Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У жовтні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами по [ADDRESS] , що в цілому складається з: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 68,9 кв.м., житловою площею 39,0 кв.м., тераси літ. а-1, погребу з шийкою літ. Б, вбиральні літ. В, сараю літ. Г, літньої кухні літ. Д, прибудови літ. д, споруд № 1-4, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка за життя склала заповіт, посвідчений 20.04.2007 року секретарем виконавчого комітету Піщанської сільської ради, яким житловий будинок з надвірн6ими побудовами та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , заповіла позивачеві по справі. Після її смерті відрилася спадщина, в тому числі, на зазначений житловий будинок. У встановлений ст. 1270 ЦК України строк, позивач звернувся до приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. із заявою. Про прийняття спадщини, а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Постановою нотаріуса від 21.01.2020 року позивачеві було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії через відсутність правовстановлюючих документів на спадковий будинок, нотаріусом було роз`яснено йому про необхідність звернутися до суду для оформлення спадкових прав через те, що право власності на спадковий будинок не зареєстроване, а ні в БТІ, а ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Посилаючись на вимоги ст. 328 ЦК України, Указ Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", право власності набувається на підставах, не заборонених законом, постанову КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, загальні вимоги цивільного судочинства щодо спадкування, позивач просить визнати за ним право власності на житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 09 листопада 2020 року відкрите провадження по справі. Ухвалою суду від 2 лютого 2021 року зобов`язано приватного нотаріуса Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у його відсутність. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Суду подано копію свідоцтва про смерть [PERSON] , у відповідності до якого остання померла [INFO] в селі Ягідне Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с. 10). 27.04.2007 року [PERSON] склала заповіт, що був посвідчений секретарем виконавчого комітету Піщанської сільської ради, у відповідності до якого житловий будинок за [ADDRESS] заповіла - [PERSON] (а.с. 12). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Монашко Н.П. заведено спадкову справу № 75/2015, матеріали якої свідчать про те, що спадщину за заповітом після смерті [PERSON] прийняв позивач по справі. Між тим, за результатами розгляду заяви [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Монашко Н.П. прийнято постанову від 21.01.2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що спадкоємцем не надано документу, що посвідчує право власності спадкодавця. Одночасно, державний нотаріус роз`яснив спадкоємцю необхідність звернутися до суду для визнання за ним права власності в порядку спадкування (а.с.17). У відповідності до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно довідки № 2268 від 06.08.2015 року Піщанської сільської ради, за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] числиться земельна ділянка площею 0,42 га, з яких 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, і 0,17 га - для ведення особистого селянського господарства (а.с.14). Згідно довідки № 145/02-24 від 16.01.2020 року Піщанської сільської ради по господарська книга № 1 містить об`єкт господарського обліку № 3432, про житловий будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] (а.с.15). Подана до суду копія технічного паспорту на будинок [ADDRESS] свідчить про те, що будівництво житлового будинку з надвірними побудовами було здійснено в період з 1985 року по 1990 роки, а отже побудовані за життя [PERSON] (а.с.18-21). Як зазначалося вище, державним нотаріусом відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відомості щодо реєстрації прав власності на спадковий будинок відсутні, спадкоємцем не представлений документ, що посвідчує право власності спадкодавця на спадковий будинок. Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо житлового будинку [ADDRESS] , відсутня інформація про його реєстрацію (а.с. 16). Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, врегульовані наступними нормами закону. Так, дійсно, в період здійснення спадкодавцем будівництва житлового будинку питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації, а тому на момент [PERSON] набула на нього право власності. По об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не зареєстрували його в органах БТІ, і спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Отже, усі надані позивачем докази, свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] на законних підставах набула право власності на вищевказаний будинок, але за життя у спосіб встановлений законом належне їй право власності не зареєструвала, у зв`язку з чим позивач, який являється спадкоємцем нерухомого майна за заповітом, з незалежних від нього обставин позбавлений можливості оформити свої спадкові права, а тому його право має бути визнане в судовому порядку. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на спадковий житловий будинок, підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved