Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Піщанської сільської ради Красноградського району Харківської області про визнання права власності в порядку спадкування. В позові зазначено, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, в тому числі і на нерухоме майно, що знаходиться по [ADDRESS]. На домоволодіння відсутні правовстановлюючі документи і тому позивач не може оформити спадщину після смерті спадкодавця. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 04.03.2016 року державний нотаріус Красноградської державної нотаріальної контори Мошкова Н.О. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок після смерті [PERSON] У зв'язку з цим, [PERSON] змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування на будинок, розташований в [ADDRESS] В судове засідання [PERSON] не прибула, надіслала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила винести рішення про задоволення позову і визнати право власності. Відповідач по справі Піщанська сільська рада Красноградського району позов визнала, просила розглянути справу за відсутності її представника, про що надала до суду письмову заяву. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] померла [INFO], вона була бабусею позивача [PERSON], та 21 лютого 1990 року заповіла будинок і все майно своїй онуці. Позивач з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася до нотаріуса у встановлений строк, Красноградською державною нотаріальною конторою 01 квітня 2002 року було заведено спадкову справу №172/02. Піщанська сільська рада повідомила, що відповідно до погосподарського обліку (особовий рахунок №1450) за [PERSON] був зареєстрований житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться в [ADDRESS]. За рішенням виконкому Піщанської сільської ради від 28 серпня 1996 року [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, розташовану за адресою: [ADDRESS]. За даними КПТІ "Інвентаризатор" право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] не зареєстровано. Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок виготовлений станом на 21.07.2015 року, в якому у розділі характеристики господарських будівель та споруд рік побудови будинку зазначений 1952. З постанови нотаріуса про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії від 04.03.2016 року, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] встановлено, що документ, який би посвідчував право власності на житловий будинок до нотаріальної контори спадкоємцем не надано. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно слід звернути увагу, що позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268- 1270 ЦК. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону, будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суд керується законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року № 553-ХІІ "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами. На думку суду належним підтвердженням права власності [PERSON], померлої [INFO], на домоволодіння по [ADDRESS] та підставами для визнання права власності в порядку спадкування за законом на вказане нерухоме майно за позивачем [PERSON] є: довідка Піщанської сільської ради про те, що відповідно до погосподарської книги (особовий рахунок [NUMBER]) за [PERSON]. був зареєстрований житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в [ADDRESS]. Вона була зареєстрована і проживала по день смерті в с.Піщанка Красноградського району. [PERSON] рішенням виконкому Піщанської сільської ради від 28 серпня 1996 року в приватну власність передано земельну ділянку площею 0,15 га. за адресою: [ADDRESS]. За відомостями КПТІ "Інвентаризатор", право власності вищевказаний житловий будинок, не зареєстроване. В технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок, станом на 21.07.2015 року, в розділі характеристики господарських будівель та споруд вказано 1952 рік його побудов, власника не зазначено. Згідно ч.1,ч.2 ст.60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкуванняі підлягають задоволенню. Стосовно надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS], суд враховує, що вони призначені для обслуговування вказаного вище житлового будинку, розташованого за цією ж адресою. Відповідно до ст.186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки надвірні будівлі є приналежностями головної речі - житлового будинку, то визнання права власності на нього є визнанням права власності на відповідні надвірні будівлі, тому окреме визнання права власності на такі будівлі законодавством не вимагається.

Outcome: approved