Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Уточнивши позовні вимоги, [PERSON] звернулася до Вишгородського районного суду Київської області із позовом до [PERSON] та Державного нотаріуса П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 20.12.2016 року [PERSON] державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко Ольгою Василівною та зареєстроване в Реєстрі за № 8-1086; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33038989 від 20.12.2016 року 14626:09, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 18153645 від 20.12.2016 року 14:16:49 державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гиценко Ольгою Василівною; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, загальною площею 0,0494 га, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 3221888000:24:050:0104 та вирішити питання щодо судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.03.2012 року між позивачем та її батьком [PERSON] було укладено Договір дарування садового будинку, відповідно до якого [PERSON] прийняла в дарунок від батька [PERSON] садовий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на земельній ділянці, площею 0,0494 га, кадастровий номер: 3221888000:24:050:0104, за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті останнього відкрилась спадщина на належне померлому майно. 20.12.2016 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. було видано позивачу та відповідачу [PERSON] , як спадкоємцям померлого [INFO] [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину земельної ділянки. Відповідач державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. не мала права видавати, а відповідач [PERSON] не мала права отримувати вказане вище свідоцтво про право на спадщину, оскільки право власності на земельну ділянку виникло у позивача разом із правом власності на садовий будинок, зведений на цій земельній ділянці, у відповідності до положень ст. 125 Земельного кодексу України, з моменту державної реєстрації права власності позивача на садовий будинок, а саме: 17.04.2012 року. Отже, з 17.04.2012 року земельна ділянка вибула з права власності спадкодавця [PERSON] та ніяк не могла входити до спадкової маси. Таким чином, державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. не мала права видавати свідоцтво про право на спадщину за законом від 20.12.2016 року, тому що, право власності як на садовий будинок так і на земельну ділянку були зареєстровані позивачем згідно вимог чинного законодавства станом на 17.04.2012 року, тобто право власності виникло у позивача до 01.01.2013 року. Таким чином, державний реєстратор - державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. в порушення ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» незаконно прийняв рішення про реєстрацію права власності на Ѕ частину земельної ділянки за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1086. Отже, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер: 33038989 від 20.12.2016 року, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 18153645 від 20.12.2016 року державним реєстратором - відповідачем державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., підлягає скасуванню. Крім того, оскільки відповідач [PERSON] не визнає за позивачем право власності на земельну ділянку, не виявляє бажання вирішувати дане питання у позасудовому порядку, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 14.03.2017 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено судове засідання по даній справі. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 23.11.2017 року у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію відмовлено. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 10.04.2018 року провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та Державного нотаріуса П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнання права власності зупинено до набрання законної сили рішенням Вишгородського районного суду Київської області за результатами розгляду цивільної справи №363/4852/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округа Київської областві Голуб Л.А. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації та визнання права власності на спадкове майно. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 06.11.2019 року поновлено провадження по цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 15.09.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] - адвокат Нефьодов С.М. в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій уточнені позовні вимоги повністю підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Раніше надавала письмовий відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Відповідач державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Раніше надавала заяву про розгляд справи без її участі та письмові заперечення проти уточнених позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, що уточнений позов заявлений обґрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що 14.03.2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір дарування садового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0494 га, кадастровий номер 3221888000:24:050:0104 за адресою: [ADDRESS] . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Голуб Л.А. та зареєстровано в реєстрі за № 371. Факт державної реєстрації права власності за позивачем [PERSON] на зазначений садовий будинок з надвірними будівлями підтверджується Витягом Комунального підприємства Київської обласної ради «Вишгородське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 33849417 від 17.04.2012 року. Таким чином, з 17.04.2012 року позивач [PERSON] набула у приватну власність вищевказаний будинок з надвірними будівлями. Крім того, вищевказаний договір дарування садового будинку від 14.03.2012 року містить розмір та кадастровий номер земельної ділянки на якій знаходиться садовий будинок. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Тобто, до позивача [PERSON] перейшла у власність також земельна ділянка, на якій знаходиться садовий будинок за адресою: Київська область, Сувидська сільська рада, загальною площею 0,0494 га, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 3221888000:24:050:0104, яка раніше належала [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 257340, виданого Управлінням Держкомзему у Вишгородському районі Київської області 29.12.2011 року, на підставі рішення Сувидської сільської ради № 75 від 19.12.1997 року, та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322180001010941. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Позивач [PERSON] є донькою померлого [PERSON] , який за життя подарував останній вищевказаний садовий будинок. Відповідач [PERSON] з 07.07.1987 року перебувала у шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Садовий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0494 га, кадастровий номер 3221888000:24:050:0104 за адресою: [ADDRESS] , побудований, а відтак і набутий у власність у 1983 році та до укладення договору дарування був приватною власністю [PERSON] . Отже, [PERSON] розпорядився своєю особистою власністю, набутою ним до шлюбу, шляхом укладання договору дарування з донькою [PERSON] . Вказані обставини встановлені рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15.04.2019 року у цивільній справі № 363/4852/17, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 16.10.2019 року та постановою Верховного суду від 03.06.2020 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 20.12.2016 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. було видано позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , як спадкоємцям померлого [INFO] [PERSON] , свідоцтва про право на спадщину за законом на Ѕ частину земельної ділянки за кожною, розташованої за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, загальною площею 0,0494 га, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 3221888000:24:050:0104, яка належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 257340, виданого Управлінням Держкомзему у Вишгородському районі Київської області 29.12.2011 року, на підставі рішення Сувидської сільської ради № 75 від 19.12.1997 року, та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 322180001010941. Згідно ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні встановлено Законом України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат». Частиною 1 статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною 2 статті 1 Закону України «Про нотаріат» передбачено: вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту. Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій. Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Обов`язок нотаріуса та відповідної посадової особи вчиняти нотаріальні дії передбачений ч. 3 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», де встановлено заборону безпідставної відмови в її вчиненні. Перелік нотаріальних дій, право на вчинення яких має нотаріус, наведений у ст. 34 Закону України «Про нотаріат» і цей перелік не є вичерпним. Поряд з тим нотаріусу, з огляду на його правовий статус, делеговані функції державного реєстратора речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, реалізовувати які він може лише у випадках і в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. У відповідності до положень п. 1 ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Суд приходить до висновку про те, що відповідач державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. не мала права видавати, а відповідач [PERSON] не мала права отримувати вказане вище свідоцтво про право на спадщину від 20.12.2016 року, оскільки право власності на земельну ділянку, яка розташована за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, загальною площею 0,0494 га, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 3221888000:24:050:0104, виникло у позивача разом із правом власності на садовий будинок, зведений на цій земельній ділянці, у відповідності до положень ст. 125 Земельного кодексу України з моменту державної реєстрації права власності позивача на садовий будинок, а саме: 17.04.2012 року. Отже, з 17.04.2012 року земельна ділянка вибула з права власності спадкодавця [PERSON] та ніяк не могла входити до спадкової маси, оскільки право власності як на садовий будинок, так і на земельну ділянку були зареєстровані позивачем згідно вимог чинного законодавства станом на 17.04.2012 року, тобто право власності виникло у позивача [PERSON] до 01.01.2013 року. Таким чином, державний реєстратор - державний нотаріус П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В. в порушення ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» незаконно прийняв рішення про реєстрацію права власності на Ѕ частину земельної ділянки за відповідачем [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8-1086. Отже, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 33038989 від 20.12.2016 року, на підставі якого внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за № 18153645 від 20.12.2016 року державним реєстратором - відповідачем державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Гриценко О.В., підлягає скасуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до частин 1 та 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 392 УК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У зв`язку із тим, що право власності позивача не визнається відповідачем [PERSON] , що підтверджується проведенням дій з видачі свідоцтва про право власності за законом та державної реєстрації права власності на Ѕ частину земельної ділянки, розташовану за адресою: Київська область, Вишгородський район, Сувидська сільська рада, загальною площею 0,0494 га, цільове призначення: для ведення садівництва, кадастровий номер: 3221888000:24:050:0104, з метою захисту права власності [PERSON] , тому суд приходить до висновку щодо необхідності завольнити вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на вказану земельну ділянку. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] та П`ятої київської державної нотаріальної контори підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 960 гривень, з кожного.

Outcome: approved