Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до [PERSON] з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та зняття з реєстрації. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS] . У зазначеному житловому будинку, крім неї (позивача) зареєстрований т продовжує проживати її колишній зять - [PERSON] (відповідач), з яким дочка розірвала шлюб 2014 році. Зазначає, що останній створює їй неможливі умови для проживання, систематично погорожуючи насильством, а також перебуваючи в нетверезому стані провокує конфлікти, що змушує її разом із онуками переховуватись у сусідів та знайомих. Вона та її дочка неодноразово з приводу неправомірних дій відповідача [PERSON] звертались до правоохоронних органів і останнього притягували до кримінальної відповідальності в 2015 році, і до адміністративної відповідальності. Відповідач своєї поведінки не змінює, продовжує вживати алкогольні напої та створює несприятливі умови співжиття, постійно погрожуючи розправою, а тому за таких обставин спільне проживання з відповідачем в одному будинку є неможливим, а добровільно виселитись з будинку останній не бажає. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав вказаних у позові та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечив, посилаючись на те, що у випадку задоволення позовних вимог, він не буде мати, де жити. Вислухавши вступне слово позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , допитавши свідків [PERSON] та [PERSON] , з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Згідно із ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] згідно із Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 84251390 від 04.04.2017 року на праві власності належить житловий будинок, з прилеглими до нього господарським будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] ) ( арк. справи 10). Із довідки, виданою Журавнівською селищною радою Жидачівського району Львівської області № 1880 від 04.09.2018 вбачається, що у зазначеному житловому будинку зареєстровані та проживають, дочка [PERSON] ,1976 року народження, онуки: [PERSON] , 2000 року народження, [PERSON] 2009 року народження, син - [PERSON] та відповідач [PERSON] (арк. справи 13). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника будинку, який не є його співвласником, на користування цим будинком обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому будинку. За ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 391 ЦК України встановлено право власника вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. За змістом ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, зокрема, його дружина, діти і батьки. Членами сім`ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України. За ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено: якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" N 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів (заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, а також заходи громадського впливу). Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Подібний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 25.04.2018 по справі № 295/16994/15-ц, у якої Верховний Суд роз`яснив, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР мають враховуватися порушення правил співжиття у сфері даних житлових відносин, а не такі правопорушення, що допущені відповідачем в інших правовідносинах та не мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням. Згідно із матеріалами справи, що не заперечується учасниками справи, - відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком дочки позивачка - [PERSON] , яка також зареєстрована у вказаному будинку. Згідно вироку Жидачівського районного суду Львівської області від 28.01.2015 року відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України (за умисне нанесення 02.01.2015 року приблизно о 13 год. 00 хв., під час перебування в нетверезому стані, на подвір`ї господарства на [ADDRESS] , удару доленею руки по обличчю [PERSON] та спричинення останній фізичної болі). Із копії відповіді Жидачівського ВП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області за №5302/60/01-2018 від 31.08.2018 року вбачається, що позивач [PERSON] зверталась 17 липня 2018 року в органи поліції з привду протиправних дій відповідача [PERSON] щодо неї та наслідками розгляду вказаного звернення позивачу надано відповідь про те, що відповідачем проведено профілатичну бесіду (арк. справи 14). Згідно із постановою Жидачівського районного суду Львівської області від 05. 02.2019 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( за вчиненя 25.01.2019 року за місцем проживанння домашнього насильства стосовно відповідача [PERSON] ) у виді штрафу у розмірі 170 грн. Також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили той факт, що відповідач продовжує створювати неможливі умови для проживання, а також зловживає алкоголем і вчиняє насильство стсовно позивача, яка змушена втікати по сусідах та родичах. Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод ( п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Судом встановлено, що між сторонами у справі існують неприязні стосунки, а також те, що відповідач [PERSON] зловживає алкогольними напоями та вчиняє домашнє насильство. Це свідчить про те, що останній систематично порушує правила співжиття та продовжуючи проживати в житловому будинку, який на праві власності належить позивачу [PERSON] , не змінив поведінки, продовжує порушувати правила співжиття, що створює неможливі умови для проживання в одному будинку, а вжиті до відповідача заходи попередження і громадського впливу не дали бажаних результатів. За таких обставин та доказів, суд, враховуючи інтереси власника житла, принцип розумності і справедливості, приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на діючому законодавстві та підлягають до частково задоволення, а саме порушене право позивача [PERSON] підлягає захисту шляхом усунення перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вищевказаного житлового будинку, без надання іншого житлового приміщення. Щодо позовних позивача [PERSON] про зняття відповідача із реєстрації з будинку шляхом скасування запису реєстраційного обліку про його реєстрацію у вищевказаном будинку, то суд дійшов висновку, що необхідно відмовити у задоволені такої вимоги, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно із ст.11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці здійснюється органом реєстрації, яким є зокрема, виконавчий орган селищно ради, що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної міської ради. Тобто, питання щодо зняття з реєстрації місця проживання особи вирішується органами реєстрації. Оскільки, позивач не зверталась до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстрації і відповідної відмови не отримувала, тому дана позовна вимога про зняти відповідача з реєстрації на даний час є передчасною. Також, зняття з реєстрації місця проживання відповідача є по суті похідною вимогою від основної та може бути здійснено на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а його відсутність унеможливлює таке зняття. Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позову повністю необхідно із відповідача у користь позивача стягнути судові витрати в сумі 704,80 грн., пов`язані зі сплатою судового збору. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1200 грн., то у їх задоволенні слід відмовити, оскільки в матеріалах справи є лише розрахунок таких витрат, однак відсутній документ, який підтверджує, що позивач їх оплатила особі, яка надавала їй таку допомогу.

Outcome: partial