Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Із вказаним позовом звернувся [PERSON], в якому просив визнати незаконними приватизацію від 08.08.1997 року та договір купівлі-продажу від 13.08.1997 року квартири за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що він з дитинства проживав та був зареєстрований у вказаній квартирі разом зі своєю сім'єю. 16.05.1992 року Костянтинівська міська рада прийняла рішення № 190 щодо направлення малолітнього [PERSON] навчатися до школи-інтернату для дітей сиріт м. Маріуполя та закріпила за ним житло, а саме право користування вищевказаною квартирою. У вказаному інтернаті позивач навчався з 07.10.1993 року по 16.09.1996 року, після чого був переведений до ПТУ - 33 м. Горлівка. 24.10.1997 року був засуджений до 2 років позбавлення волі та звільнився 21.08.1999 року. Коли прибув до свого місця проживання дізнався про те, що вказана квартира була одноособово приватизована його сестрою. Вважає дії відповідачів в частині допущення приватизації без врахування його права на вказане житло незаконними. Після приватизації [PERSON], зловживаючи наркотичними речовинами, нерозуміючі значення своїх дій, через обман інших осіб, які скористались її станом, відчужила вказану квартиру за договором купівлі-продажу від 13.08.1997 року. Через зловживання наркотичними речовинами згодом померла. До початку розгляду справи по суті [PERSON] змінив підстави позову та, крім іншого, просив зобов'язати Костянтинівську міську раду повернути йому квартиру за адресою [ADDRESS], або надати житло, яке буде відповідати вищевказаній квартирі, яке має бути благоустроєним та відповідати санітарним та технічним нормам для проживання. В судовому засіданні [PERSON] від позовних вимог в частині зобов'язання Костянтинівську міську раду повернути йому квартиру за адресою [ADDRESS] відмовився та зазначив, що строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав він пропустив з поважних причин, а саме: майже весь час з моменту, коли він дізнався про порушене право, він відбував покарання, в тому числі на даний час, тому був обмежений в праві брати участь у судових засіданнях, збирати та подавати докази до суду, крім того, коли він на не тривалий строк звільнявся з місць позбавлення волі, він звертався до Костянтинівської міської ради, де посадові особи неоднозначно відмовляли йому у захисті порушених житлових прав, пояснюючи, що на час його звернення вільного житла не має, проте обіцяли забезпечити його житлом після звільнення. Представники відповідача Костянтинівської міської ради, Виконавчого комітету Костянтинівської міської ради, комунального підприємства «Служба Єдиного Замовника Костянтинівської міської ради» в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення для суду та відсутність вини відповідачів у порушенні житлових прав позивача. Представники відповідача комунального підприємства «Служба Єдиного Замовника Костянтинівської міської ради» в судовому засіданні 09.11.2017 року проти задоволення позовних вимог заперечив, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення для суду та відсутність вини відповідачів у порушенні житлових прав позивача. В судове засідання треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не з'явились, про причини неявки не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. [PERSON] та її представник [PERSON] були присутні в судовому засіданні 30.10.2017 року. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх обґрунтування, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], був зареєстрований і фактично проживав у двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Рішенням Костянтинівської міської ради від 06 травня 1992 року № 190 неповнолітній [PERSON] був поміщений до інтернату для дітей-сиріт і дітей, які залишились без піклування батьків, на повне державне забезпечення; за ним була закріплена житлова площа у спірній квартирі. [PERSON] навчався, виховувався та знаходився на повному державному забезпеченні в загальноосвітній школі-інтернаті 1-ІІ ступенів № 1 для дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, м. Маріуполя з 07 жовтня 1993 року по 13 вересня 1996 року; тобто до відрахування зі школи-інтернату у зв'язку з переведенням до професійно-технічного училища № 33 м. Горлівки для продовження навчання. Сестра позивача - [PERSON] одноособово приватизувала квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 08 серпня 1997 року; а в наступному 13 серпня 1997 року продала жиле приміщення . Вказані обставини справи були встановленні рішенням Апеляційного суду Донецької області від 31.05.2016 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом [PERSON] до Костянтинівської міської ради, виконавчого комітету Костянтинівської міської ради про надання жилого приміщення та стягнення моральної шкоди, третя особа Орган опіки та піклування Костянтинівської міської ради, предметом якого були позовні вимоги, відповідно до яких [PERSON] просив зобов'язати Костянтинівську міську раду Донецької області, виконавчий комітет Костянтинівської міської ради Донецької області надати [PERSON] жиле приміщення, рівноцінне житлу, розташованому за адресою: [ADDRESS], - та стягнути з Костянтинівської міської ради Донецької області у відшкодування моральної шкоди, завданої позбавленням права на житло, грошову компенсацію у розмірі 5000000 грн. на підставі ч. 1 ст. 46 ЖК України, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, якою передбачено надання жилого приміщення поза чергою особам, які повернулися з державного дитячого закладу, від родичів, опікуна чи піклувальника, при неможливості повернення займаного раніше жилого приміщення, ст. 1173 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Крім того, в судовому засіданні були досліджені наступні письмові докази. Згідно із листом Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 24 вересня 2015 року № 782 у картці щодо квартири [ADDRESS], мається наступна інформація. [PERSON] мав зареєстроване місце проживання за адресою: 34/43, як дитина разом із матір'ю - [PERSON], що знята з реєстрації за вказаною адресою 11 липня 1990 року у зв'язку зі смертю. Дитина вибула 29.07.1990 року до батька в м. Нижній Тагіл (запис зроблено олівцем). 11.07.1990 року зареєструвала своє місце проживання у вказаній квартирі сестра [PERSON]. Судом оглянута копія вищевказаної картки, де відсутні відомості щодо дати прописки та виписки [PERSON], проте в картці він зазначений. З листа Костянтинівського МВ ГУ ДМС України в Донецькій області від 04 грудня 2015 року № 49-3549 також вбачається, що [PERSON], як неповнолітня дитина був внесений до картки Ф-Б без дати реєстрації за адресою: [ADDRESS] разом із батьками - [PERSON], який знятий з реєстрації 11 липня 1984 року у зв'язку з позбавленням волі та матір'ю - [PERSON], яка була знята з реєстрації за вказаною адресою 11 липня 1990 року у зв'язку зі смертю. Рішенням виконкому Костянтинівської міської ради від 16 травня 1992 року № 190 малолітній [PERSON] направлений в інтернат для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на повне державне утримання. За неповнолітнім [PERSON] закріплено житлову площу в квартирі померлої матері за адресою: [ADDRESS]. Із змісту листа Головного управління освіти Донецької обласної державної адміністрації від 11 жовтня 1995 року № 01/09-639 та листа Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату № 2 від 21 січня 2016 року № 44 вбачається, що [PERSON] був позбавлений батьківських прав відносно сина - [PERSON] В період часу з 01 вересня 1992 року по 07 жовтня 1993 року неповнолітній [PERSON] навчався в школі - інтернаті № 1 м. Костянтинівки, що підтверджується довідкою від 19 січня 2016 року № 01/11-02. Згідно довідок від 17 жовтня 2014 року № 730, від 24 вересня 2015 року № 596, від 07 грудня 2015 року № 85 [PERSON] в період часу з 07 жовтня 1993 року по 13 вересня 1996 року навчався в Маріупольській загальноосвітній школі-інтернаті № 2 та перебував на повному державному утриманні. Вибув з 9 класу для продовження навчання в ПТУ № 33 м. Горлівки. Як вбачається із листа Маріупольської загальноосвітньої школи інтерната І-ІІ від 21 січня 2016 року № 44 [PERSON] був направлений в зазначений дитячий заклад на підставі рішення виконкому Костянтинівської міської ради від 06 травня 1992 року № 190 у зв'язку з тим, що його батько - [PERSON] на підставі рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 грудня 1992 року був позбавлений батьківських прав відносно нього, а мати - [PERSON] померла. 11 липня 1990 року в квартирі по [ADDRESS] зареєструвалась сестра позивача по справі - [PERSON], що підтверджується карткою прописки та листом Комунального підприємства «Служба єдиного замовника» від 24 вересня 2015 року № 782. Відповідно до копії розпорядження відділу з приватизації при виробничому ремонтно-житловому об'єднанні виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів №993-Б від 08 серпня 1997 року у власність [PERSON] було передано квартиру [ADDRESS] на підставі якого було видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане 08 серпня 1997 року на ім'я [PERSON], копія якого також долучена до матеріалів справи. 16 грудня 1997 року [PERSON] знята з реєстрації за вказаною адресою у зв'язку із зміною адреси проживання. 13 серпня 1997 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] та [PERSON],. було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого до останньої перейшло право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] загальною площею 49,70 кв.м. 21 січня 1998 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 21 січня 1998 року. Відповідно до договору від 29 червня 2010 року [PERSON] подарував квартиру [ADDRESS] [PERSON] З листа Костянтинівської міжрайонної прокуратури від 03 грудня 2015 року № 56-5/29 вих15 вбачається, що протягом 2012-2014 років до прокуратури надходили звернення [PERSON] за фактом реалізації належної йому квартири, які розглядались відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян». Протягом 1999-2012 року кримінальні справи щодо порушення житлових прав [PERSON] не порушувались; в період часу з 21 листопада 2012 року по теперішній час матеріали за зверненням [PERSON] до ЄРДР не вносились. Станом на час розгляду справи позивач [PERSON] відбуває покарання у вигляді позбавленні волі в Замковій виправній колонії Хмельницької області, початок строку - 20 жовтня 2006 року, що підтверджується довідкою від 07 жовтня 2015 року № ф-61. Відповідно до довідки Замкової виправної колонії у Хмельницькій області № 58 [PERSON] неодноразово засуджувався до покарання у вигляді позбавлення волі і в період часу з 24 жовтня 1997 року до 21 серпня 1999 року, з 26 листопада 1999 року до 27 грудня 2001 року, з 23 грудня 2002 року до 13 січня 2006 року, з 20 жовтня 2006 року по теперішній час знаходився в місцях позбавлення волі. Листом від 28.09.2015 року №2161/10/205-15/57 Міністерство соціальної політики України повідомило [PERSON] про те, міністерством було направлено листа на ім'я голови Костянтинівської міської ради про відновлення житлових прав [PERSON] та забезпечення після повернення з місць позбавлення волі впорядкованим житлом взамін втраченому. Донецька обласна військово-цивільна адміністрація повідомила [PERSON] своїм листом від 08.09.2017 року №90-01784-50-1.4 про те, що адміністрацією було направлено листа на ім'я голови Костянтинівської міської ради з пропозицією вишукати можливість забезпечити його житлом, та за інформацією виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради після повернення з місць позбавлення волі його буде забезпечено впорядкованим житлом взамін втраченого. Виконавчим комітетом Костянтинівської міської Ради було повідомлено [PERSON] про те, що повернути квартиру за адресою: [ADDRESS] не можливо, так як вона була приватизована його сестрою і 13.08.1997 року продана іншим особам. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, на які посилаються сторони. Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частина 4 ст. 9 ЖК України передбачає, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше ніж з підстав і в порядку визначеним законом. Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» у статті 17 встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття «житло» в сенсі статті 8 Конвенції охоплює також місце, куди особа має намір повернутися чи де було її постійне помешкання (рішення ЄСПЛ у справі «Гіллоу проти Сполученого Королівства» від 24 листопада 1986 року). Судом встановлено, що батьки малолітнього [PERSON] були наймачами квартири за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] проживав з ними. Вказані особи були зареєстровані у вказаній квартирі. Його мати [PERSON] померла [INFO], батько [PERSON] був позбавлений батьківських прав щодо сина. З 11.07.1990 року, коли у вказаній квартирі зареєструвалася його сестра [PERSON] вони почали проживати разом. Проте оскільки сестра не мала можливості забезпечити належний догляд та виховання брата виконавчий комітет Костянтинівської міської ради народних депутатів своїм рішенням від 16 травня 1992 року № 190 направив його в інтернат для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на повне державне утримання, де він перебував з 01 вересня 1992 року по 07 жовтня 1993 року ( школа - інтернат № 1 м. Костянтинівки), з 07 жовтня 1993 року по 13 вересня 1996 року (Маріупольській загальноосвітній школі-інтернаті № 2). Крім того, вказаним рішенням за малолітнім [PERSON] було закріплено житлову площу в квартирі померлої матері за адресою: [ADDRESS]. З Маріупольської загальноосвітньої школи-інтернату № 2 [PERSON] був направлений до ПТУ № 33 м. Горлівки. Проте, вже з 24.10.1997 року був взятий під варту за вчинення злочину, та пізніше вироком суду був засуджений до позбавлення волі на 2 роки. Відповідно до п. 3, 7 ч. 3 ст. 71 ЖК УРСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках, зокрема, поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї.; взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом. У випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті (ч. 4 ст. 71 ЖК УРСР). Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку, що з 01.09.1992 року та на час виникнення спірних правовідносин за тимчасово відсутнім [PERSON] зберігалося жиле приміщення - квартира за адресою: [ADDRESS], в яке він збирався повертатися та після звільнення 21.08.1999 року здійснив такий намір. За наведених обставин, суд дійшов до висновку, що жиле приміщення - квартира за адресою: [ADDRESS] підпадає під визначення «житло» в сенсі статті 8 Конвенції, а отже право [PERSON] на повагу до свого житла може підпадати під її захист. При вирішені питання чи було втручання у здійснення [PERSON] цього права, суд дійшов до висновку про його наявність. Адже 08.08.1997 року вказане жиле приміщення відповідно до розпорядження відділу з приватизації при виробничому ремонтно-житловому об'єднанні виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів №993-Б від 08 серпня 1997 року було передано у власність лише [PERSON] та видано свідоцтво про право власності на вказану квартиру, що надало право [PERSON] одноособово відчужувати її іншим особам. Відповідно до ст. 143 Конституції України органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об'єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади. Згідно із статтею 29 ЖК УРСР (в редакції, що діяла на час розгляду справи) державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду має своїм завданням забезпечити додержання всіма міністерствами, державними комітетами, відомствами, державними, кооперативними та іншими громадськими