Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] мотивуючи свої вимоги тим, що 31.01.2004 року на підставі довіреності від 31.01.20104 року, посвідченої державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Шевченко Н.М., позивач уповноважив третю особу [PERSON] представляти його інтереси в уповноваженому органі приватизації з питань приватизації на його ім'я квартири [ADDRESS] Відповідно до даної довіреності [PERSON] було надано право подавати від імені позивача та одержувати документи, включаючи заяви, розписуватися за нього, одержати свідоцтво про право власності на житло, сплачувати необхідні платежі, пов'язані з оформленням документів на приватизацію. 06.02.2004 року [PERSON] на підставі довіреності звернувся до Деснянської РДАІ із заявою про оформлення передачу у приватну власність квартири [ADDRESS] при оформленні квартири у спільну часткову власність заявник просив передбачити розподіл власності між членами сім'ї у рівних долях. 18.03.2004 року видано Розпорядження органу приватизації № 999 про передачу вказаної квартири у приватну спільну власність [PERSON] та його сина [PERSON] Позивач вважає, що приватизація квартири на двох осіб є порушенням діючого законодавства, оскільки він уповноважив [PERSON] вчинити дії щодо представництва його інтересів при приватизації квартири і ніяким чином не уповноважував вчиняти дії щодо його неповнолітнього сина. Розпорядження органу приватизації було видано з перевищенням повноважень уповноважених осіб, оскільки ними не було отримано згоду Органу опіки та піклування на приватизації на неповнолітню особу. Також позивач вказує про те, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки про наявність Свідоцтва про право власності на житло на двох осіб він дізнався у 2016 році, при розгляді іншої цивільної справи у суді. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] видане Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської РДА від 18.03.2004 року. У подальшому позивачем 22.06.2017 року було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої він просить суд: 1) Визнати незаконним розпорядження Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу приватизації, № 999 від 18.03.2004 року про передачу квартири [ADDRESS] 2) Визнати недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18.03.2004 року; 3) Визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали уточнені позовні вимоги, просили їх задовольнити. Також заперечували проти заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, зважаючи на те, що позивач лише у 2016 році дізнався про те, що розпорядження органу приватизації було на двох осіб, а тому вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Пояснили, що приватизація була здійснена відповідно до повноважень, визначених у довіреності, норм діючого законодавства, а тому підстав для її скасування немає. Також подали заяву про застосування строку позовної давності, зважаючи на те, що позивачу було відомо про те, що квартиру приватизовано у 2004 році на його та сина, а також він повинен був цікавитися своєю власністю, а тому вважають, що це також є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача - Деснянської РДА - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав заяву про застосування строку позовної давності. Також представник зазначив про те, що жодних порушень Органом приватизації допущено не було, все було здійснено в межах повноважень посадових осіб та повноважень, визначених у довіреності. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа - [PERSON] - на початку розгляду справи позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він діяв виключно у межах повноважень, зазначених у довіреності. Про те, що квартира приватизована на двох осіб, позивач був обізнаний, Свідоцтво про право власності було передано ним позивачу відразу після його видачі. На підставі викладеного третя особа просив у задоволенні позову відмовити. У подальшому третя особа у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представників відповідачів, третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS] 31.01.2004 року позивачем [PERSON] на ім'я третьої особи [PERSON] була видана довіреність, посвідчена державним нотаріусом Одинадцятої Київської державної нотаріальної контори Шевченко Н.М. (а.с. 9). Відповідно до вказаної довіреності [PERSON] уповноважив [PERSON] були його представником в уповноваженому органі приватизації з питань приватизації на його ім'я квартири [ADDRESS] яку він займає. Для цього третій особі було надано право: подавати від імені позивача та одержувати документи, включаючи заяви, розписуватися за нього, одержати свідоцтво про право власності на житло, сплачувати необхідні платежі пов'язані з оформленням документів на приватизацію. 06.02.2004 року [PERSON] звернувся до Голови Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації із заявою про оформлення передачі в приватну власність квартири [ADDRESS] у рівних долях. При цьому до заяви було додано довідку про склад сім'ї та займані приміщення, документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанню у власність житла, доручення від [PERSON] Відповідно до Довідки про склад сім'ї від 15.02.2004 року (а.с.104) у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані позивач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON], [INFO]. На підставі поданої заяви Органом приватизації Деснянської РДА 18.03.2004 року було видано Розпорядження про задоволення прохання заявника [PERSON] про передачу квартири у приватну власність (а.с.102). У подальшому 18.03.2004 року Органом приватизації було видано Свідоцтво про право власності на житло, а саме квартиру [ADDRESS] (а.с.88), відповідно до якого квартира належить на праві приватної власності [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що представник при здійсненні представництва перевищив свої повноваження, визначені довіреністю, що призвело до передачі у власність квартири з порушенням вимог діючого законодавства, у зв'язку з чим просить визнати розпорядження та свідоцтво недійсними, а також визнати за ним право власності на квартиру. Так, відповідно до вимог ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно із ч. 1 ст. 238 ЦК України представник можу бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Статтею 239 ЦК України визначено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Як встановлено при розгляді справи, у довіреності від 31.01.2004 року було чітко визначено вичерпний перелік повноважень [PERSON], а саме: бути представником позивача в уповноваженому органі приватизації з питань приватизації на його ім'я квартири [ADDRESS], яку він займає. Таким чином, повноваження були визначені щодо представництва виключно позивача [PERSON] Як вбачається з Розпорядження та Свідоцтва про право власності, приватизація квартири [ADDRESS] за заявою [PERSON] була здійснена на двох осіб - позивача [PERSON] та його неповнолітнього (на той момент) сина [PERSON] Відповідно до вимог ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно із ч. 3 ст. 242 ЦК України законним представником у випадках, встановлених законом, може бути інша особа. Батьки, як законні представники малолітньої дитини, відповідно до ч. 3 ст. 67 Сімейного кодексу України, вчиняють правочини від імені дитини, окрім тих, що передбачені ст. 68 Сімейного кодексу України. З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що законним представником неповнолітнього (на той час) [PERSON] могли бути лише його батьки, або інша особа, визначена в установленому законом порядку. Як вбачається з матеріалів приватизаційної справи, при зверненні із заявою про передачу квартири [ADDRESS] у власність жоден із батьків [PERSON] не звертався із заявою про передачу частини спірної квартири у власність неповнолітнього. Виходячи із повноважень, визначених у довіреності, [PERSON] не був уповноваженим подавати заяву про передачу у власність частини квартири неповнолітньому (на той час) [PERSON], враховуючи те, що позивач на такі дії його не уповноважував, а також через відсутність відповідних заяв батьків неповнолітнього. Таким чином, подача відповідної заяви [PERSON] із перевищенням повноважень, визначених довіреністю, призводить до відповідних наслідків, як це передбачено ст. 241 ЦК України. Так, відповідно до вимог вказаної статті правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин та досліджених судом доказів, суд вважає, що у даному випадку повіреним [PERSON] вчинено дії, що не були охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, а тому правочин, укладений у результаті таких дій повіреного, не відповідає вимогам закону та не може вважатися дійсним, що стосується, зокрема, Розпорядження органу приватизації та Свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS]. Разом з тим, слід зазначити і про наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як вбачається з письмових матеріалів справи, стороною відповідачів заявлено про застосування позовної давності до даних позовних вимог [PERSON], що підтверджується відповідними заявами (а.с. 49-50, 125-126). При цьому судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 02.11.2016 року. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16. У позовній заяві [PERSON] зазначив про те, що про порушення свого права, зокрема, про те, що квартира приватизована була на двох осіб (його та сина) він дізнався лише у 2016 році, під час розгляду судом цивільної справи № 754/11843/16. Але даний факт не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не був доведений позивачем належними доказами. Так, за період з 2004 року по 2016 рік (рік звернення до суду з даним позовом) позивач вчиняв певні дії, як співвласник квартири, зокрема, і передача квартири в оренду, сплата комунальних послуг, укладення відповідних договорів та інше а тому не міг не мати документ про право власності на квартиру та не бути обізнаним щодо того, що співвласниками вказаної квартири [ADDRESS] є він та його син [PERSON] Стороною відповідача, навпаки, надано докази на підтвердження того, що посилання позивача на те, що він дізнався про порушене право у 2016 році, не відповідають дійсності. Так, 22.05.2015 року ДІМ Деснянського РУГУ МВС України в м. Києві був складений Висновок по заяві [PERSON] від 19.05.2015 року (а.с.51) стосовно неможливості потрапити до квартири [ADDRESS]. Під час проведення перевірки був також опитаний і позивач [PERSON], який у своїх поясненнях зазначив про те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить на праві власності йому та його сину [PERSON] у рівних долях. Також у поясненнях зазначено про те, що на підставі Договору оренди житла від 25.03.2015 року він вказану квартиру передав в оренду. З наведеного вбачається, що позивачу було достеменно відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності йому та його сину, він також мав Свідоцтво про право власності на житло, а тому посилання позивача про те, що протягом 12 років йому було невідомо, яким саме чином здійснена приватизація, та про відсутності у нього правовстановлюючого документу на квартиру, суд до уваги не приймає. Наведені факти спростовують той факт, що позивач дізнався про наявність Свідоцтва лише у 2016 році, а також не доводять те, що він не знав про його існування раніше. Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, але ним пропущений строк для звернення до суду, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсним Розпорядження, Свідоцтва про право власності та визнання за ним права власності на квартиру задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed