Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.11.14 року, укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що вказаним договором порушено житлові права її малолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Зазначала, що [PERSON] ніколи не мав намір продавати спірну квартиру, купівля - продаж квартири відбулась без його волі та відома, що і стало приводом звернення до суду. У судовому засіданні позивач з представником позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав та вказав, що договір купівлі-продажу квартири укладений у відповідності до норм законодавства. Покійний [PERSON] виявив сам бажання на продаж вищевказаної квартири, при цьому неповнолітня [PERSON], донька [PERSON], з 2010 року у квартирі не проживала, на момент продажу квартири права користування квартирою не мала. Просив відмовити у визнанні недійним договору купівлі-продажу. Треті особи в судове засідання не з'явились про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, що дає підстави до розгляду справи у їх відсутності . Свідок [PERSON].(сусідка померлого [PERSON]) у судовому засіданні показала, що [PERSON] проживав з [PERSON] у якості квартиранта, останній наміру продавати квартиру не мав та гроші за продаж не отримував. Заслухавши учасників, вивчивши матеріали справи, суд вважає що позов підлягає частковому задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 08.10.05 року, від якого мають дитину - [PERSON], [INFO]. [INFO] [PERSON] помер. [PERSON] належала на праві приватної власності квартира [ADDRESS]. 11.06.13 року [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] розпоряджатися належною йому квартирою з правом передоручення повноважень іншим особам. 25.11.14 року [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] розпоряджатися спірною квартирою. 26.11.14 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], який діяв від імені [PERSON], уклав Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON]. П 1.4. вказаного договору містить ствердження продавця, що на момент укладення договору у квартирі малолітні особи не зареєстровані. З довідки ф.3 від 29.01.16 року вбачається, що у спірній квартирі зареєстрована [PERSON] з 08.02.07 року по теперішній час. У преамбулі Конвенції про права дитини зазначено , що дитина потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист. На захист прав дітей був спрямований і Указ Президента "Про першочергові заходи щодо захисту справ дітей" від 11 липня 2005 року . До заходів охорони прав дітей включено і контроль за збереженням їхніх житлових прав. В судовому засіданні достовірно встановлено про те, що у спірній квартирі проживало подружжя [PERSON] та [PERSON], від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. У зв'язку з погіршенням стосунків між батьками [PERSON], [PERSON] переїхала з дитиною проживати до іншого міста. Однак дівчинка залишилася бути зареєстрованою за спірною адресою. У відповідності до вимог ст.18 Закону України "Про охорону дитинства " діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем . У відповідності до вимог ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. За наведеного вище неповнолітня [PERSON] була членом сім"ї власника квартири [ADDRESS]. Судом встановлено, що при укладення договору купівлі-продажу були порушені права малолітньої доньки, місцем проживання якої є спірна квартира, органи опіки та піклування не давали погодження на її відчуження, що порушило її права та є підставою до визнання спірного договору-продажу недійсним. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не отримував кошти за квартиру при її відчуженні, участі в купівлі-продажу не приймав, що підтверджується, зокрема, копіями заяви [PERSON] до прокуратури від 23.12.14 року, внесенням 18.11.2014 року відомостей до ЄРДР за заявою [PERSON] про намагання невідомою особою заволодіти квартирою. Крім того, з приводу відчуження спірної квартири, у провадженні СВ Деснянського управління Національної поліції в м. Києві перебуває кримінальне провадження №12015100030008043. У судовому засіданні встановлено, що після відчуження квартири [PERSON] продовжував проживати в квартирі до смерті. Відповідно до ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне на настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, пятою та шостою ст.203 ЦК України, тобто однією з підстав недійсності правочину є вчинення його без волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Виходячи з наведеного та аналізуючи добуті докази у їх сукупності, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки встановлено, що [PERSON] наміру на відчуження квартири не мав, договір її купівлі-продажу на користь [PERSON] має бути визнаний недійсним. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідачів, що дитина втратила право користування квартирою. Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 26.11.14 року укладено без урахування інтересів неповнолітньої дівчинки, за якою зберігалося право на житло. Оскільки судом встановлено, що укладенням спірного договору порушено право на житло [PERSON] тому у суду є всі підстави для визнання такого договору недійсним, крім того судом встановлено, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу квартири існували перешкоди для його укладення, що вказує на неправомірне набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири є обгрунтованими і такими,що підлягають задоволенню. Суд не вбачає правових підстав для задоволення вимоги позивача про відшкодування завданої йому з боку відповідачів моральної шкоди, виходячи з наступного. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Позивач не навів належного обґрунтування позовних вимог немайнового характеру, не зазначив докази, що підтверджують позовні вимоги в цій частині, не вказав з яких саме міркувань він виходив, визначаючи розмір суми відшкодування моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. На підставі наведеного та

Outcome: partial