підприємствами, установами, організаціями, житлово-будівельними кооперативами, службовими особами та громадянами порядку розподілу житлової площі і надання громадянам жилих приміщень, правил користування житловим фондом і утримання його в технічно справному стані. Державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду здійснюється Радами народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими на те державними органами в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР (стаття 30 ЖК УРСР). Приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (статті 1, 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», в редакції на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Отже, з наведеного випливає, що державою було взято на себе позитивне зобов'язання здійснювати контроль за додержанням порядку розподілу житлової площі і надання громадянам жилих приміщень, правил користування житловим фондом. Повноваження із здійснення приватизації державного житлового фонду є такими, що були делеговані державою органу місцевого самоврядування. Відповідно до п.п. 5 п. б ст. 30 ЗУ «Про місцеве самоврядування» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) облік відповідно до закону житлового фонду, здійснення контролю за його використанням є делегованими повноваженнями та віднесені до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад в галузі житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, громадського харчування, транспорту і зв'язку. На підставі наведеного суд дійшов до висновку, що втручання в право [PERSON] на повагу до житла зі сторони відділу з приватизації при виробничому ремонтно-житловому об'єднанні виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів підлягає оцінці через призму ст. 8 Конвенції. (п. п. 71, 81 рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України»). З наведеного також випливає, що виконавчий комітет Костянтинівської міської Ради, який є правонаступником виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів, є належним відповідачем по справі. Вирішуючи питання чи було таке втручання законним, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2-4 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. N 56 було затверджене Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин. Відповідно до п.п. 20, 21 цього Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". Згідно із п. 30 цього Положення при видачі власнику квартири (будинку) свідоцтва про право власності на житло у паспортах усіх повнолітніх членів сім'ї власника і у свідоцтвах про народження неповнолітніх осіб робиться така помітка: "Право на безоплатну приватизацію житла використано в обсязі ___ кв. м при нормі ___ кв. м загальної площі". Житлові чеки - це приватизаційні папери, які одержуються всіма громадянами України і використовуються при приватизації державного житлового фонду. Вони можуть також використовуватись для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду (ч. 1 ст. 4 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду). Частиною 1 ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" передбачено, що якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Якщо загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім'я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра (ч. 3 ст. 5 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"). З наведеного випливає, що оскільки відділом з приватизації при виробничому ремонтно-житловому об'єднанні виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів при підготовці, оформленні документів про передачу у власність [PERSON] квартири та винесені відповідного рішення не було враховано право неповнолітнього [PERSON] на включення до співвласників житла - квартири за адресою: [ADDRESS], ним було порушено чинне на той час законодавство про приватизацію державного житлового фонду, а отже втручання у право [PERSON] на повагу до свого житла було здійснено не згідно закону. При чому вказаний орган отримав від [PERSON] грошові кошти за надлишки загальної площі, що підтверджується розпорядженням відділу з приватизації при виробничому ремонтно-житловому об'єднанні виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів №993-Б від 08 серпня 1997 року. Статтею 129 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що обов'язок безпосереднього ведення справ по опіці і піклуванню щодо осіб, які не досягли 18 років покладався на відповідні відділи і управління виконавчих комітетів міських чи районних у містах Рад. Суд зазначає, що винними діями виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів слід визнати також неналежне здійснення ним своїх повноважень щодо ефективної реалізації та контролю за своїм рішенням, а саме: при винесенні вказаним органом рішення № 190 від 16 травня 1992 року, відповідно до якого малолітній [PERSON] був направлений в інтернат для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування на повне державне утримання та за ним було закріплено житлову площу в квартирі померлої матері за адресою: [ADDRESS], виконавчий комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів мав подбати про належне та вчасне внесення відповідної інформації до картки відомостей про прописку у вказаній квартирі, проте цього не здійснив, оскільки біля прізвища [PERSON] окрім помітки олівцем «вибув в Нижній Тагіл до батька» інші відомості відсутні. Нездійснення таких дій свідчить про те, що вказаний орган не проявив належної поваги до житла [PERSON] Так, Європейський суд з прав людини у п. 89 рішення ЄСПЛ у справі «Новоселецький проти України» зазначив наступне: «Враховуючи судові рішення, винесені у справі, та поведінку зацікавлених державних органів, Суд вважає, що держава не виконала своїх зобов'язань, які б полягали у встановленні можливості користування заявником своїм правом на житло та приватне і сімейне життя. З огляду на вищезазначене, Суд вважає, що мало місце порушення статті 8 Конвенції». Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Статтею 144 Конституції України встановлено, що Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Узагальнюючи судову практику розгляду справ про приватизацію державного житлового фонду та гуртожитків Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 12.01.2017 року було зазначено, що наслідком порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» може бути визнання приватизації недійсною. Встановивши порушення вимог ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» під час винесення розпорядження відділом з приватизації при виробничому ремонтно-житловому об'єднанні виконавчого комітету Костянтинівської міської Ради народних депутатів №993-Б від 08 серпня 1997 року про передачу квартири [ADDRESS] у власність [PERSON], суд дійшов до висновку про те, що приватизація є недійсною, а вказане розпорядження має бути визнане незаконним. Також підлягає визнанню недійсним свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане 08 серпня 1997 року на ім'я [PERSON] як похідний документ, що виданий на підставі вказаного розпорядження. Разом з тим, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 13.08.1997 року квартири за адресою [ADDRESS], оскільки відповідачі по справі - Костянтинівська міська рада, Виконавчий комітет Костянтинівської міської ради, комунальне підприємство «Служба Єдиного Замовника Костянтинівської міської ради» не були стороною вказаного договору, а отже не є належними відповідачами за вказаною вимогою позовної заяви. Разом з тим, до суду не надходило клопотання позивача щодо заміни первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучання до участі у справі іншу особу як співвідповідача, хоча в судовому засіданні таке право позивача судом роз'яснялось. Також до суду не надавалися докази на підтвердження, викладених в позовній заяві, обставин справи, в цій частині вимог. Оскільки житловим законодавством, чинним на час виникнення спірних правовідносин, прямо не передбачався порядок відновлення порушених прав громадян незаконними діями Рад народних депутатів, їх виконавчими і розпорядчими органами, а також спеціально уповноваженими державними органами, які самі мали б здійснювати в порядку, встановленому законодавством Союзу РСР, державний контроль за використанням і схоронністю житлового фонду, суд вважає за необхідне на підставі ч. 8 ст. 8 ЦПК України застосувати аналогію закону. Відповідно до ст. 6 ЦК УРСР, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право. Встановивши те, що виконавчим комітетом Костянтинівської міської Ради народних депутатів, правонаступником якого є виконавчий комітет Костянтинівської міської Ради, було порушено право [PERSON] на повагу до свого житла, гарантованого ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд дійшов до висновку, що відновленням становища [PERSON], яке існувало до порушення права, може бути зобов'язання виконавчого комітету Костянтинівської міської ради надати [PERSON] жиле благоустроєне приміщення, рівноцінне втраченій квартирі загальною площею 49,70 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Вирішуючи питання щодо застосування строку позовної давності до вказаних позовних вимог, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що був чинним до 1 січня 2004 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. В судовому засіданні сторонами була визнана обставина щодо того, що звільнившись 21.08.1999 року [PERSON] виявив намір повернутися у спірну квартиру, проте дізнався, що вона була приватизована та згодом продана його сестрою. [PERSON] звертався до Костянтинівської міської ради з метою відновлення своїх прав, проте отримав відповідь про те, що на даний час вирішити вказану ситуацію не є можливим. Враховуючи те, що [PERSON] з 24 жовтня 1997 року до 21 серпня 1999 року, з 26 листопада 1999 року до 27 грудня 2001 року, з 23 грудня 2002 року до 13 січня 2006 року, з 20 жовтня 2006 року та по теперішній час знаходився в місцях позбавлення волі, в проміжках вказаних періодів перебував на волі досить короткий час, та відповідно до листів, долучених до матеріалів справи, йому повідомлялось, що після звільнення Костянтинівська міська рада забезпечить його іншим житлом, суд дійшов до висновку про наявність поважних причин пропуску строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду за захистом своїх порушених прав. А отже, в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: partial