Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що з 07 лютого 2011 року перебував в трудових відносинах з ТДВ «Орендне підприємство «Шахта Новодзержинська», де працював підземним вибійником 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі, що підтверджується відповідними записами в його трудовій книжці. 10 квітня 2011 року був звільнений з роботи за власним бажанням. Після звільнення стало відомо, що йому невірно нараховувалась і виплачувалась заробітна плата, оскільки роботодавцем невірно розраховувались розміри погодинної тарифної ставки, яка є основою для нарахування заробітної плати працівнику. Так, розрахунок розміру погодинної тарифної ставки проводиться із застосуванням розміру мінімальної заробітної плати визначеної на законодавчому рівні, але відповідачем перерахунок погодинної тарифної ставки в зв'язку з підвищенням мінімальної заробітної плати проводився з шестимісячним запізненням і в зв'язку з цим на теперішній час у ТДВ «Орендне підприємство «Шахта «Новодзержинська» існує заборгованість по виплаті заробітної плати. 05 липня 2012 року підприємство, на якому він працював, на підставі рішення учасників товариства змінило свою на назву на ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської». Вважає, що відповідачем порушено низку встановлених законодавчими актами норм, що регулюють правовідносини стосовно оплати праці, що в свою чергу призвело до порушення прав позивача і виникнення у нього несплаченої роботодавцем заборгованості по заробітній платі. Просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача недотриману заробітну плату у розмірі 12 039 грн. 24 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 109 158 грн. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 12 грудня 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської», про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки його виплати відмовлено. З зазначеним рішенням не погодився позивач, приніс апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення допустив порушення норм діючого законодавства, не звернув уваги на рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Висновок суду відносно не підписання відповідачем Галузевої угоди, а тому і не можливості застосування її положень тарифної ставки при вирахуванні розмірі заробітної плати є помилковим, оскільки ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської» прийнято усі зобов'язання після оренди ДП «Шахта Новодзержинська» як цілісного майнового комплексу, який така Галузева угода була підписана, а тому її положення підлягають застосуванню. Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Заслухавши суддю-доповідача, сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що з 07 лютого 2011 року по 10 квітня 2011 року перебував у трудових відносинах з ТДВ «Орендне підприємство «Шахта Новодзержинська», де працював підземним вибійником 6 розряду з повним робочим днем на підземній роботі. 05 липня 2012 року ТДВ «Орендне підприємство «Шахта Новодзержинська» змінило свою назву на ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що керівництвом відповідача ТДВ «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської» не підписувалось Галузеву угоду, а тому підприємство не перебуває у сфері її дії та не підлягає застосуванню до відповідача. Крім того, позивачем пропущено тримісячний строк для звернення до суду з вимогами про стягнення заробітної плати, причини поважності пропуску строку не надано. Між тим, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам діючого законодавства. Вимогами ч.2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яких строків. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в Рішенні Конституційного Суду від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" та в Рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України» позивачем не пропущено строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП. Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув та прийшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку позовної давності. Також, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо не підписання відповідачем Галузевої угоди. Відповідно до частини 1 ст. 5 Закону України від 01.07.1993 року № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону України від 01.07.1993 року № 3356-XII «Про колективні договори і угоди» положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Згідно п. 3.1. Галузевої угоди Угода поширюється на працівників, що працюють на умовах найму на підприємствах, в об'єднаннях, компаніях, товариствах, організаціях і установах вугільної промисловості (видобувних, перероблювальних, шахтовуглебудівельних, вугільного машинобудування, ДВГРС, реструктуризації підприємств галузі, вуглегеології, галузевої науки, інших підприємствах виробничої та соціальної інфраструктури галузі), що належать до сфери управління Мінвуглепрому України та інших підприємств галузі, у тому числі і ті, що знаходяться у процедурі банкрутства згідно з Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», незалежно від форм власності та господарювання, на учнів, що навчаються в галузевій системі підготовки і перепідготовки кадрів, а також на непрацюючих членів профспілок - інвалідів і пенсіонерів галузі, безробітних, звільнених з підприємств галузі. Крім того, ДТВ «Орендне підприємство «Шахта імені Святої Матрони Московської», яке до липня 2012 року мало назву ТДВ «Орендне підприємство «Шахта Новодзержинська», є орендарем майнового комплексу ДП «Шахта Новодзержинська» яке підпорядковується і входить до складу Міністерства вугільної промисловості України і у відповідності до наказу Міністерства палива та енергетики України від 29 квітня 2010 року ДП «Шахта Новодзержинська» було реорганізовано шляхом приєднання до орендаря ТДВ «ОП «Шахта Новодзержинська», яке у відповідності до зазначеного наказу є правонаступником ДП «Шахта «Новодзержинська» по всім його зобов'язанням. Відповідно до статті 6 Закону України "Про оплату праці" основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати. При цьому законом прямо не передбачено величину перевищення розміру мінімальної заробітної плати. Разом з тим, статтею 11 зазначеного Закону встановлено, що мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою. Зазначена норма є обов'язковою для всіх суб'єктів підприємницької діяльності, які використовують найману працю, оскільки вона є нормою спеціального закону в сфері оплати праці. Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 .07.1993 року (в редакції, яка діяла на час звільнення позивачки) визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до ч.2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами Частинами 3,4 ст. 97 цього Кодексу передбачено, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Як передбачено п.9.4.1 Галузевою угодою між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості з доповненнями та змінами від 03.07.2001 року (реєстраційний номер в Міністерстві праці та соціальної політики України № 71 від 07.08.2001 року з доповненнями та змінами, (надалі Галузева угода) умови оплати праці, міжкваліфікаційні та міжпосадові співвідношення, розміри тарифних ставок і посадових окладів працівників підприємств і організацій, включаючи працівників загальних (наскрізних) професій та посад, їхніх структурних підрозділів, що виконують роботи, які відповідають основній діяльності Підприємств вугільної галузі та шахтного будівництва, визначаються Додатком до розділу 9 Угоди (далі Додаток), чинним законодавством і впроваджуються в порядку та терміни, встановлені законодавством під контролем Мінвуглепрому, яке забезпечує реалізацію державної політики щодо оплати праці та соціального захисту працівників вугільної промисловості. На підприємствах встановлюється мінімальна тарифна ставка робітника I розряду на рівні не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Сторони домовились забезпечити темпи зростання реальної заробітної плати, не нижче темпів зростання реального валового продукту за відповідний рік. Як передбачено п.9.4.2. Галузевої угоди мінімальна годинна тарифна ставка розраховується за період з 2004 по 2013 роки -167 годин. Згідно п.9.17. Галузевої угоди, сторона власників (роботодавців) зобов'язується вживати необхідні заходи щодо забезпечення достатнім фінансуванням (зокрема бюджетним) Підприємств галузі з метою своєчасного введення тарифних ставок та посадових окладів, розрахованих з рівня, мінімальної тарифної ставки (окладу) робітника 1-го розряду не нижче 120 % законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати і дотримання міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених Генеральною, Галузевою угодами, але не нижче від державних соціальних гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово, на період подолання фінансових труднощів Підприємства, терміном не більше як шість місяців. Норми колективного договору, що припускають оплату нижче від норм, визначених Генеральною або Галузевою угодами, але не нижче державних норм і гарантій з оплати праці, можуть прийматися тільки тимчасово на період подолання фінансових труднощів підприємства терміном не більше ніж на шість місяців, і з повідомленням про це вищого господарського та профспілкового органів ( п.9.3.1.,9.3.2.,9.33 Колективного договору ДП «Шахта «Новодзержинська») Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивач 07 лютого 2011 року по 10 квітня 2011 року працював на посаді підземного відбійника 6 розряду. В судовому засіданні встановлено, що при нарахуванні заробітної плати відповідач використовував тарифну сітку, що ґрунтувалась на мінімальній заробітній в розмірі у лютому - березні 888 грн., у квітні 2011 року - 941 гривень, тобто відповідач встановив тарифні ставки з мінімальної заробітної плати, яка була меншою від мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Доказів того, що підприємство знаходилось в стані подолання фінансових труднощів, а також про те, про припустило оплату нижче від норм, визначених Генеральною та галузевою угодами з повідомленням про це вищого господарського та профспілкових органів відповідачем не надано, в справі вони відсутні. Таким чином, відповідачем були порушені вимоги трудового законодавства, зокрема ст. 6, 11 Закону України «Про оплату праці», ст. 97 КЗпП України. Відтак є підстави для стягнення з відповідача на донарахованої суми заробітної плати. Відповідно до п. 2.1. Регіональної угоди між Донецькою облдержадміністрацією, профспілковими об'єднаннями Донецької області та Донецькою обласною організацією роботодавців на 2011-2012 роки передбачено, що з 1 січня 2011 року мінімальними гарантіями є: тарифна ставка робочого першого розряду в розмірі не нижче 120 відс. мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,15, якій враховує перевищення прожиткового мінімуму в Донецькій області над встановленим законодавством (крім бюджетної сфери). Виходячи з формули розрахунку годинної тарифної ставки забійника підземного 6 розряду Тгод = МЗП (мінімальна заробітна плата) / 167 (середньомісячна норма робочого часу за період з 2004 р. по 2013 р. згідно п. 9.4.2 Галузевої угоди) х 1,2 ( галузевий коефіцієнт перевищення законодавчо встановленого рівня мінімальної заробітної плати, п.9.4.1 Галузевої угоди) х 1,15 (регіональний коефіцієнт) х 6,441 (коефіцієнт співвідношення розміру годинної тарифної ставки для робітників підприємств вугільної промисловості і мінімальної годинної тарифної ставки) Таблиця 1, Додатку 1 до умов оплати праці галузевої угоди. У лютому - березні 2011 року годинна тарифна ставка позивача повинна складати 50,08 грн. з наступного розрахунку (941,00/167) х 1,2 х 1,15 х 6,441. Таким чином середньоденна тарифна ставка позивача складе 300,50 грн. ( 50,08 х 6 ( тривалість робочої зміни на підземній роботі). У квітні 2011 року годинна тарифна ставка позивача повинна складати 51,10 грн. з наступного розрахунку (960,00/167) х 1,2 х 1,15 х 6,441. Таким чином середньоденна тарифна ставка позивача складе 306,58 грн. ( 51,10 х 6 ( тривалість робочої зміни на підземній роботі). Як вбачається із довідки про заробітну плату [PERSON] у лютому 2011 року йому було за 16 виходів йому було нараховане 2 791, 03 грн.; у березні за 16 виходів - 2566,76 грн.; у квітні за 7 виходів -2001,82 грн. Але на підставі розрахунку зробленого апеляційним судом в лютому 2011 року та березні 2011 року за 16 виходів щомісячно позивачу повинно було бути нараховане - 4 808 грн. , у квітні 2011 року за 7 виходів -2 146,06 грн. Таким чином сума невиплаченою заробітної плати складає різницю між фактично отриманою заробітної платою та розрахованою апеляційним судом, складає 4 402,45 грн. ( 11 762,06 грн. - 7359,61 грн.) В той же час апеляційний суд не може погодитись з доводами позивача про застосування коефіцієнту 1,3 передбаченого законом України «Про підвищення престижності шахтарської праці» з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про підвищення престижності шахтарської праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) шахтарів формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка перевищує законодавчо встановлений рівень мінімальної заробітної плати на величину не менш як 30 відсотків, з урахуванням поступового переведення всіх шахтарів на погодинну оплату праці та досягнення середньоєвропейського рівня зарплати шахтарів. Після проведення апеляційним судом розрахунку - тарифна ставка позивача перевищує законодавчо встановлений рівень мінімальної заробітної плати на 38 процентів (1,2х1,15). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року в справі N 6-114цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для всіх судів України, згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Із аналізу зазначених норм вбачається, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки, наданої підприємством - середньоденна заробітна плата позивача розрахована згідно Постанови № 100 та складає 189,84 грн., що не заперечується сторонами. Позивач просила стягнути середній заробіток за 575 робочих днів станом на 06 листопада 2013 року. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 109 158,00 грн. (189,84 х 575), але враховуючи, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати були задоволені частково , апеляційний суд вважає за можливе зменшити суму середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільнені до 5000 гривень Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачу - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 94,02 грн.

Outcome: partial