Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно та його розподілу, посилаючись на те, що він з 05.09.1998 року, перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого мають малолітнього сина - [PERSON] [INFO]. В період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2000 року сторонами було набуто спірне майно - двокімнатна квартира № 40 в будинку № 42, м-ну 4, загальною площею 49,1 кв.м., вартість якої на час укладання договору становила 19 640 гривень. Також в період шлюбу за спільні кошти, які надавались як позивачем, так і відповідачем в рівних частках, сторонами був придбаний автомобіль DAEWOO LANOS сірого кольору, державний номер [NUMBER], вартість якого складала 42 600 грн.. Право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано на відповідача [PERSON], з правом керування на позивача. Після того, як спільне проживання у спірній квартирі виявилося неможливим, позивач 27.01.2013 року переїхав проживати в іншу квартиру. Після розлучення сторони не мають згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема квартири та автомобіля, а тому позивач вимушений звернутися до суду. Позивач в процесі розгляду справи, уточнив свої позовні вимоги. У своїх поясненнях у судових засіданнях, позивач посилався на те, що в період шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.2000 року, ним та його колишньою дружиною, було набуто спірне майно - придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,1 кв.м.. Квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Враховуючи те, що на той час між ними були нормальні подружні стосунки, за його згодою та досягнутою домовленістю, квартира була оформлена на відповідача [PERSON] На думку позивача, вказана квартира, являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач зазначає, що проживаючи однією сім'єю, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство і на спільні кошти, придбали в квартиру наступне майно: комод дерев'яний на суму 800 грн., доріжку килимову на суму 800 грн., дерев'яну шафу на 3 двері на суму 3000 грн., телефон на суму 200 грн., кімнатну стінку дерев'яну на суму 5400 грн., тумбу під телевізор на суму 700 грн., м'які меблі - диван та два крісла на суму 7000 грн., килим (3x4м) на суму 900 грн., телевізор Panasonic на суму 5600 грн., DVD плеєр на суму 400 грн., магнітофон на суму 400 грн., стіл комп'ютерний на суму 650 грн., прінпер на суму 800 грн., комп'ютерний комплект (монітор Samsung, системний блок, вебкамера, колонки) на суму 5000 грн., музикальний центр panasonic 3CD CHANGER(МРЗ) на суму 2000 грн., пилосос Turbo LG на суму ІРО грн.. кондиціонер на суму 3000 грн., комплект штор на 2 вікна на суму 2400 грн., спальний гарнітур дерев'яний (шафа, ліжко, 2 тумби ліжкові, стіл з дзеркалом та стільцем) на суму 12000 грн., 4 шт.- пластикових вікна на суму 7000 грн., 4 жалюзі на вікна на суму 1190 грн. стіл дерев'яний лакірований та стілець до нього на суму 900 грн., газову плиту Nord на суму 2800 грн., холодильник ATLANT на суму 3500 грн., кухонний куточок дерев'яний на суму 700 грн., кухню в наборі (дерев'яні столи) на суму 4500 грн., телевізор LG на суму 1200 грн., мікрохвильову піч LG на суму 900 грн., електром'ясорубку на суму 900 грн., тостер на суму 150 грн., витяжку кухонну на суму 1000 грн., килим кольоровий (2x3м) на суму 500 грн., пральну машину на суму 2500 грн., нагрівач на суму 800 грн., 6 дерев 'яних дверей до кімнат на суму 5900 грн., 4 металевих батареї на суму 2000 грн. на суму - 87990 грн., а згідно акту опису загальна сума придбаного майна складає - 92340 грн. Позивач зазначає, що для підтвердження позовних вимог, до уточненої позовної заяви він надає акт опису майна та фототаблиці до нього, з зображенням майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя за адресою: [ADDRESS]. Інших доказів він не має і вважає, що цього і так достатньо. В свою чергу, позивач стверджує, що в період шлюбу 10.12.2007 року, за спільні кошти, які надавались як ним так і відповідачем [PERSON] в рівних частках, дув придбаний автомобіль DAEWOO LANOS сірого кольору, держ.номер [NUMBER], вартість якого складала 42 600 грн. Позивач зазначає, що він особисто із власної картки виданої ПАТ "КБ "Надра" 29.11.2007 року для придбання автомобіля зняв з рахунку 8 000 грн., що підтверджується копією зо операціях по картковому рахунку за період 10.11.2006 -18.09.2013 р. Крім того, наприкінці листопада 2007 року кошти у розмірі 2,5 тис. доларів США, для придбання автомобіля йому надавались рідними. Незважаючи на те, що вказаний автомобіль придбавався для сім'ї, у зв'язку з виниклою необхідністю, він та його колишня дружина, прийняли рішення, що покупцем зазначеного автомобіля буде [PERSON], яка є матір'ю відповідача [PERSON]. Згідно договору купівлі-продажу автомобіля власником є [PERSON], що підтверджується копією додаткової угоди до договору купівлі-продажу автомобіля № 6513/7 від 10.12.2007 та прийому-передачи автомобіля від 14.12.2007р.. Таким чином, право власності на вказаний автомобіль, було зареєстровано на відповідача [PERSON], з правом керування на позивача, що підтверджується даними технічного паспорту від 22.12.2007, які на даний час знаходяться у другого відповідача по справі. Позивач вказав, що так як спільне проживання у спірній квартирі виявилося не можливим, у зв'язку з втратою подружніх стосунків, він з 27.01.2013 р. вимушений був переїхати проживати в іншу квартиру. У зв'язку з цим, батьками відповідача [PERSON] у нього автомобіль був забраний. На даний час відповідач [PERSON] ставить для нього нездоланні перешкоди у користуванні майном, що знаходиться він не може забрали свої особисті речі та майно, на яке він претендує. Після розлучення, вони з колишньою дружиною, не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема квартири, нажитого майна у квартиру та автомобіля. Уладнати конфлікт в досудовому порядку не представилось можливим, оскільки відповідач уникає можливих зустрічей з ним та будь-яких розмов про вирішення спірного питання мирним шляхом. При цьому позивач посилоється на те, що згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 364 ч.2 ЦК України встановлено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У зв»язку з вказаним, позивач прохає суд, взнати за ним та відповідачем [PERSON] право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] в рівних частках по 12 частки за кожним; визнати за ним право власності наступне майно: спальний гарнітур (шафа, ліжко, 2 тумби приліжкові, стіл дзеркалом та стільцем) вартістю 12 000 грн.; холодильник ATLANT білого кольору вартістю 3 500 грн., кухонний куточок вартістю 700 грн., телевізор G чорного кольору вартістю 1 200 грн., мікрохвильову піч LG білого кольору вартістю 900 грн.; дерев'яну шафу на три двері, світло коричневого кольору вартістю 3000 грн.; водонагрівач білого кольору вартістю 800 грн., загальну суму - 22 100 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виділивши його йому в натурі; визнати за відповідачем [PERSON] право власності на наступне майно: комод дерев'яний на суму 800 грн., доріжку димову на суму 800 грн., телефон на суму 200 грн., кімнатну стінку дерев'яну на суму 5400 грн., тумбу під телевізор на суму 700 грн., м'які меблі - диван та два крісла на суму 7000 грн., килим (3x4м) на суму 900 грн., телевізор Panasonic на суму 5600 грн., DVD плеєр на суму 400 грн., відеомагнітофон на суму 400 грн., стіл комп'ютерний на суму 650 грн., прінтер на суму 800 грн., комп'ютерний комплект (монітор Samsung, системний блок, вебкамера, колонки) на суму 5000 грн., музикальний центр panasonic 3CD CHANGER (МРЗ) на суму 2000 грн., пилосос Turbo LG на ну 500 грн., кондиціонер на суму 3000 грн., комплект штор та тюль на 2 вікна на суму 2400 грн., 4 металопластикових вікна на суму 7000 грн., 4 жалюзі на вікно на суму 1190 грн., стіл дерев'яний лакірований та стілець до нього на суму 900 грн., газову плиту Nord на суму 2800 грн., кухню в наборі дерев'яні шафи, столи) на суму 4500 грн., мікрохвильову піч LG на суму 900 в., електром'ясорубку на суму 900 грн., тостер на суму 150 грн., витяжку кухонну на суму 1000 грн., килим кольоровий (2x3м) на суму 500 грн., пральну машину на суму 2500 грн., 6 дерев'яних дверей до кімнат на суму 5900 грн., 4 металевих батареї на суму 2000 грн. на загальну суму - 66 790 грн., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], виділивши це майно їй в натурі; визнати за ним право спільної сумісної власності на12 частину автомобіля DAEWOO LANOS сірого кольору, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] та стягнути з [PERSON] на його користь, грошову компенсацію, що становить 12 вартості автомобіля DAEWOO LANOS сірого кольору, державний номер [NUMBER], розмірі 21 300 грн. Інтереси позивача представляла адвокат [PERSON], яка зазначила, що повністю підтримує уточнені позовні вимоги позивача і знаходить їх такими, що підлягають задоволенню, адже, обставини, які викладені в позові мали місце і все перераховане в позові майно, дійсно було придбане колишнім подружжям у шлюбі. Адвокат вказала, що інших доказів, крім тих, які ними було подано в обґрунтування позовних вимог вони не мають і вважають їх достатніми для задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі. Відповідачі по справі жодного разу не звилися у судові засідання, тоді як про день, час та місце слухання справи, повідомлені своєчасно та належним чином, про що свідчать і наявні в матеріалах справи зворотні поштові повідомлення про отримання судових повісток та довідки про доставку смс повідомлень про виклик до суду на розгляд справи. Про те, від імені відповідачів, до канцелярії суду подано заперечення на позов та додаткові заперечення на уточнений позов позивача. В заперечені зазначено, що вони вважають позовні вимоги позивача необгрунтованими з огляду на наступне. Як вбачається з уточненої позовної заяви позивач змінює предмет позову шляхом подання додаткових вимог, а саме: визнання за ним та відповідачем права власності на в речі, та підставу позову, тобто її правове обгрунтування, що полягає у додатковому посланні позивачем на норми матеріального права, які обґрунтовують додаткові позовні вимоги. Крім того, позивач просить визнати як за ним право власності на рухомі неподільні речі так само і за відповідачем - [PERSON], список яких наведений в позові. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позивач при зверненні до суду з позовом повинен в першу чергу довести, що дане майно, що є предметом позову, насправді існує, надавши відповідні покази, а також довести той факт, що самі ці речі, які вказані в позовній заяві, придбані в шлюбі. В той же час, позивач в порушення вищевказаних норм матеріального та процесуального права, не довів належними та допустимими доказами, факт існування даних речей і придбання їх у шлюбі. Також позивач просить суд визнати за відповідачем все інше майно, визнавши за ним право власності. Відповідач [PERSON], зазаначає, що дійсно з 05.09.1998 р. по 17.06.2013р. вони з позивачем перебували у шлюбі. Під час спільного проживання саме нею, 13.10.2000 року, була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS]. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 року практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, за ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири. Відповідно до п. 24 даного Пленуму № 11, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Так, заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17.06.2013р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми позики, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 100 000 грн. (копія рішення додається). Таким чином, до складу майна, що підлягає поділу включається як загальне майно подружжя, так і його борги. Отже, у результаті взяття в борг грошових коштів, торгові зобов»язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, хто підписав договір. Враховуючи те, що вартість квартири складає 19 640 грн., а боргові зобов'язання - 100 000 грн., є неможливим визнання права власності позивача на 12 нерухомого майна - квартири без врахування боргових зобов'язань. Також позивач просить суд визнати за ним право спільної сумісно власності на 12 частини автомобіля DAEWOOLANOS, який належить на праві власності [PERSON]. В даному випадку даний автомобіль був придбаний відповідачем-2 на підставі договору купівлі - продажу № 6513/7 від 10.12.2007року, який ніким не визнаний недійсним. Таким чином, необхідною передумовою визнання правочину недійсним є його невідповідність положенням ст.ст. 203,215 ЦК України саме в момент вчинення. В той же час, даний договір купівлі - продажу автомобіля не був визнаний недійсним, як судом так і не є нікчемним в силу закону, а тому вимога позивача про знання за ним права власності на 12 часину автомобіля суперечить вище вказаним нормам законодавства, бо в даному випадку доки даний договір купівлі-продажу не буде визнаний "недійсний відповідача-2 не може бути позбавлено права власності на даний автомобіль. [PERSON], зазначає, що також хоче зауважити, що вимоги позивач про визнання за ним власності на автомобіль і стягнення на його користь грошової компенсації у розмірі 21 300 грн. є взаємовиключними, адже в силу ст. 365 ЦК України, ч. 4,5 ст. 71 СК України позивач може просити або грошову компенсацію або визнання за ним права власності на 1/2 частки. Щодо посилання позивача на довіреність на право керування транспортним засобом, то в даному випадку ця довіреність свідчить лише про те, що відповідачем - 2, як власником автомобіля, було надано право позивачу керувати транспортним засобом, а відповідно даний документ не є правовстановлюючим документом на дане майно. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом з»ясовано, що сторони, 05.09.1998 року, зареєстрували шлюб ( том 1 а.с.№13). В даному шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO] (том 1 а.с.№13). Перебуваючи у шлюбі, сторони, 13 жовтня 2000 року, за Договором купівлі-продажу квартири, придбали житлову квартиру [ADDRESS], про що свідчить ксерокопія Договору Купівлі-Продажу квартири від 13.10.2000 року (далі за текстом - квартира ) (том 1 а.с.№14). Дана квартира була зареєстрована у Лозівському БТІ на ім»я [PERSON], про що внесено відомості у Книгу реєстрів під номером 51 (том 1 а.с.№15). Згідно до Інформаційної довідки №02609 від 12 травня 2014 року, наданої державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстаційної служби Лозівського МРУЮ Харківської області (том 2 а.с.№40) зазначено, що у Державному реєстрі прав відсутні відомості щодо зареєстрованих прав власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS]. В Реєстрі прав власності на нерухоме майно також відсутні і відомості щодо зареєстрованих прав власності на дане нерухоме майно. У своїх запереченнях, відповідач [PERSON], визнала той факт, що квартира була придбана у шлюбі, проте, заперечує проти того, що це є спільна сумісна власність подружжя, оскільки квартира ця булав придбана за кошти, які вона взяла в борг у [PERSON] 15 вересня 2000 року. Ця сума становила 100 000 тисяч гривень і була взята для купівлі квартири та ремонту в ній. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.06.2013 року по цивільній справі №629/2207/13-ц, за позовом [PERSON] з неї цей борг було стягнуто. З приводу даного суд зазначає, що відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно до ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Частиною 4 ст.65 СК України встановлено, що договір, який укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах с ім»ї. Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, від 17.06.2013 року, було задоволено і шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили 27 червня 2013 року (том 1 а.с.№15). Відповідно до ст.68 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, придбане за час шлюбу. За ч.1 ст.69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не залежно від розірвання шлюбу. Згідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", визначено, що вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного господарства, з"ясувати джерело і час його придбання. Як було судом зазначено вище, позивач прохає суд визнати квартиру спільною сумісною власністю подружжя та розподілити її, оскільки, вона хоча і була придбаний в шлюбі, про те, зареєстрований саме на ім"я відповідача [PERSON]. З приводу даної вимоги суд зазначає, що згідно до ст.60 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України будівля, квартира, яка придбана подружжям у шлюбі вважається їх спільним майном не залежно від того, на ім"я одного чи обох воно зареєстровано. Оскільки, як позивач так і відповідач [PERSON], підтвердили факт придбання даного житлової квартири у шлюбі, тому визнання його спільною сумісною власністю подружжя в судовому порядку не потребує. Згідно до ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.. Стаття 71 СК України передбачає, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 27.06.2013 року по цивільній справі №629/2207/13-ц, набрало законної сили 21.07.2013 року (том 1 а.с.№43-45). В ньому судом вже встановлено, що 15.09.2000 року [PERSON], взяла в борг грошові кошти на суму в 100 000 гривень. Тобто, встановлювати той факт, що вона взяла в борг грошові кошти для купівлі квартири та проведення в ній ремонту, перебуваючи з позивачем у шлюбі по даній справі, не є потрібним, так як згідно до ч ч.3 ст.61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням по цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, в цій частині позовні вимоги позивача, суд знаходить такими, що підлягають задоволенню, та визнає за ним 12 частину на вказану квартиру. Що стосується позовних вимог позивача щодо розподілу майна, яке знаходиться у спірній квартирі, то суд не знаходить підстав для їх задоволення у зв»язку з відсутністю доказів на підтвердження існування обставин, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. Приймаючи дане рішення суд виходив з того, що у судовому засіданні, судом було роз"яснено сторонам їх права та обов"язки і наслідки вчинення або не вчинення ними відповідних процесуальних дій та було з"ясовано у учасників процесу про відсутність заяв та клопотань по справі. Отже, з приводу вищевикладеного, суд знаходить за необхідне зазначити про те, що кожна сторона, на протязі розгляду даної цивільної справи, на власний розсуд, розпорядилася наданими їй законом правами та покладеними на неї за законом, обов"язками. Тому, суд розглянув дану справу відповідно до положень ст. 11 ЦПК України. А саме: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Позивач в обгунтування своїх позовних вимог в цій частині посилався на наданий ним акт опису мана, яке з його слів знаходиться саме в цій квартирі та фотографії. Однак, враховуючи те, що позивачем не подано доказів існування цього майна в загалі та у зв»язку з відсутністю доказів, в підтвердження періоду придбання цих речей, у суду не має підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині. Адже судом позивачу було роз»яснено положення ст.57 ЦПК України. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Що стосується позовних вимог позивача, з приводу спірного автомобіля, то суд зазначає наступне. Згідно до відомостей з Центру надання послуг, пов»язаних з обслуговуванням Лозівського, Близнюківського та Сахновщинського районів підпорядкованого УДАІ ГУМВС України в Харківській області станом на 22.05.2014 року, вбачається, що на ім»я [PERSON], [INFO] - відповідача по справі, зареєстровано автомобіль ЗАЗ ТF699 Р, 2007 року випуску, держ. номер [NUMBER], кузов № [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], 22.12.2007 року на підставі акту прийома-передачі НДЦ 167992 від 14.12.2007 року (том 2 а.с.№24). В судовому засіданні позивач та його адвокат зазначали, що підтвердженням того, що саме на спільні кошти позивача та відповідача по справі [PERSON] та їх рідних, було куплено даний автомобіль, і що він сплачував за нього кредит із своєї заробітної плати є звіт по операціях по карточному роздруківка про звіт із руху коштів по картковому рахунку за період з 10.11.2006 року по 18.09.2013 року, довідка про погашення кредиту та свідчення свідків. У судовому засіданні судом було досліджено вищевказаний звіт (том 1 а.с.№18-19). Однак, відповідно до ст.58-59 ЦПК України, суд не знаходить його належним та допустимим доказом по справі, оскільки в ньому відсутні відомості про підстави погашення даного кредиту. Що не підтверджує його відношення до даної справи. Такою ж, суд визнає і довідку з ПАТ КБ «Надра» (том 1 а.с.№20). За клопотанням позивача у судовому засіданні було допитано двох свідків це [PERSON] та [PERSON], та [PERSON], від допиту інших заявлених свідків позивач відмовився під час розгляду справи. Свідок [PERSON], засвідчив, що - з [PERSON] знайомий давно. Разом служили в МЧС. Товаришують і по теперішній час. У 2007 році [PERSON], попросив його з"їздити разом у м. Львів, до своїх рідних за грошима. Для чого потрібні були гроші, він не знає. Через деякий час, а саме, десь кілька місяців минуло і [PERSON], купив машину, яку він пригнав зі Львова. Він дав йому ключі від свого гаража. Свідок також зазначив, що знає [PERSON], як достойного батька, який завжди дбав про сім"ю, про сина. Був у [PERSON] вдома декілька разів. Квартира з ремонтом та меблями, які були привезені також зі Львова. Дерев"яні двері в квартирі ручної роботи. Дружину [PERSON], він особисто він не знає. Свідок [PERSON] зазначив, що знає [PERSON], давно, оскільки працював з ним в МЧС з 2002 року 2011 рік. В цей період був його керівником, а тому [PERSON]. неодноразово просив надати йому відпустку на декілька днів, щоб з"їздити до себе на батьківщину. В зв"язку з завантаженістю на роботі, [PERSON], брав відпустку у зимовий період. Одного разу [PERSON], звертався до нього з проханням надати йому вантажний автомобіль «Камаз», щоб перевезти речі зі Львова до Лозової. На той час, попутно йшла машина до м. Львів. [PERSON], також придбав автомобіль сріблястого кольору, в якому році він не пам"ятає, але на машині їздив тільки [PERSON],. В квартирі [PERSON], він був лише один раз. Квартира з ремонтом та меблями. Більше пояснити ні чого не може. Свідок [PERSON] зазначив, що з [PERSON], він знайомий давно, з 2003 року. Дружили сім"ями. Разом святкували різні свята. Тому в квартирі позивача, бував часто. Квартира двокімнатна, з меблями, з технікою та ремонтом. Зі слів [PERSON], він знає, що вони з дружиною, постійно збирали гроші на покупку речей. У 2007 році [PERSON], придбав автомобіль "Ланос". Його рідний дядько зі Львова, позичив позивачу 2,500 доларів США, на придбання автомобіля. За грошима позивач їздив до м. Львів, де дядько готівкою дав йому гроші. Автомобіль був оформлений на тещу позивача, для того, щоб була можливість отримати субсидію. Колишню дружину позивача він знає особисто. Відносини у них були нормальні на той час, коли спілкувалися родинами, але вона дуже вспильчива. Де придбавалися меблі він не знає, але дерев"яні двері привозилися зі Львівської області. Телевізори, пральна машинка та холодильник придбавалися в Лозовій. Близько двох років вони сім"ями вже не спілкуються. Інших обставин з життя позивача, він немає. Даючи оцінку свідченням свідків, у суду не має підстав недовіряти їм чи ставити їх під сумнів, оскільки свідки під розписку попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за відомо неправдиві свідчення та принесли присягу свідка і відповідають обставинам справи. Суд оцінює свідчення свідків у сукупності з іншими доказами по справі. В свою чергу, суд зазначає, що самим позивачем до позовної заяви подано Додаткову Угоду №2 до Договору купівлі-прожажу автомобіля №6513/7 від 10.12.2007 року (том 1 а.с.№16) на даний автомобіль, який укладено ЗАТ «Запорізьким атомобілебудівельнийм заводом» та [PERSON] про купівлю вищевказаного автомобіля. Крім того, позивачем також надано і Акт прийому - передачі автомобіля від 14.12.2007 року (том 1 а.с.№17), який також складено саме на ім»я [PERSON]. Тобто, вище зазначене свідчить про те, що власником спірного автомобіля є саме [PERSON]. З приводу посилання позивача на те, що даний автомобіль належить їх сім»ї а не [PERSON], бо в нього було Довіреність на керування транспортним засобом від [PERSON], суд зазначає, що згідно до вимог ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не су печать закону. Враховуючи, те, що недивлячись на роз»яянення судом позивачу та його адвокату прав та обов»язків, позивачем, в обґрунтування заявлених ним в цій частині позовних вимог не подано доказів по справі, судом встановлена відсутність існування обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Тому, позовні вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Враховуючи, що позов позивача задоволено судом частково, суд вирішує питання про судовий збір в порядку ст.88 ЦПК України. Крім того, п.8 ч.1 ст.214 ЦПК України, визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що позов позивача задоволено частково, суд знаходить можливим скасувати заходи забезпечення позову.

Outcome: partial