Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Виробничого підрозділу "Пасажирське вагонне депо Ковель" філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, згідно з наказом № 306 від 16.06.1998 року, позивач прийнята на посаду провідника пасажирських вагонів у потягах далекого і місцевого сполучення на умовах контракту з 17.06.1998 року по 16.06.2003 року. Оскільки у кожному контракті, в тому числі в останньому від 25.05.2018 року за № 33, зазначалось, що за два місяці до закінчення строку чинності контракту він може бути за згодою сторін продовжений або укладений на новий строк, то всі попередні контракти між позивачем та відповідачем продовжувались та переукладались, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача. Вважає такі записи належними і допустимими доказами того, що вона вже працює по трудовому договору, укладеному на невизначений термін (безстроковому). Наказом № 121/ос від 21.05.2021 року позивача було звільнено з посади провідника пасажирського вагона, згідно з п. 2 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, по закінченню строку трудового договору з 25.05.2021 року. Позивач вказує, що 17.05.2021 року рекомендованим листом скерувала на адресу відповідача письмову заяву про продовження дії контракту № 33 від 25.05.2018 року терміном на три роки - з 26.05.2021 року по 25.05.2024 року. У відповідь на вказану заяву 26.05.2021 року відповідач листом № 835 від 25.05.2021 року повідомив позивача про її звільнення з займаної посади з 25.05.2021 року. Позивач вказує, що з 21.05.2021 року по 28.05.2021 року вона хворіла, що підтверджується листком непрацездатності. Такими чином, позивач вважає, що відповідач грубо порушив вимоги діючого законодавства про працю, видавши наказ № 121/ос від 21.05.2021 року. Враховуючи наведене, позивач просила суд поновити її на роботі на посаді провідника пасажирського вагона виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Ковель» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» з 26.05.2021 року, допустивши негайне виконання рішення в цій частині, та стягнути в користь позивача з виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Ковель» філії «Пасажирська компанія» акціонерного товариства «Українська залізниця» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 26.05.2021 року по день постановлення судового рішення, допустивши негайне виконання судового рішення в частині виплати середнього заробітку за один місяць. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 4000,00 грн. Ухвалою судді Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 11.06.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.08.2021 року неналежного відповідача - Виробничий підрозділ "Пасажирське вагонне депо Ковель" філії "Пасажирська компанія" Акціонерного товариства "Українська залізниця" замінено на належного відповідача - Акціонерне товариство "Українська залізниця". Відповідачем подано відзив на пред`явлений позов, з якого вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зокрема, відповідач зазначає, що у зв`язку із закінченням дії минулого контракту, 26.05.2018 року між [PERSON] та начальником виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Ковель» було укладено контракт (строковий трудовий договір) № 33, що діяв до 25.05.2021 року. По закінченню строку дії даного контракту на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ було видано Наказ № 121 про припинення трудового договору (контракту). Листом № 835 від 25.05.2021 року [PERSON] було повідомлено про звільнення з роботи в зв`язку із закінченням строку трудового договору. Крім цього, позивач вказує, що для продовження або укладення на новий строк договору необхідне виявлення згоди обох його сторін не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку чинності контракту, а тому твердження позивача про те, що вона повідомляла про бажання продовжити дію контракту терміном на три роки, не може бути підставою для продовження строку дії такого контракту. Крім цього, відповідач вказує, що позивачем не вказано та не доведено, яку саме норму права було порушено при її звільнені. Враховуючи викладене, відповідач просив заявлені позовні вимоги залишити без задоволення. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві.Просили позов задовольнити повністю. Представник позивача [PERSON] додатково вказувала на те, що, відповідно наданих стороною відповідача довіреностей, начальник виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Ковель» Стречен О.І. не мав права підпису такого контракту з позивачем, а тому такий контракт неналежно укладений. Проте, позивач була допущена до роботи, а тому вважає, що [PERSON] працювала по безстроковому трудовому договору. Представник відповідача Якубович Д.Р. в судовому засіданні позов не визнав.Вказував на те, що [PERSON] було правомірно звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строку дії саме строкового трудового договору. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку про відсутність законних підстав для задоволення даного позову. Так, судом встановлено, що, відповідно до запису у трудовій книжці [PERSON] , остання 17.06.1998 року прийнята провідником пасажирських вагонів у потягах далекого і місцевого сполучення на умовах по контракту з 17.06.1998 року по 16.06.2003 року. Згідно Контракту з працівником № 33 від 25.05.2018 року, укладеного між Виробничим підрозділом "Пасажирське вагонне депо Ковель" в особі начальника виробничого підрозділу "Пасажирське вагонне депо Ковель" Стречен О.І. та [PERSON] , останню було прийнято на роботу за посадою провідника пасажирського вагона зі строком дії контракту з 26.05.2018 року до 25.05.2021 року. Відповідно до заяви [PERSON] від 17.05.2021 року, остання звернулась до начальника виробничого підрозділу "Пасажирське вагонне депо Ковель" Стречена О.І. про продовження строку контракту від 25.05.2018 року № 33 відповідно до п. 21 контракту терміном на три роки з 26.05.2021 року по 25.05.2024 року. Наказом (розпорядженням) № 121/ос від 21.05.2021 року "Про припинення трудового договору" начальника виробничого підрозділу "Пасажирське вагонне депо Ковель" Стречена О.І . [PERSON] звільнено з посади провідника пасажирського вагона з 25.05.2021 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору. Згідно повідомлення начальника виробничого підрозділу "Пасажирське вагонне депо Ковель" Стречена О.І. № 835 від 25.05.2021 року, позивача повідомлено про те, що вона з 25.05.2021 року звільнена з роботи згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору, наказ про припинення трудового договору (контракту) № 121/ос від 21.05.2021 року. Згідно вимог ст. 21 КЗпПУ, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену дією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 21 КЗпПУ, контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватись угодою сторін. Відповідно до положень ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпПУ, підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, тобто, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою. Строковий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. Відтак, КЗпПУ не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, і навіть у разі переукладання строкового трудового договору, якщо він переукладався на підставі ч. 2 ст. 23 КЗпПУ, він не стає безстроковим. Строковий договір може бути укладено між сторонами як при прийнятті на роботу працівника, так і в процесі виконання трудових обов`язків, якщо є підстави для його укладення (переукладення). Застережень або обмежень з цього питання КЗпПУ або інші нормативні акти, які регулюють правовідносини у сфері праці, не мають. Проаналізувавши та оцінивши всі вищевикладені обставини у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що 25.05.2018 року між сторонами було укладено строковий трудовий договір на визначений строк - до 25.05.2021 року, який був встановлений за погодженням сторін. Позивач визнала в судовому засіданні, що власноручно підписувала цей контракт, всі умови контракту влаштовували її. У даному договорі сторони виклали зміст своїх прав та обов`язків, а також погодили права та обов`язки сторін, строк дії трудового договору, і цей правочин відповідає чинному законодавству, яке не обмежує сторони у виборі трудового договору, визначаючи умови роботи та інтереси працівника. Припинення трудового договору у зв`язку із закінченням строку його дії не потребує заяви чи будь-якого волевиявлення працівника. Підписуючи строковий трудовий договір, працівник фактично вже висловив свою згоду на припинення такого договору після закінчення його строку. Посилання представника позивача на те, що переукладення договорів один чи декілька раз вважається таким, що укладені на невизначений строк, суд не приймає до уваги, оскільки, як зазначалось вище, відповідно до вимог ч. 2 ст. 23 та ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, тобто за винятком строкових трудових договорів, коли сторони самі визначають строк дії трудового договору, який укладають або переукладають між собою. Строковий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. КЗпП України не містить заборон щодо продовження строку трудового договору, і навіть у разі переукладання строкового трудового договору, якщо він переукладався на підставі ч. 2 ст. 23 КЗпП України, він не стає безстроковим. Згідно положень ч. 1 ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. В справі, що розглядається, судом встановлено, що після закінчення строку трудового договору (контракту), трудові відносини позивача з відповідачем припинились, оскільки, як вбачається з листка непрацездатності позивача, остання 26.05.2021 року, тобто в перший день після закінчення строку дії контракту, перебувала на амбулаторному лікуванні і до роботи не приступала. Покликання позивача та її представника на неправомірність звільнення через перебування її на амбулаторному лікуванні є безпідставними, оскільки звільнити працівника у зв`язку із закінченням строку трудового договору можна як у період тимчасової непрацездатності, так і в період перебування його у відпустці, оскільки частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено заборону щодо звільнення працівників у період тимчасової непрацездатності та перебування у відпустці лише з ініціативи роботодавця, тобто з підстав, передбачених у статтях 40, 41 КЗпП України. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 26.12.2018 року у справі № 640/498/174. Доводи представника позивача про те, що начальник виробничого підрозділу «Пасажирське вагонне депо Ковель» Стречен О.І. не мав права підпису такого контракту з позивачем є безпідставними, оскільки таке його право підтверджується Положеннями про виробничий підрозділ пасажирське вагонне депо Ковель та відповідними довіреностями, наданими представником відповідача. Таким чином, звільнення [PERSON] у зв`язку із закінченням строку трудового договору проведене з дотримання вимог чинного законодавства, оскільки строк трудового договору закінчився. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та те, що в даному випадку судом не встановлено порушення роботодавцем законних прав працівника, підстав для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не має. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, судом встановлено, що будь-яких належних доказів та обґрунтувань позову, згідно пред`явлених вимог, позивачем надано суду не було. Враховуючи вищенаведені вимог закону та встановленні обставини справи в сукупності, суд вважає, що у задоволенні даного позову [PERSON] слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Крім цього, відмовляючи в задоволенні позову, суд, на підставі ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати по справі. Решта судових витрат компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed