Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-27 00:00:00

В позові до суду [PERSON] , вказала, що у період з 13.01.1993 року по 25.11.1997 року, вона працювала у КСП ім. Бондаренка та була прийнята в члени КСП ім. Бондаренка, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці, про те, що працювала там дояркою. На даний час, їй стало відомо, що під час здійснення своєї трудової діяльності у вказаному КСП ім. Бондаренка, були порушені її права, щодо передачі права на земельну ділянку як працівнику цього підприємства. Відповідним рішенням голови районної ради народних депутатів від 22.11.1995 року, було затверджено списки осіб, що мають право на земельну частку (пай) по КСП ім. Бондаренка, однак її, як працівника КСП, в списки осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю) по КСП ім. Бондаренка, помилково не було внесено, внаслідок чого вона не отримала відповідний сертифікат на право на земельну ділянку в умовних кадастрових гектарах. Посилаючись на Указ Президента України №720 від 08 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям, вимоги Закону України «Про розпаювання земель», ст.392 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» просила відновити їй строк позовної давності на звернення до суду про захист її цивільного права та про визнання права на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах та визнати за нею право на земельну частку (пай) у розмірі 3,65 в умовних кадастрових гектарах, із земель не витребуваних паїв КСП «ім. Бондаренка» у відповідності до рішення голови районної ради народних депутатів від 22.11.1995 року, якою було затверджено проект приватизації по КСП «ім.Бондаренка», у с.Богданівка Яготинського району, Київської області. Ухвалою суду від 06.08.2020 року відкрито провадження у справі та витребувано докази відповідно до вимог ст. 84 ЦПК України. В судове засідання позивачка не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена, в заяві до суду просила справу слухати у її відсутність, вимоги підтримала. Представники відповідачів в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені належно, заяв чи клопотань до суду не надали. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, ураховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов не підлягає до задоволення. В судовому засіданні установлено, що позивачка [PERSON] з 13.01.1994 року по 25.11.1997 рік працювала дояркою у КСП ім. Бондаренка, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці (а.с. 6-9), та згідно архівного витягу із протоколу № 6 спільного засідання ради КСП, профкомітету та виконкому с/Ради від 3.03.95 року була прийнята в члени КСП ім. Бондаренка (а.с.38). Протоколом № 1 від 15.02.1996 року загальних зборів КСП було затверджено списки на поювання та площа земель, що підлягає розподілу, виготовлено Державний акт на право власності на землю, (а.с. 10-13), разом з тим відомості про внесення позивачки до вказаного списку в архівному секторі Яготинської РДА відсутні (а.с. 37). Із відомостей наданих відділом у Яготинському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області вбачається, що станом на 01.11.2019 року відсутня будь-яка інформація щодо наявності правовстановлюючих документів на землю в адміністративних межах Яготинського району Київської області на [PERSON] (а.с.14). У відповідності з п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, … сільськогосподарського акціонерного товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. За змістом статей 1, 2, 3 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 5 червня 2003 року № 899-ІУ право на земельну частку (пай) мають, зокрема, особи, які отримали сертифікат на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку . Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду. Разом з тим, Указом Президента України № 666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" передбачено, що метою реформування аграрного сектору економіки було створення умов для рівноправного розвитку різних форм власності та господарювання на землі, вільного їх вибору громадянами України, посилення стимулювання праці та забезпечення на цій основі збільшення виробництва сільськогосподарської продукції. Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. За змістом зазначених нормативних актів право на земельну частку (пай) виникає в осіб, які на час видачі колективному сільськогосподарському підприємству державного акту на право колективної власності на землю були членами цього підприємства. При цьому слід взяти до уваги, що Законом України „Про колективне сільськогосподарське підприємство" передбачено, що діяльність КСП регулюється цим законом, Земельним кодексом України, Законом України „Про власність" (ст.2 Закону). Відповідно до ст.6 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) заборонено передавати у власність іноземним громадянам і особам без громадянства землі сільськогосподарського призначення. Такі ж обмеження щодо права отримання у власність іноземними громадянами і особами без громадянства земель сільськогосподарського призначання містяться і в ст.22 діючого ЗК України. Аналіз вищевказаних норм права свідчить про те, що обов`язковою умовою отримання членом КСП права на земельну частку (пай) являється наявність громадянства України. Разом з тим, як установлено в судовому засіданні позивачка є особою без громадянства (а.с. 15). Інформації щодо громадянства України на час членства у КСП ім. Бондаренка останньою суду не надано. Статтею 26 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, що й громадяни України, за винятками, установленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Правовий статус названих категорій осіб визначено Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" від 4 лютого 1994 року, що закріплює основні права, свободи та обов`язки іноземців та осіб без громадянства, які проживають або тимчасово перебувають в Україні. Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин. Іноземці та особи без громадянства наділені однаковим обсягом дієздатності з громадянами України, проте щодо цієї групи фізичних осіб існують певні загальні обмеження: здійснення іноземцями та особами без громадянства своїх прав і свобод не повинно завдавати шкоди національним інтересам України, правам, свободам і законним інтересам її громадян та інших осіб, які проживають в Україні. Правовий статус іноземців у земельно-правових відносинах врегульовано різними нормативними актами. Так, відповідно до ст.ст. 38,39,40 ЗУ «Про міжнародне приватне право» , право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно (їх належність до нерухомих або рухомих речей, класифікація, виникнення та припинення та відомості, які підлягають внесенню до державних реєстрів), визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться - тобто норма відсилає до права України. Відповідно ж до статті 374 ЦК України іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. На відміну від громадян України, які можуть набувати земельні ділянки всіх категорій і на різних підставах, іноземні суб`єкти права власності на землю обмежені у придбанні земель за категоріями, вибором місця їх розташування, у меті використання, умовах одержання тощо. Так, відповідно до частини четвертої ст. 22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватися у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам і іноземним державам. Отже, закон взагалі виключає можливість придбання (передачі) іноземними суб`єктами права власності на землю сільськогосподарського призначення. Це пояснюється тим, що відповідно до частини першої ст. 1 Земельного кодексу земля є основним національним багатством країни, що перебуває під особливою охороною держави. За змістом ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, судом встановлено, що вимоги позивача як особи без громадянства про визнання права на земельну ділянку сільськогосподарського призначення не ґрунтуються на законі і тому підстав для задоволення позовних вимог немає .

Outcome: dismissed