Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивачі у квітні 2019 року звернулись до суду з позовом до відповідача про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовували свої позовні вимоги тим, що [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі, однак у ній не проживає з травня 2017 року, витрат по утриманню квартири не несе, тому позивачі просять суд визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак у судовому засіданні 04.12.2019 року позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність до суду не надходило. Відзиву на позов від відповідача до суду не надходило. Свідок [PERSON] ( [INFO] , сусід позивачів), допитаний у судовому засіданні, показав суду, що він відповідача у квартирі [ADDRESS] ніколи не бачив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, заслухавши позивачів, допитавши свідка, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 2/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 12.04.2000 року та позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування 1/3 частини квартири від 29,12.2006 року Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 38439132 від 26.03.2019 року у даній квартирі зареєстровано дванадцять осіб, зокрема і відповідач [PERSON] , [INFO] . Відповідач у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується довідкою про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.03.2020, який складено мешканцями квартир [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] та засвідчено начальником ДЕД №208. Речей особистого користування відповідача у квартирі немає, витрати по утриманню квартири відповідач не несе. Зазначені обставити було також підтверджено, допитаним у судовому засіданні, свідком [PERSON] . Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 року, відповідно до Закону України"Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст. 48 Закону України "Про власність"). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Водночас відповідачем у справі не надано суду жодних доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивачів судовий збір у сумі 768,40 грн. на користь кожного позивача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved