Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

19.09.2014р. [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] і ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП джерелом підвищеної небезпеки. 23.09.2014р. було відкрито провадження у справі №175/4074/14-ц, провадження №2/175/1539/14-ц. 29.10.2014р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] і ПрАТ «СК «Провідна» про відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП джерелом підвищеної небезпеки. 13.11.2014р. було відкрито провадження у справі №175/4663/14-ц, провадження №2/175/1794/14). Враховуючи однорідність позовних вимог за клопотанням предстаника позивача 19.11.2014р. ухвалою суду вказані позовні вимоги було об'єднано в одне провадження. В ході судового розгляду за клопотанням сторони позивачів суд вирішувалось питання забезпечення позову та доказів по даній справі, витребовувались письмові докази та матеріали кримінального провадження. Позивачі у своїх позовах посилались на те, що 23.03.2014р. близько 19 год. 10 хв. водій [PERSON] керуючи автомобілем HYUNDAI MATRIX р/н [NUMBER], рухаючись по автодорозі «Київ-Луганськ-Ізварино» зі сторони вул. Березінської, в напряму м. Підгороднє на 218 км. + 500м. здійснив наїзд на пішохода [PERSON], [INFO], яка є донькою Позивачів. 24.03.2014р. за фактом дорожньо-транспортної пригоди СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №12014040440000630 за ч.2 ст.286 КК України. [INFO] [PERSON] померла в лікарні ім. Мечникова м. Дніпропетровськ не приходячи до свідомості. 25.06.2014р. слідчий відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області старший лейтенант міліції Карабеза В.І. виніс постанову про закриття кримінального провадження №12014040440000630 у зв'язку із відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення. Внаслідок ДТП Позивачам завдано матеріальної та моральної шкоди. Вони понесли витрати на лікування доньки, придбання медичних препаратів, ритуальні послуги із поховання тіла загиблої, спорудження надгробного памятнику тощо. [PERSON], який є відповідачем по справі під час досудового розслідування частково компенсував завдану матеріальну шкоду у розміі 12 тис. грн. Незважаючи на звернення позивачів ПрАТ «СК «Провідна» у визначений законом строк шкоду не компенсувала, тому вони були вимушені звернутись до суду за захистом своїх прав. 09.02.2016р. позивачі подали до суду заяву про зміну розміру позовних вимог: посиалючись на зміну в судовій практиці та тривали розгляд справи просили залишити без рогляду позовні вимоги до ПрАТ «СК «Провідна» та збільшили розмір моральної шкоди. Підстави та предмет позову не змінювали. З урахуванням уточнених позовних просили суд стягнути із [PERSON] на користь [PERSON] витрати на лікування та придбання медикаментів у сумі 6839,63 грн., середній заробіток за період перебування в лікарні - 609,00 грн., витрати на поховання у сумі 9705,40 грн, витрати на спорудження надгробного пам'ятника 18340,00 грн., моральну шкоду - 1 000 000,00 грн., витрати на правову допомогу - 15 000,00 грн.; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду - 1 000 000,00 грн., витрати на правову допомогу - 8 000,00 грн.; стягувати довічно із [PERSON] на користь [PERSON] щомісячні платежі у зв'язку зі смертю потерпілої у розмірі 3045,00 грн. починаючи [INFO]; стягувати довічно із [PERSON] на користь [PERSON] щомісячні платежі у зв'язку зі смертю потерпілої у розмірі 3045,00 грн. починаючи [INFO]; судові витрати покласти на Відповідача. Позивач [PERSON], [PERSON], та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволені з урахуванням уточнень. Позивач [PERSON], в судове засідання не з'явився його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задоволені з урахуванням уточнень. Представник відповідача ПАТ «Страхова компанія «Провідна» в судове засідання не з'явився, про дату час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, представника до суду не направив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, представника до суду не направив, клопотань про відкладення судового розгляду до суду не надходило. При цьому надав суду письмові заперечення в яких довів до відома суду, що категорично не згоден із позовом і просив відмовити позивачам у задоволені позовних вимог до нього. У наданих суду письмових запереченях проти позову вказував, що органи досудового розслідування надали правову оцінку його діям як водія у кримінальному провадженні; наполягав, що в повному обсязі відшкодував збитки, спричинені позивачам у зв'язку із загибелю їх доньки; посилався на те, що його цивільно-правова відповідальність за заподіяння шкоди третім особам під час ДТП була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Провідна» на підтаві полісу серія АС №4143246 від 20.08.2013р., який був чинним на час ДТП. До письмових заперечень у якості доказу надав копію постанови про закриття кримінального провадження від 25.06.2014р. копію згадувавного страхового полісу і копії розписок написаних власноруч [PERSON] на загальну суму 12 тис. грн. (від 16.04.2014р. на суму 1 тис. грн., від 22.05.2014р. на суму 1 тис. грн. від 08.07.2014р. на суму 10 тис. грн.). Враховуючи, що відповідачем [PERSON] висловлена думка у письмових запереченнях, а також, що справа розглядається тривалий час, з метою дотриманням розумних строків її розглялу, приймаючи до уваги очевидні зловживання відповідачем [PERSON] своїми процесуальними правами, що, серед іншого, виразилось у багаторазовому поданні аналогічних за змістом апеляційних скарг на ухвалу про відкриття провадження у справі, що призвело до того, що з вини відповідача справа судом не розглядалась, за згоди учасників процесу суд вважає за можливе проводити судовий розгляд за його відсутності. Суд вважає можливим розгляд позовних заяв за відсутності відповідача та його представника. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника позивачів - адвоката Верба А.П. з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, 23.03.2014р. близько 19 год. 10 хв. водій [PERSON] керуючи належним йому автомобілем HYUNDAI MATRIX р/н [NUMBER], рухаючись по автодорозі «Київ-Луганськ-Ізварино» зі сторони вул. Березінської, в напряму м. Підгороднє на 218 км. + 500м. здійснив наїзд на пішохода [PERSON], [INFO] В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди позивачка отримала значні ушкодження. 24.03.2014р. за фактом дорожньо-транспортної пригоди СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області було відкрито кримінальне провадження №12014040440000630 за ч.2 ст.286 КК України. [INFO] [PERSON] померла в лікарні ім. Мечникова м. Дніпропетровськ. 25.06.2014р. слідчий відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Дніпропетровській області старший лейтенант міліції Карабеза В.І. виніс постанову про закриття кримінального провадження №12014040440000630 у зв'язку із відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення. Внаслідок ДТП Позивачам завдано матеріальної та моральної шкоди. Постанова про закриття кримінального провадження потерпілими не оскаржувалась і на час розгляду справи судом не скасована. За клопотанням представника позивачів судом витребувано та досліджено в ході судового розгляду матеріали кримінального провадження №12014040440000630. Постанова про закритя кримінального провадження від 25.06.2014р., копії якої подавались позивачами та відповідачем на обгрунтування заперечень відповідає оригіналу наявного в матеріалах кримінального провадження. Із висновку №640/161-Е від 28.05.2014р. складеного судово-медичним експертом КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» Зрожевським Р.С. вбачається, що на трупі [PERSON] виявлено наступні тілесні ушкодження: крововилив у правій тімяно-скроневій ділянці мяких покривних тканин голови, згороток крові на внутрішній поверхні твердої мозкової оболонки у лівих передній та середній черепних ямках; перелом правої скроневої кістки з переходом на кістки правої задньої черепної ямки та праві потиличну та скроневу кістки, крововиливи під мякими мозвковими оболонками часток головного мозку та мозочка, крововиливи у речовини лівих скроневої та лобної часток; переломи правої виликогомілкової та првої малогомілкової кісток, крововилив у мяких тканинах правої гомілки; саднина у ділянці правого ліктьового суглобу та зовнішньої поверхні правого стегна у верхній теритиі, сінці на передньо-зовнішній поверхні правої гомілки та передньо-внутрішній поверхні лівої гомілки. Вказані тілесні ушкодження прижиттєві, спричинені задовго до настання смерті, від дії тупого предмету (предметів), чи об такий (такі), можливо за умови дорожньо-транспортної пригоди, при контактуванні потерпілої з рухаючимся транспортним засобом, що підтверджується характером та локалізацією маючихся тілесних ушкоджень на трупі. Тілесні ушкодження га голові потерпілої перебувають у прямому причинному звязку із настанням її смерті та, стосовно до живих осіб, мають ознаки ТЯЖКИХ, які призвели до настання смерті. Згідно медичної карти, при надходжені потепілої [PERSON] до лікарняного закладу була взята проба на алкоголь (флакон №91) і проведено судове-тоскикологчне дослідження крові в ході якого алкоголю в крові не виявлено. Із судово-медичної експертизи потерпілої [PERSON] вбачається, що смерть потерпілої настала внаслідок закритої черепно-мозкової травми у вигляді переломів кісток основ черепу, крововилив під тверду та мозкові оболонки, у речовину головного мозку, котра ускладнилася витіком речовини головного мозку. Судом встановлено, що власником автомобілю HYUNDAI MATRIX р/н [NUMBER] є відповідач [PERSON], який належить останньому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER]. [PERSON] має відповідне спеціальне право на керування легковими траспортими засобами категорії «В» на підставі посвідчення водія [NUMBER] виданого 31.01.1996р. ДАІ МВС-УВС м. Дніпропетровська. Такі обставини не заперечувались і самим відповідачем під час допиту в якості свідка по кримінальному провадженню, яке було досліджено в ході судового розгляду. Як вбачається із протоколу допиту свідку [PERSON] від 11.06.2014р. слідчим йому було роз'яснено зміст ст. 63 Конституції України та попережено про кримінальну відповідальність за ст.384 КК України (Завідомо неправдиве показання) та за ст. 385 КК України (Відмова від дачі свідчень). Допит було проведено за участі адвоката Ткачук В.А. Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, ..., що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року зазначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Як зазначено в п.п.4,6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до ч.1 ст. 1200 ЦК у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Така шкода відшкодовується: 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. Відповідно до ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Відповідно ст. 2 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; намогильні споруди - пам'ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам'ять про померлих. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992р. у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості. Згідно ч.4 ст.12 ЗУ «Про поховання та похоронну справу» суб'єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов'язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку відкриття бізнесу» внесена низка змін до законодавчих актів України, направлених на відмову від обов'язковості та запровадження добровільності використання печаток суб'єктами господарювання. На підтвердження понесених витрат на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника позивачка [PERSON] надала суду відповідні документи. Розмір витрат на спорудження надгробного пам'ятника складає 18340,00 грн. та підтверджується товарним чеком №35 від 20.10.2014р., копією виписки із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ФОП [PERSON] від 12.08.2013р., копією свідоцтва платника Єдиного податку серія [NUMBER] в якому серед інших видів господарської діяльності 96.03 - організація поховань і надання суміжних послуг. Таким чином, позивачкою [PERSON] надано належні і допустимі докази понесених витрат на спорудження надгробного пам'ятника і вимоги в цій частині позову підлягають задоволенню. У зв'язку із підготовкою тіла до поховання було сплачено послуги Дніпропетровського обласного судово-медичного моргу у сумі 833,25 грн. Для належної організації поховання тіла загиблої Позивачка понесла витрати на придбання гробу, надгробних табличок, вінків, надгробного хреста, організацію поминального обіду та відспівування служителями церкви. Додатково сплачено оренду катафалку, траурну церемонію по переміщенню тіла до місця поховання. На проведення цієї ритуальної церемонії Позивачкою [PERSON] витрачено 8872,15 грн. Загалом на поховання витрачено 9705,40 грн. Враховуючи приписи ст. 1193 ЦК України якою визначено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання суд приходить до висновку про можливість повного задоволення позовних вимог в цій частині позову. На підставі досліджених матеріалів кримінального провадження, виписок із історії хвороби та посмертного епікризу судом встановлено, що [PERSON] 12 днів знаходилась на лікуванні (23.03.2014р.- [INFO]) в КЗ «ДОКЛ ім. І.І. Мечникова». На запит суду Управління ПФУ у м. Синельникове та Синельниквіському районі Дніпропетровської області (вих. №1252/04/16 від 09.02.2015р.) надало відомості з Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування (персоніфікація) про всі доходи застрахованої особи - [PERSON], [INFO] (ІПН: [NUMBER]) за період і 01.03.2013р. по [INFO] (дата смерті). Із отриманих судом індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] (номер облікової картки [NUMBER]) вбачається, що за 2013 рік вона отримала дохід у розмірі 1167,17 грн. (вересень - 323,81 грн., жовтень - 802,29 грн., грудень - 41,07 грн.) Відомості про отримання загиблою будь-яких інших доходів протягом 2013-2014 років у суду відсутні та сторонами не надано. Згідно ч.2 ст.1195 ЦК України у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров'я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Суд критично ставиться до тверджень позивачки [PERSON] та її представника про неофіційне працевлаштування загиблої [PERSON] та отримання доходів з яких вона щомісячно надавала матеріальну підтримку [PERSON] у розмірі 2 тис. грн. оскільки належних та допустимих доказів цього суду не надано. Суд також не вбачає підстав для необхідності застосування аналогії закону визначеної ст. 8 ЦК України для обчислення обрахунку втраченого заробітку виходячи із п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати оскільки така вимога не ґрунтується на вимогах закону. Статтею 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 1218 грн. На день настання завдання шкоди (23.03.2014р.) та дату смерті ([INFO]) було визначено мінімальну заробітну плату на рівні 1218,00 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що розрахунки слід проводити виходячи саме із мінімального розміру заробітної плати. Таким чином, із відповідача слід стягнути втрачений заробіток у розмірі 609,00 грн. (1218 грн./20 робочих днів = 60,90 грн.*10 робочих днів вимушеної непрацездатності) Щодо відшкодування шкоди у зв'язку зі смертю потерпілої суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 1200 ЦК у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Така шкода відшкодовується: 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно. На підставі зібраних судом доказів встановлено, що батьками загиблої [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] Позивачі є людьми похилого віку, отримують пенсію з інвалідності. Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов'язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Як вбачається із довідки №642 від 04.08.2013р. виданої Новомиколаївською сільською радою донька Позивачки - [PERSON], 1986р.н. по день смерті проживала однією сім'єю разом із матір'ю - [PERSON] [PERSON], [INFO] починаючи із 01.09.2004р. є інвалідом ІІІ групи та досягла пенсійного віку, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серія [NUMBER], виданого Пенсійним фондом України. Термін дії посвідчення - довічно. [PERSON], [INFO] починаючи із 07.02.2005р. є інвалідом ІІІ групи та досяг пенсійного віку. Із 06.02.2008р. йому довічно встановлено вказану групу інвалідності. Статтею 13 Конвенції про права інвалідів передбачено, що Держави-учасниці забезпечують інвалідам нарівні з іншими ефективний доступ до правосуддя, зокрема передбачаючи процесуальні та відповідні вікові корективи, які полегшують виконання ними своєї ефективної ролі прямих і опосередкованих учасників, у тому числі свідків, на всіх стадіях юридичного процесу, зокрема на стадії розслідування та інших стадіях попереднього провадження. Відповідно до ч.2 ст.1200 ЦК України Позивачевам шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України №6 від 27.03.1992р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватися потерпілому з дня втрати працездатності, а особам, які мають право на виплати у зав'язку зі смертю годувальника - з дня смерті потерпілого. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Враховуючи, що на день смерті [PERSON] проживала однією сім'єю із позивачкою [PERSON] і не мала доходу суд вважає за можливе провести розрахунки виходячи із встановленого законодавством мінімального розміру заробітної плати (1218 грн.) за вирахування частки яка припадала на загиблу (1218/2=609,00 грн.) Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» від 19.10.2004р. зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. У даному контексті доречно також буде згадати про одне з рішень Європейського суду з прав людини у справі людини «Шмалько проти України» (2004): «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення». Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним та Господарським кодексами і відповідними законами України. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом; у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для людини в психологічному аспекті, переживаннях, пов'язаних із втратою близьких, роботи, розкриттям лікарської таємниці, неможливістю продовжувати активне громадське життя, з обмеженням або позбавленням яких-небудь прав громадян тощо. І моральна, і фізична шкода після нанесення по суті є непоправними і не можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров'я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю. Відшкодування витрат, які пов'язані з нанесенням моральної або фізичної шкоди, є цілком коректним терміном, що чітко визначає сам принцип відшкодування - повернення особі витрат які ця особа здійснила у силу певних обставин (вартість ліків, медичних послуг, реабілітаційних заходів). Але неможливо відшкодувати фізичні або моральні страждання. Поняття моральної та фізичної шкоди припускає можливість їх компенсації і навіть сатисфакції, але не відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як зазначено в п.п.4,6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Згідно ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Для оцінки шкоди, заподіяної особистості, і встановлення порядку її компенсації (відшкодування), необхідно встановити різницю між моральною і фізичною шкодою. Моральні страждання не можуть бути оцінені з позицій настільки узагальнених, як фізичні, і для того, щоб вони могли бути компенсовані виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, необхідно ретельне і всебічне вивчення обставин заподіяння шкоди, особистості заподіювача шкоди й особи, яка зазнала страждань, тобто важливо максимально індивідуалізувати підхід до оцінки моральних страждань. Відповідно до ст. 27 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб; показаннями свідків; письмовими доказами; речовими доказами; висновками експертів. Відповідно до ч.1 ст. 54 ЦПК України спеціалістом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних засобів і може надавати консультації під час вчинення процесуальних дій з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок. Позивачами надано висновок спеціаліста-психолога згідно висновків якого: «[PERSON] та [PERSON] властиві такі індивідуально-психологічні особливості особистості, як дружелюбність, сенситивність, екстравертованість, мотиваційна сфера - важливість родинних стосунків, безпека власного здоров'я. Фізична біль та страждання для [PERSON] та [PERSON] є психотравмуючим фактором. У [PERSON] та [PERSON] спостерігається депресивна симптоматика та синдром «втрати відчуття часу». У [PERSON] та [PERSON] порушені всі такі умови життєдіяльності: стійкість страху, сенситивність, невпевненість в майбутньому. У [PERSON] та [PERSON] досліджено лабільність емоційно-вольової сфери в непередбачених ситуаціях, розлади сну, пов'язані з внутрішнім напруженням, відчуття власної безпорадності. Незахищеність до впливу стрес-факторів, звичайних життєвих ситуацій, засвідчує тривале порушення внутрішньої, психологічної рівноваги. За методикою Спілбергера досить високий рівень особистісної тривожності, а саме: страх перед майбутнім, знижений настрій, неможливість прийняття самостійних рішень, відчуття безвихідності ситуації, ідеї самозвинувачення. Наявність наступних психотравмуючих факторів: нервового стресу; негативного впливу обставин справи на близьких родичів та порушень в соціально-побутовій сфері; погіршення психофізіологічного й психоемоційного стану; погіршення стану здоров'я; пролонгований стресовий вплив дозволяє зробити висновок про заподіяння [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди. Матеріальний еквівалент моральної шкоди, заподіяної [PERSON], складає 609000 гривень (500 розмірів МЗП), а [PERSON] 548100 гривень (450 МЗП). Ця сума включає компенсацію за перенесені ними моральні страждання, а також вартість коригувальних заходів, спрямованих на нормалізацію їх психічного стану. Спеціаліст-психолог досліджені чітко зазначила, що розрахунок еквівалента моральної шкоди, заподіяної [PERSON] та [PERSON] здійснювався на підставі методики Ерделевського-Антосика-Чепи-Болтівця (ця методика описана у книзі, що віднесена до Переліку науково-технічної та довідкової літератури, що використовується при проведенні психологічної експертизи, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 24.02.2011 №605/5 (п. 176 Переліку)). На правомірності використання такого засобу доказування як висновок спеціаліста-психолога для визначення можливого розміру грошової компенсації за спричинені моральні страждання наголошував і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Узагальненні практики про застосування судами кримінально-процесуального законодавства при призначенні судових експертиз і використання їх висновків у кримінальному судочинстві, покликаному сприяти судам нижчих інстанції при вирішенні питань, пов'язаних з призначенням судових експертиз (затверджених Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №8 від 30.09.2011 р.). Хоча справа розглядається у порядку цивільного судочинства, а правова позиція Суду стосується кримінального судочинства, адже тематика Узагальнення є такою, але все ж правомірність використання цієї методики є беззаперечною і визнаною Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Обґрунтування позивачем розміру моральної шкоди було забезпечено за допомогою таких джерел доказів як: пояснення позивача [PERSON], допитаної судом в якості свідка, допитом свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], письмових доказів (зокрема, запис у первинній медичній документації психотерапевта), висновком спеціаліста-психолога. Приймаючи рішення про порядок відшкодування моральної шкоди, суд має керуватись засадами добросовісності, справедливості та розумності (п. 6 ст. З ЦК), що входять до змісту принципу верховенства права. На необхідності дотримуватися засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди звернув увагу судів Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Виходячи з наведеного міркування та з принципів, закладених в ст. 11 ЦПК України, суддя повинен не змінювати (збільшувати або зменшувати) заявлений розмір відшкодування, а визначати його самостійно, користуючись принципами справедливості та розумності, а також іншими обставинами, викладеними в ч. 3 ст. 23 ЦК України. При цьому, звичайно, суд враховує заявлені позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] Використовуючи цей варіант, суддя повинен звернути увагу на мотивацію розрахунку розміру відшкодування. У випадку, якщо визначена суддею сума відрізняється від суми заявленої позивачем, йому необхідно абстрагуватися від мотивації позивача та надати власну мотивацію, оскільки п. 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачає: "Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви." А відтак, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить із вимог ст.ст. 23,1187 ЦК України, та роз'яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду позивачу, ступінь вини відповідачів, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, та вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 409 266,00 гривень на відшкодування моральної шкоди і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 409 266,00 гривень на відшкодування моральної шкоди Ця сума, враховуючи неможливість поновити попереднє становище, а також враховуючи дані про статус та правове становище позивачів, які є людьми похилого віку і інвалідами, на думку суду відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] та [PERSON] про відшкодування моральної шкоди слід відмовити. Суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] про те, що ним повністю відшкодував спричинену ним шкоду оскільки у розписках складених позивачкою [PERSON] якими підтверджується отримання останньою коштів у відповідача вона вказувала, що розмір матеріальної шкоди станом на час складення розписки складає 35 тис. грн. Моральну шкоду відповідачем не компенсовано взагалі. Доказів компенсації шкоди позивачеві [PERSON] суду не надано і як останній зазначає у своєму позові будь-яких розрахунків з цього приводу із [PERSON] він не проводив. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Враховуючи, що позивачка [PERSON] визнає факт отримання нею за розписками від [PERSON] грошових коштів на загальну суму 12 тис. грн. розмір відшкодування має бути зменшено на цю суму. При ухвалені рішення також приймає до уваги правову позицію висловлену Верховним судом України у Постанові від 20.01.2016р. у справі №6-2808цс15 відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Згідно ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, за змістом зазначеної норми закону саме володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності його вини у її заподіянні. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність по використанню яких є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. Межа відповідальності визначає сферу дії обставин, які виключають відповідальність. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Непереборною силою в такому випадку слід визнавати фактори об'єктивного характеру, причинно не пов'язані з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки непереборною силою не є. Дія непереборної сили може бути спрямована як на об'єкт, діяльність з яким становить джерело підвищеної небезпеки, так і на осіб, які обслуговують цей об'єкт. Обов'язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Як зазначено у пункті 4 Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Згідно положень пункту 7 зазначеної Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 року № 4, при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов'язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Судом було встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення пішоходом [PERSON], вимог п. 4.14 Правил дорожнього руху України та те, що ці дії знаходиться в прямому причинному зв'язку з подією ДТП і наслідками, а в діях відповідача невідповідність вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається. Аналізуючи механізм дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що між діями пішохода [PERSON] та наслідками, які настали в результаті дорожньо-транспортної пригоди, є прямий причинний зв'язок, та відсутність у діях відповідача складу злочину не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Відповідно до ч. 3 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Під час розгляду справи, належних доказів, у розумінні ст.ст. 10, 60 ЦПК України, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого надано не було, відповідачем не доведена наявність умислу потерпілого або наявність непереборної сили. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню. Стосовно вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать зокрема витрати на правову допомогу. Згідно ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Статтею 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, визначається у відповідному судовому рішенні. Даний законодавчий припис кореспондується зі статтею 88 ЦПК України, згідно частини 1 якої, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до роз'яснень, які містяться у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 29.07.2014р. між позивачами [PERSON], [PERSON] та адвокатом Вербою А.П. були укладені договори про надання правової допомоги. 09.02.2016р. між [PERSON] та адвокатом Вербою А.П. складено акт здачі-приймання робіт (надання юридичних послуг) з якого вбачається, що за договором про надання правової допомоги від 29.07.2014р. були надані послуги на загальну вартість 11250 грн. 00 коп. Відповідно до квитанцій від 24.12.2014р., 26.02.2015р. та 08.02.2016р. [PERSON] сплатила 11200,00 грн. в рахунок часткової оплати гонорару адвоката. Також, 09.02.2016р. між [PERSON] та адвокатом Вербою А.П. було складено акт здачі-приймання робіт (надання юридичних послуг) з якого вбачається, що за договором про надання правової допомоги від 29.07.2014р. були надані послуги на загальну вартість 4 275 грн. 00 коп. Відповідно до квитанції від 08.02.2016р. [PERSON] сплатив 4 000 грн. в рахунок часткової оплати гонорару адвоката. Позивачі оплатила зазначені кошти на відповідний рахунок адвоката в банківській установі. Із довідки ПАТ «АБ «Радабанк» вбачається, що такий рахунок було відкрито адвокатом Верба А.П. саме для здійснення адвокатської діяльності. В сукупності наданих позивачами доказів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст.88 ЦПК України, закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в дохід держави у розмірі 6890,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial