Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач вказує в заяві від 17 листопада 2015 року, що ним та [PERSON] 19 лютого 2008 року укладено кредитний договір № ROB0AN02001111. Згідно договору ПАТ КБ "Приватбанк" надав відповідачці кредит в розмірі 62 520,73 гривень на термін до 18 лютого 2015 року, а [PERSON] мала повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановлених договором. Погашення заборгованості мало здійснюватися позичальником [PERSON] наступним чином: шляхом внесення щомісячного платежу в період його сплати для погашення заборгованості за кредитом, який складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також з інших витрат згідно кредитного договору, а у випадку порушення зобов'язань за договором позичальник відсотки за договором мала сплачувати у подвійному розмірі на місяць, що нараховуються від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитним договором. Зазначає, що відповідач не надав банку своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом відповідно до умов договору. Станом на 1 жовтня 2015 року за [PERSON] рахується заборгованість в сумі 138 074 гривні 02 копійки, в тому числі - за кредитом - 34 081,11 грн., по процентах за користування кредитом - 28 090,94 грн., по комісії за користування кредитом - 750,71 грн., по пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 75 151,26 грн. Покликаючись на ст. ст. 509,525-526,530,1054 ЦК України просить стягнути з відповідачки [PERSON] заборгованість у розмірі 83 053 гривні 64 копійки, віднявши від нарахованої банком суми заборгованості суму боргу вже стягнуту з неї на користь ПАТ КБ "Приватбанк" по цьому ж кредитному договору рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2013 року в сумі 59 213,41 грн. В судове засідання представник позивача Попович С.М. надіслав заяву в якій позовні вимоги в такому вигляді підтримав, просить справу слухати в його відсутність, згідний на прийняття заочного рішення. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Захарчук М.М. звернуті до відповідачки вимоги визнали частково - лише щодо стягнення з неї процентів в розмірі 7 489 гривень 59 копійок, пеню просять стягнути в розмірі 500 гривень. Таку свою позицію обгрунтовують наступним. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-120цс15 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, дійсно не припиняє правовідносин сторін кредитного договору і не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє позикодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та Цивільним кодексом України. Оскільки позивачем вже стягнуто тіло кредиту на підставі заочного рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2013 року, станом на 7 грудня 2012 року простроченої заборгованості за тілом кредиту не існувало, а тому повторне стягнення вказаної заборгованості є неправомірним. В той же час, вказаним рішенням суду було стягнуто також заборгованість по процентах в сумі 20 601 гривня 35 копійок, а тому нараховані суми процентів за даним позовом станом на 1 жовтня 2015 року в розмірі 28 090 гривень 94 копійки мають бути зменшені на суму процентів, стягнутих за рішенням суду. Таким чином, розмір процентів, який підлягає стягненню має становити 7 489 гривень 59 копійок. Нараховану пеню у відповідності з вимогами ч.2 ст. 258 ЦК України сторона позивача визнає за період останніх 12 місяців перед зверненням до суду, тобто стягненню вона підлягає за період з 4 листопада 2014 року ( вказує, що в суд з позовом банк звернувся 4 листопада 2015 року) по 18 лютого 2015 року, коли закінчився строк дії договору, тобто за 107 днів і її розмір складатиме, виходячи з розрахунку за один день в сумі 94,38 грн., - 10 098 гривень 66 копійок. Однак, згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України позивачка [PERSON] просить її зменшити з тих підстав, що вона значно перевищує розмір спричиненої шкоди, та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. До таких позивачка відносить той факт, що тіло кредиту вона повернула банку майже повністю, а заставний автомобіль "Daeweo Nexia", реєстраційний номер [NUMBER], на придбання якого вона брала кредит, 8 жовтня 2011 року нею був добровільно повернутий банку в рахунок погашення заборгованості. Поряд з цим, реалізація вказаного автомобіля позивачем не здійснювалася більше року і заборгованість не погашалася з вини банку. Вбачає в діях банку ознаки недобросовісності і просить з підстав передбачених ст. ст. 551, 616 ЦК України зменшити розмір нарахованої нею пені до 500 гривень. Вважає, що штрафи нараховані банком в сумі 250 гривень (фіксована частина) та 3 943 гривні 03 копійки (процентна складова) поряд з пенею є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому виходячи з вимог ст. 61 Конституції України особа не може бути двічі притягнута до юридичної відповідальності одного виду, яким згідно ст. 549 ЦК України є пеня і штраф, за одне й те саме правопорушення. З посиланням на правову позицію Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року просить у вимогах про стягнення штрафів відмовити взагалі. Оцінивши доводи позивача, наведені в позовній заяві, вислухавши позивачку [PERSON], її представника адвоката Захарчука М.І., дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку по те, що позовні вимоги банку мають бути задоволені частково, при цьому заперечення відповідачки [PERSON] щодо стягнення з неї пені у розмірі 500 гривень є необгрунтованими і стягнута вона з неї з урахуванням вимог ч.2 ст. 551 ЦК України та через спричинення банку збитків несплатою процентів, має бути в розмірі 3 000 гривень. На обгрунтування такого висновку суд зазначає наступне. Сторони (КБ "Приватбанк" та відповідачка [PERSON]) 19 лютого 2008 року уклали кредитний договір, згідно з яким Банк надає їй кредит в розмірі 62 529 гривень 74 копійки, а позичальник зобов'язаний сплатити щомісяця в період сплати з 7 по 11 число кожного місяця щомісячний платіж в розмірі 1 305,39 грн. для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним (п. 17.8 Договору). Факт надання банком коштів відповідачці [PERSON] в розмірі згідно з умовами Договору сторонами не оспорюється. Як слідує із заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2013 року, яке набрало законної сили, у зв'язку з несвоєчасною сплатою щомісячних платежів і утворенням простроченої заборгованості з позичальника [PERSON] було стягнуто заборгованість за кредитним договором № ROB0AN02001111 від 19.02.2008 року в сумі 49 213 гривень 41 копійка, в тому числі залишок заборгованості за тілом кредиту: з відповідачки в сумі 23 497 гривень 71 копійка та 10 000 гривень з поручителя ПАТ "Акцент-Банк", всього - 33 497 гривень 71 копійка. З розрахунку на а. с. 5-7 відомо, що простроченої заборгованості у відповідачки [PERSON] станом на 7 грудня 2012 року дійсно не існувало, а заборгованість по тілу кредиту була стягнута з неї судовим рішенням від 18 березня 2013 року. Таким чином, вимогу банку про стягнення з [PERSON] в загальній сумі позову заборгованості за кредитом в розмірі 34 081 гривня 11 копійок слід визнати неправомірною. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1206цс15 позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. В ній також зазначено, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Тобто, нарахування процентів за користування кредитом і пені після закінчення строку дії договору аж до ухвалення судового рішення та його фактичного виконання не суперечить вимогам цивільного законодавства. Однак, суд повністю погоджується з позицією сторони відповідача про те, що проценти за користування кредитними коштами банку, які були нараховані відповідачці [PERSON] в період до 18 березня 2013 року і стягнуті заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, повторно стягуватися з [PERSON] не повинні Таким чином, відповідачем вірно нарахована сума заборгованості по процентах, яка підлягає стягненню з відповідачки - 7 489 гривень 59 копійок (28 090,94 грн. - 20 601,35 грн.). Що ж стосується розміру пені, яку слід стягнути з [PERSON], то в цьому зв'язку суд зазначає наступне. У відповідності з ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. А згідно з ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Банк звернувся з даним позовом в суд 14 листопада 2015 року (а. с. 21). Пеню ним розраховано за період з 10 жовтня 2014 року по 1 жовтня 2015 року за 356 днів в розмірі 33 600,75 грн. При цьому позивачем не враховано, що за наявності судового рішення про стягнення основної суми заборгованості пеня має розраховуватися за останні 12 місяців до дня звернення в суд, але не далі як до дня закінчення дії кредитного договору. Нарахування неустойки поза межами дії кредитного договору в такому випадку цивільним законодавством не передбачено. Кредитний договір сторін діяв до 18 лютого 2015 року. Період, протягом якого має бути розрахована пеня, слід рахувати з 14 листопада 2014 року по 18 лютого 2015 року, або за 97 днів, і її розмір становитиме з розрахунку 94,38 грн. за один день - 9 154 гривні 86 копійок. Вирішуючи питання про розмір пені, яка належить до стягнення, суд бере до уваги розмір збитків, яких зазнав банк несвоєчасним виконанням зобов'язання відповідачкою [PERSON], в сумі нарахованих процентів - 7 489 гривень 59 копійок, той факт, що згідно акту приймання-передачі майна в заклад від 8 жовтня 2011 року [PERSON] передала банку заставний автомобіль "Daeweo Nexia", реєстраційний номер [NUMBER], на придбання якого вона брала кредит, який був реалізований банком з пояснень позивачки лише у 2013 році. Зважаючи на те, що заставний автомобіль тривалий час знаходився в розпорядженні банку, не маючи суттєвих пошкоджень, та банком протягом вказаного періоду не реалізовувався, ним нараховувалися санкції за неналежне виконання своїх зобов'язань по договору позичальниці [PERSON], суд вважає за можливе зменшити належний до сплати банку згідно розрахунку розмір пені в сумі 9 154 гривні 86 копійок - до 5 000 гривень. Як встановлено в судовому засіданні штрафи, які банк просить стягнути з відповідачки [PERSON], передбачені пунктом 14.9 Договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за Договором понад 30 календарних днів. Тоді як банком згідно з цим же Договором нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, правомірність нарахування якої в розмірі 5 000 гривень судом підтверджено. За наведених обставин суд приходить до висновку, що нарахування і стягнення вказаних штрафів в розмірі 500 гривень та 3 943 гривень 03 копійок поряд зі стягненням неустойки, що нараховані з одних і тих же підстав - порушення строків виконання зобов'язання, є одним і тим же видом відповідальності за одне і теж саме правопорушення і суперечить вимогам ст. 61 Конституції України. А згідно з правовою позицією Верховного Суду України в справі № 6-116цс13 подвійна відповідальність в таких випадках відсутня лише у разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, і лише в такому випадку одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. А тому в цій частині вимог банку має бути відмовлено. Задовольняючи частково вимоги банку, суд покладає на відповідачку [PERSON] судовий збір в розмірі 1218 гривень, що відповідає розміру задоволених вимог банку, який діяв на час звернення його в суд з цим позовом.

Outcome: partial