 27-29) 17 грудня 2014 року [PERSON], уклав зі своєю племінницею, [PERSON], договір купівлі-продажу спірного майна. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (том. 1 а.с. 30-33) Доводи відповідача щодо порушення цільового призначення спірного майна суд вважає необґрунтованими, оскільки пожертвувач в особі ВАТ «ЗМЗ» з моменту відчуження та до теперешнього часу жодних претензій з приводу пожертвуваного майна не висував. При вирішенні спору суд керується положеннями статуту Управління [PERSON] єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату від 30.04.1996 року, який діяв під час спірних правовідносин. Тому посилання представників позивача під час обґрунтування позову на статут Української Православної Церкви Київського Патріархату від 24.07.2013 року суд вважає недоцільним. Положеннями частини 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та б ст. 203 цього Кодексу. В свою чергу частина 1 ст. 203 ЦК України зазначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частина 3 ст. 215 ЦК України вказує, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно положень частини 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Будівля, яка є предметом спору була пожертвувана управлінню [PERSON] єпархії Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] механічний завод» 01 серпня 2007 року за нотаріально посвідченим договором від 01 серпня 2007 року за реєстровим № 687. Згідно положень п. 18 Статуту позивача, ця будівля є власністю єпархії. Згідно з п. 14 Статуту питання відчуження майна, що є власністю єпархії є компетенцією керуючого єпархією. Згідно ст.18 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. Відповідно до ст. 9 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійні управління і центри діють на підставі своїх статутів (положень), що реєструються у порядку, встановленому статтею 14 цього Закону. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про свободу совісті та релігійні організації" релігійна організація визнається юридичною особою з моменту реєстрації її статуту (положення). Релігійна організація як юридична особа користується правами і несе обов'язки відповідно до чинного законодавства і свого статуту (положення). Управління [PERSON] єпархії УПЦКП діє на підставі статуту, зареєстрованого на підставі постанови колегії Державного комітету України у справах релігії № 3/3 від 30 квітня 1996 року. Згідно п.11 Статуту органом єпархіального управління є єпархіальна рада, яка у межах своєї компетенції вирішує питання, пов'язані з володінням, користуванням та розпорядженням майном парафій, монастирів, духовних шкіл та інших структурних підрозділів єпархії. Рішення єпархіальної ради підписується єпархіальним архієреєм, який згідно п.14 Статуту схвалює проведення в життя рішень єпархіального управління. Згідно з п.18 Статуту будівлі та інше майно, що придбається єпархіальним управлінням, пожертвуване громадянами, підприємствами є власністю єпархії чи її структурних підрозділів, якщо їх власними статутами не визначено інше. В ст.19 Статуту визначений інший правовий статус для загальноцерковної власності та майна, що належить єпархіальному управлінню на правах оренди. Згідно ст.19 Статуту його володіння, користування та розпорядження визначається [PERSON] Синодом УПЦКП. Виходячи з вищевикладеного суд вважає, що 12.03.2008 року [PERSON] Кафедрального Собору святої Трійці [PERSON] єпархії мала повноваження вирішити питання, щодо належного їм майна. Мета такого рішення - отримання коштів для реалізації завершення будівництва Кафедрального Собору святої Трійці [PERSON] єпархії. Таким чином відповідач [PERSON] діяв в межах своєї компетенції у відповідності з рішенням [PERSON]. Крім того, суд вважає, що під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо наявності у [PERSON] та [PERSON], в 2008 році зловмисної домовленості, внаслідок якої [PERSON], порушуючи цільове призначення спірного майна, та діючи від імені, але всупереч інтересам філії юридичної особи (Управління [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату) продав спірне нерухоме майно. Судом достовірно встановлено, що 12.03.2008 року [PERSON] Кафедрального Собору святої Трійці [PERSON] єпархії, яка складалась з 8 осіб, котрі проголосували одноголосно за продаж спірного майна з метою погашення боргу, що затрачено на будівництво Кафедрального Собору святої Трійці [PERSON] єпархії (а.с. 59). Використання коштів саме на будівництво собору підтверджується документально. (том. 1 а.с. 136-173). Крім того, свідки, які входили до складу [PERSON], а саме [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що рішення приймали добровільно, колегіально, будь-якого стороннього впливу з боку третіх осіб або керуючого єпархією на ухвалення рішень не відбувалося. Крім того приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] під час посвідчення угоди купівлі продажу спірного майна перевірила відповідність зазначеної цивільно-правової угоди Законам України, які діяли на той час, що було нею підтверджено в ході допиту в якості свідка, в письмових поясненнях наданих до суду (том. 1 а.с. 246) Таким чином виходячи з вищевикладених підстав, суд вважає, що не підлягає задоволенню позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна (реєстраційний номер 982), укладеного 24 березня 2008 року між Управлінням [PERSON] Єпархії Української Православної Церкви Київського Патріархату та [PERSON] недійсним. У відповідності до\~статті 387 ЦК України\~власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно п. 10 постанови Пленуму № 9 від 06.11.2009р. № «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при доведеності добросовісності набувача, майно може бути витребувано в нього тільки з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК майно може бути витребувано і у добросовісного набувача, якщо воно: 1) воно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2)було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3)вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, а іншим шляхом. Згідно п. 25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», до вибуття майна з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника. Однак, як встановлено судом під час судового засідання, жодних підстав для застосування судом положень ст. 388 ЦК України для витребування майна не вбачається, оскільки, відповідачі право власності на спірне майно набували та втрачали з підстав та в порядку визначеним законом, який діяв на час укладення цивільно-правових угод. З урахуванням викладеного позовні вимоги про витребування 33/100 дитячого комбінату, який знаходиться за адресою м. Запоріжжя, вул. Калініна, 92 задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed