Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-30 00:00:00

позивач звернувся до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги він обґрунтовує тим, що вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який укладений 25.03.2011 р. та зареєстрований Міською радою Копенгагена (Данія, Муніципалітет Копенгагена). Від даного шлюбу у сторін народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . З 2009 по 2015 року сторони проживали на території України, з 2015 по 2017 роки вони проживали на території Азейбарджанської Республіки, а з січня 2018 року сторони офіційно проживають в Україні. Позивач зазначає, що поступово сімейне життя відповідачем почало погіршуватися, між ними часто виникали конфлікти, зникло взаєморозуміння, втрачено взаємодовіру та взаємоповагу, в зв`язку з чим з листопада 2017 року сторони не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільне господарство. Сторони окремо проживать. Шлюб існує формально. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити, шлюб між сторонами розірвати, оскільки їх спільне проживання однією сім`єю неможливе. Крім того, позивач зазначив, що формальне існування шлюбу порушує його права, оскільки він має намір створити іншу сім`ю. Відповідач та її представник проти розірвання шлюбу не заперечували, зазначивши, що всі питання, які були спірними між сторонами, були узгоджені за добровільною домовленістю. Подальше існування сім`ї відповідач також вважала неможливим. Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 березня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Міською радою Копенгагена (Данія, Муніципалітет Копенгагена). Від данго шлюбу у подружжя є неповнолітні діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .. Іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Позивач у справі є громадянином Королівства Бельгії, а відповідач - громадянкою Королівства Данії, що підтверджується копіями паспортів сторін. Приватноправові відносини, що склалися між сторонами є відносинами з іноземним елементом, а тому регулюються Законом України "Про міжнародне приватне право". Згідно з положеннями Закону "Про міжнародне приватне право", право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. На момент пред`явлення позову про розірвання шлюбу між Україною та Королівством Бельгія відсутній чинний міжнародний договір, який встановлює колізійні положення для регулювання сімейних правовідносин. Так само, відсутній чинний міжнародний договір між Україною та Королівством Данія, що міг би застосовуватися до приватних відносин сторін. Відповідно до розділу IX Закону України "Про міжнародне приватне право" розірвання шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Тому, у разі якщо подружжя є громадянами однієї держави, їх спільним особистим законом вважається право такої держави. Якщо ж подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. Оскільки сторони є громадянами різних держав, то кожен із них має власний особистий закон. Отже, сторони, як подружжя, не мають спільного особистого закону. При цьому, країною їх останнього спільного місця проживання є Україна. Позивач та відповідач офіційно зареєстровані в Україні за однією адресою: [ADDRESS] . Посвідки на тимчасове проживання в Україні як позивача, так і відповідача є чинними до 19 листопада 2019 року. Законом України "Про міжнародне приватне право" визначено, що до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законам. З огляду на викладене, в даному випадку підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України. Згідно з положеннями ст..110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. В силу положень ст.3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Судом встановлено, що з листопада 2017 року сторони окремо проживають, не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом. Шлюб існує формально. Подальше існування сім"ї є неможливим, оскільки між сторонами відсутнє почуття любові, відсутнє бажання для відновлення шлюбних стосунків і подальшого існування сім"ї. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Крім того, судом встановлено, що сторони 31.07.2020 р. уклали між собою нотаріально посвідчену угоду щодо порядку утримання дітей та їх виховання з метою уникнення негативних наслідків, що можуть настати в зв`язку з розірванням шлюбу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що сім`я існує формально, подальше її збереження заперечується сторонами та призводить до порушення їх прав на влаштування особистого життя, а отже шлюб між сторонами може бути розірваний. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги та розірвати шлюб між сторонами.

Outcome: approved