Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], звернулися до суду з позовом про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, посилаючись на те, що 08.06.2012 року внаслідок ДТП на автодорозі Корець-Славута, водієм [PERSON], що керував не маючи на це відповідного посвідчення водія автомобілем «Шкода Фабіа» д.н. [NUMBER], скоїв наїзд на їх чоловіка та батька [PERSON], який рухався в попутному напрямку на мопеді «Зондер 50-8». Внаслідок наїзду, [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких настала його смерть на місці ДТП. В зв'язку з вчиненим, просять стягнути з відповідачів на їх користь моральної шкоди в сумі по 100 000 грн. [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] - 150000 грн. моральної шкоди та 21 562.69 грн. майнової. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] свої позовні вимоги підтримали та суду підтвердили обставини ДТП, при яких настала смерть потерпілого [PERSON], вказавши, що в діях водія [PERSON] не вбачається порушення Правил дорожнього руху України, а тому кримінальна справа відносно нього була закрита за відсутністю складу злочину. В зв'язку з тим, що він не має посвідчення водія, і є прямим винуватцем скоєної ДТП, то повинен нести відповідальність. Крім того, власник автомобіля - [PERSON], яка передала транспорт особі, що не мала права керувати транспортним засобом, також повинна нести цивільно-правову відповідальність незалежно від її вини, в тому числі й страхова компанія, яка не виплатила страхових виплат внаслідок ДТП. Просять суд задовольнити їх вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та суду пояснив, що він не визнаний органом досудового слідства винним в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, так як діяв у відповідності з Правилами дорожнього руху. ДТП сталося внаслідок того, що потерпілий [PERSON] різко змінив напрямок руху при його обгоні, а тому він не мав технічної можливості уникнути аварії. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON], суду пояснив, що відповідачка позов не визнає. На день, коли сталася ДТП, [PERSON] фактично був власником автомобіля, так як на початку червня 2012 року вона отримала від нього задаток в сумі 10 000 грн. на придбання даного автомобіля і про це є його і її розписки. Отже власником автомобіля вона фактично не була. Про відсутність у [PERSON] посвідчення водія, вона не знала, так як неодноразово бачило його за керуванням транспортного засобу, а тому у неї не було сумнівів у законності керування ним автомобілем. Вважає позови безпідставними, а тому в задоволенні їх слід відмовити. Представник відповідача ВАТ НАСК «Оранта» Галенюк П.В. суду пояснив, що з [PERSON] на початку 2012 року було укладено поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. При її зверненні після ДТП, він вияснив, що в пригоді яка сталася, водій [PERSON] взагалі не має посвідчення водія керувати транспортним засобом, а тому пояснив, що по цій причині у страховій виплаті може бути відмовлено, тому [PERSON] заяву не подала. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, матеріали кримінального провадження, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. У відповідності до кримінального провадження № 12013240210000145 від 13.02.2013 року, стало відомо що, 08.06.2012 року біля 10 год. на 65 км. автодороги Корець-Славута-Антоніни, сталась дорожньо-транспортна пригода, під час якої водій автомобіля «Шкода Фабіа» д.н. [NUMBER], що належить [PERSON], [PERSON], рухаючись в напрямку м. Славута, допустив наїзд на мопед «Зондер 50-8 А» під керуванням [PERSON], який рухався в попутному напрямку та змінив напрямок руху, виїхавши на смугу зустрічного руху, на якій в стадії обгону знаходився автомобіль під керуванням [PERSON] В результаті ДТП водій мопеда [PERSON] отримав в момент спричинення тяжкі тілесні ушкодження небезпечні для життя, що призвели до смерті. По даному факту 08.06.2012 року було порушено кримінальну справу за ч. 2 ст. 186 КК України. Постановою слідчого СВ Славутського РВ УМВС в Хмельницькій області Голянич В.М. від 29 серпня 2013 року по даному факту кримінальне провадження було закрито на підставі ч. 1 п. 2 КПК України за відсутністю в діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення. У відповідності до ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. Згідно з п.п. 2.2 п. 2 Правил дорожнього руху України, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії.Власник транспортного засобу може передавати такий засіб в користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Як встановлено в судовому засіданні, власник транспортного засобу [PERSON], внаслідок грубого недбальства, передала [PERSON] право управління транспортним засобом, не пересвідчившись у тому, чи має він посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Цими діями вона порушила п.п.2 п. 2 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого не маючи навичок в управління транспортним засобом, [PERSON] допустив ДТП, в результаті якої загинула людина. Тим доказом, що відповідач [PERSON] не має посвячення водія, є долучена до матеріалів цивільної справи постанова в справі про адмінправопорушення Серії ВХ № 095803 від 14.08.2012 року, складена начальником ВДАІ Славутського РВ УМВС про притягнення [PERSON] до адмінвідповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді штрафу в сумі 510 грн. Дана постанова виконана і є чинною на день розгляду справи судом. Крім того, даний факт не оспорюється самим [PERSON], про що він підтвердив і в судовому засіданні. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля марки «Шкода Фабіа», державний номер [NUMBER], власником якого на час скоєння ДТП була [PERSON], за шкоду, завдану третім особам, була застрахована Національною акціонерною страховою компанією «Оранта» на підставі страхового полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 04.01.2012 року. Відповідно до полісу № АВ3964520 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів [PERSON] є страхувальником, тобто особою, цивільна-правова відповідальність якого застрахована цим полісом. В полісі не зазначено інших осіб цивільна-правова відповідальність яких застрахована за цим полісом. Цивільна-правова відповідальність була застраховано в межах ліміту відповідальності за шкоду, заподіяну потерпілої особи. Згідно ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Статею 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», застережено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 6 цього Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. У відповідності до діючої на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди норми - п.п 1.4. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вказано, що особами, відповідальність яких застрахована, є - страхувальник та інші особи, які експлуатують забезпечений транспортний засіб на законних підставах. Положеннями, викладеними п. 4 Постанови пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року про вирішення судами спорів про відшкодуванні шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, вказано, що власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного, чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). У відповідності до п 17 зазначеної Постанови, необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Якщо факт завдання шкоди відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV не є страховим випадком, то потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК. З огляду вищенаведеного, слідує, що водій [PERSON] керував автомобілем «Шкода Фабіа», за сприянням власника цього автомобіля [PERSON], не на законних підставах. В результаті цього, не може бути визнаною дорожньо-транспортна пригода, скоєна [PERSON] 08.06.2012 року внаслідок якої загинув [PERSON], як страховий випадок, про це в судовому засіданні й наголосив представник СК НАСК «Оранти». За таких обставин, в задоволенні позову про стягнення страхових сум зі страховика, суд вимушений позивачам відмовити за безпідставністю таких вимог. Відповідно до ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Згідно з роз'ясненнями п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" №4 від 01.03.2013 року, особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов'язаними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (ст. 543, 1190 ЦК України). Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення (ч. 4 ст. 1187). За таких обставин, відповідно до статті 6 Закону № 1961-IV, потерпілий має право вимагати відшкодування шкоди на підставі загальних правил, встановлених ЦК України, і суд вважає вірним стягнення провадити з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно, як просять в своїх позовах позивачі. З огляду на фактичні обставини справи щодо задоволення вимог позивачки [PERSON] у частині відшкодування матеріальної шкоди суд дійшов наступного висновку. Позивачем [PERSON] здійснено комплекс заходів та обрядових дій у зв'язку зі смертю її чоловіка [PERSON] Позивачкою понесені витрати на покупку заспокійливих медикаментів, продуктів харчування для проведення поминальних обідів, поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству, які підтверджуються чеками та квитанціями на загальну суму - 10 292.66 грн. (а.с.40-55). Відповідно до п. 24 Постанов Пленуму Верховного суду України №6 від 27 березня 1992 року " Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зі змінами, у випадку смерті потерпілого, організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Отже, в цій частині позовних вимог [PERSON] слід задовольнити частково, тобто в тій сумі витрат, як це доказано в судовому засіданні чеками та квитанціями - на суму 10 292.66 грн., і ця сума підлягає до стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку. В іншій частині позовних вимог відмовити. Крім того, позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідачів на її користь 8000 грн. вартості пошкодженого в ДТП мопеда «Зондер». В судове засіданні позивачкою надано письмовий надпис на зверненні адвоката [PERSON] від приватного підприємця [PERSON] про вартість мопеда - 8000 грн. ( а.с. 61 кримінального провадження). Згідно з п. 14. Постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року, при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу,яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля, а в дану разі мопеда), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Надалі п. 15 даної Постанови вказано, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Доказів, які б підтверджували вимоги стягнення на користь позивачки суми пошкодженого чи знищеного транспортного засобу - мопеда, суду не надано, а тому в цій частині позовних вимог суд вимушений відмовити за їх недоведеністю. Позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просять стягнути з відповідачки [PERSON] на їх користь моральну шкоду. До відповідача [PERSON] позову про стягнення з нього моральної шкоди позивачами не заявлено. Отже, у відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядує цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачка, [PERSON] просила стягнути з відповідачки [PERSON] моральну шкоду в сумі 150 000 грн. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Згідно свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER], виданого 15.10.1989 року Лютарською сільрадою Ізяславського району, позивачка [PERSON] є дружиною померлого в ДТП [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про його смерть Серії [NUMBER] від 09.06.2012 року. В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що до дня смерті чоловіка, позивачка [PERSON] проживала з ним вмісті, вели спільне господарство та мали спільний бюджет, виховували дітей. ( 38-39 ). Крім того, позивачі [PERSON] та [PERSON] просять стягнути з відповідачки [PERSON] на їх користь моральну шкоду в сумі по 100 000 грн. кожному. Те, що загиблий є їх рідним батьком, вони надали до суду свідоцтва про їх народження, де померлий [PERSON] записаний як батьком. (а.с. 9, 80, матеріалами кримінального провадження а.с. 83, 110, 155). У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, зокрема, порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається таким, що зазнав моральної шкоди, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз'яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов'язковому з'ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно п. 7 цієї ж постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз'яснення, що містяться у п. 9 цієї ж Постанови, суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробували позивачі, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості. Суд дійшов висновку, що діями відповідача [PERSON] спричинені позивачам моральні страждання, пов'язані з безповоротною втратою батька та чоловіка, відчуттям самотності у цьому віці. Гибель близької людини спонукає вирішувати матеріальні та інші проблеми самостійно, що потребує додаткових зусиль для організації свого життя. Дії відповідача [PERSON] хоча й не знаходяться в прямому причинному зв'язку з настанням події дорожньо-транспортної пригоди, але її груба недбалість, яка виразилася в тому, що вона, не пересвідчившись в наявності посвідчення водія на керування транспортним засобом певної категорії у [PERSON], своєю легковажною поведінкою, привела до порушення принципу розумності своїх дій і нехтуванням стандартами дбайливості, сумлінності та правомірності своєї поведінки, чим створила ризики, передавши управління джерелом підвищеної небезпеки особою, що не мала законного права володіти автомобілем, а тому її дії спонукали настанню тяжких наслідків, які є в причинному зв'язку зі смертю потерпілого [PERSON] Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. З урахуванням встановлених обставин, вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково: слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 грн. 00 коп., на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 15 000 грн. 00 коп.; на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди у сумі 15 000 грн. 00 коп. У задоволенні вимог в іншій частині слід відмовити. До такого висновку суд дійшов також пересвідчившись в судовому засіданні в тому, що ні в матеріалах кримінального провадження ні в судовому розгляді цивільної справи, не було встановлено, що шкоди, завдано ні внаслідок умислу потерпілого, чи грубої необережності потерпілого, що сприяла виникненню цієї шкоди. (ст. 1193 ЦК України). В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] посилався на те, що автомобіль був проданий [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу автомобіля, складеного між [PERSON] та [PERSON] від 04.06.2012 року, що підтверджується розпискою в матеріалах кримінального провадження (а.с. 61) і даний факт підтвердив в судовому засіданні відповідач [PERSON] А отже, [PERSON], як він вважає, керував автомобілем на законних підставах. Суд не може погодитися з таким висновком представника відповідачки, так як згідно з ч. 3 ст. 640 ЦК договір, що підлягає нотаріальному посвідченню чи державній реєстрації, є укладеним з дня такого посвідчення чи державної реєстрації. Частиною 1 ст. 203 ЦК передбачено, що в разі недодержання сторонами вимоги закону про відповідну форму правочину, такий правочин, згідно ст. 215 ЦК України є недійсним. Отже, посилання представника відповідачки на даний факт є безпідставними. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" при подачі позовної заяви: майнового характеру оплаті підлягає судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру до суду оплачується ставка судового збору 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Позови подано в листопаді 2013 року. Місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня до 01 грудня 2013 року становить 1147 грн. 00 коп. Тому за подачу позову майнового характеру підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - в сумі 229 грн. 40 коп., за подачу позову немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір в сумі 229 грн. 40 коп. На підставі п.2 ч.1ст.5Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У зв'язку з тим, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди задоволено частково, тому з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає солідарному стягненню судовий збір майнового характеру на користь держави в сумі не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати Оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволено частково, тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір немайнового характеру на користь держави в сумі не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. На підставі викладеного,

Outcome: partial