Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Державної казначейської служби України в особі територіального органу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивував тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.04.2014 року позов [PERSON] задоволений та стягнуто з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 25.11.2010 року в сумі 124 000,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області вищевказане рішення залишено без змін та накладено арешт на майно боржника. В зв'язку з цим, у вересні 2014 року головним державним виконавцем Замостянського ВДВС Вінницького МУЮ Куйданом О.І. була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчудження. Позивач також зазначає, що державним виконавцем було оголошено розшук на транспортні засоби боржника. Разом з тим, державним виконавцем протягом року не було вчинено будь-яких виконавчих дій, що на думку [PERSON], є не виконання службових обов'язків, що вказує на його бездіяльність. Позивач повідомляє, що він звертався до державного виконавця з приводу розшуку арештованих автомобілів та повідомив, де вони можуть знаходитися і в яких саме осіб. Проте йому було роз'яснено, що державна виконавча служба не має права встановлювати місце знаходження осіб, в яких можуть знаходитися арештовані транспортні засоби, оскільки дані обов'язки покладено на органи ДАІ. В зв'язку з цим, позивач звернувся до органів ДАІ з вищевказаним питанням, однак йому було повідомлено, що органи ДВС повинні провести всі необхідні дії з приводу арештованого майна. Під час повторного звернення до державного виконавця позивач просив накласти арешт на рухоме майно боржника, проте дана вимога була залишена без виконання. [PERSON] стверджує, що своїми діями державний виконавець спричинив йому моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях. Моральну шкоду оцінено в 65 772 грн. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з Державної казначейської служби України в особі територіального органу - Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області на його користь 65 772 грн. за спричинену йому моральну шкоду, а також покласти на відповідача судові витрати. До початку розгляду справи по суті представник позивача [PERSON] звернулася з заявою про уточнення позовних вимог, в якій просить вважати прохальну частину позовної заяви наступну: 1. визнати бездіяльність Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції незаконною.; 2. стягнути з держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України солідарно на користь [PERSON] 65 772 грн. моральної шкоди. Ухвалою суду від 26 жовтня 2016 року заяву про уточнення позовних вимог [PERSON] було задоволено частково, відмовити в прийнятті позовної вимоги, а саме: «Визнати бездіяльність Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції незаконною» та залучено по справі в якості співвідповідача Державну казначейську службу України. Також, ухвалою суду від 10 листопада 2016 року залучено до участі в справі в якості співвідповідача Замостянський відділ державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги разом з уточненнями підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просила позов задовольнити. Представник відповідачів Державної казначейської служби України в особі територіального органу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України - Бубела Н.А. в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що функціями Державної казначейської служби України є забезпечення розрахунково-касових операцій, а не відшкодування шкоди від імені держави, відповідно до ст. 1173 ЦК України. Також додала, що, ні позивачем, ні його представником, не доведено доказами бездіяльність ДВС. Просить відмовити в задоволенні даного позову. В судовому засіданні представник відповідача Замостянського ВДВС Вінницького МУЮ - Андрійчук М.О. позов також не визнав, пояснивши, що він не займався виконанням даного рішення суду, однак з виконавчого провадження він вбачає, що дії державного виконавця Джиги О.І. були здійснені відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Просив відмовити в задоволенні даного позову. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача Державної казначейської служби України в особі територіального органу ГУ ДКС України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України - Бубели Н.А., представника відповідача Замостянського ВДВС Вінницького МУЮ - Андрійчука М.О., дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження, та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди, а також визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.04.2014 року позов [PERSON] завдоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 25.11.2010 року борг в сумі 124 000,00 грн., 5% річних в сумі 18430,14 грн., 2852,80 грн. інфляційних, 90520,00 грн. пені, а також 2079,49 грн. судового збору (а.с. 5). Разом з тим, слід зазначити, що головним державним виконавцем Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ Куйданом О.І. 18 вересня 2014 року була винесена постанова про накладення арешту на все рухоме та не рухоме майно, що належить боржнику [PERSON] і заборонено здійснювати відчудження будь-якого майна (а.с. 6). Арешт було накладено на підставі ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 05.09.2014 року по справі № 127/5744/14-ц. З огляду на вищевикладене, суд критично ставиться до твердження позивача про те, що він звертався до державного виконавця з проханням накласти арешт також на рухоме майно боржника, оскільки з вищевказаної ухвали вбачається, що дані дії державним виконавцем були вже виконанні. За вищевказаним судовим рішенням Вінницьким міським судом Вінницької області 23.01.2015 року видано виконачий лист № 127/5744/14-ц (а.с. 9). Відповідно до ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Також під час здійснення виконавчого провадження по виконанні виконавчого листа № 127/5744/14-ц, головним державним виконавцем Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ було оголошено розшук майна: транспортні засоби марок VOLKSWAGEN KAFER, д.н.з. [NUMBER], ОРЕL KARTAIN, д.н.з. [NUMBER], МІТSUBISHI PAJERO 2.3і, д.н.з. [NUMBER], УАЗ 31512, д.н.з. [NUMBER], ГАЗ 67, д.н.з. [NUMBER], СКИФ М1, д.н.з. [NUMBER], ГАЗ 67, д.н.з. [NUMBER], ГАЗ 67, д.н.з. [NUMBER], ВАRKАS 1000, д.н.з. [NUMBER], ВАЗ 2108, [NUMBER], MERCEDES-BENZ 611D, д.н.з. [NUMBER], PEITZ D-27, д.н.з. [NUMBER] та FОRD SСОRРІОN І, д.н.з. [NUMBER], що належить боржнику. Даний факт підтверджується постановою про розшук майна боржника від 10.02.2015 року (а.с. 7). З матеріалів справи вбачається, що представник [PERSON] - [PERSON] зверталася 27.04.2015 року до Головного державного виконавця Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ Джиги О.І. з заявою про встановлення місця знаходження арештованих транспортних засобів, які були передані [PERSON] іншим особам відповідно до довіреностей (а.с. 8). В даній заяві було зазначено 10 автомобілей боржника із зазначенням прізвища осіб, які наразі ними користуються. В позовній заяві [PERSON] посилається на те, що він звертався до органів ДАІ з проханням встановити місце знаходження арештованих транспортних засобів, де йому було відмовлено, проте жодного доказу на підтвердження даного факту суду надано не було. Так, даною заявою позивач підтверджує факт звернення до державного виконавця, однак ним не надано жодних доказів того, що державним виконавцем не було вжито будь-яких заходів щодо виявлення місцезнаходження даного майна, яке перебуває під арештом. Крім того, суд звертає увагу на те, що ні позивач, ні його представник, не зверталися до суду з заявами про витребування або забезпечення доказів. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. В статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» зазначано, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. Відповідно до ч. 3 ст. 36 вищевказаного Закону, у разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника виконавець виносить постанову про такий розшук, яка є обов'язковою для виконання поліцією. З огляду на наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця є правомірними. Доказів бездіяльності державного виконавця під час здійснення примусового виконання виконавчого листа № 127/5744/14ц та ухвали Апеляційного суду Віннцької області від 05.09.2014 року (про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника) суду надано не було. Як роз'яснено у п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Відповідно до ст. 56 Конституцції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Також ст. 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. З правової позиції Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень безпосередньо залежить від задоволення вимоги про визнання протиправними таких рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Тобто, задоволення вимоги про стягнення моральної шкоди заподіяної рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень можливе лише у разі задоволення вимоги про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень. В той же час, позивач [PERSON] не звертався до суду з скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця під час виконання ним судового рішення. Отже, бездіяльність дій державного виконавця наразі недоведена та з доказів, наданих до справи позивачем та його представником, не вбачається бездіяльність державного виконавця. Суд звертає увагу на те, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скаргу на рішення, дії, або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дії державного виконавця є правомірними. Суд, звертає увагу на те, що позивачем не було надано суду жодного доказу заподіяння йому моральної шкоди бездіяльністю державного виконавця, а також з чого він виходить, оцінюючи моральну шкоду в сумі 65 772 грн. Так, в поняття моральної шкоди входять - втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд критично ставиться до пояснень представника позивача про те, що заявлена моральна шкода полягає у душевних страхданнях та зневіренням в органи державної влади щодо невиконання рішення суду з боку державного виконавця, оскільки жодного доказу на підтвердження даного факту, позивачем надано не було. Також, слід зазначити, що причинного зв'язку між шкодою, заподіяною позивачу, та протиправними діями державного виконавця, з матеріалів справи не вбачається. Суд вважає безпідставними та такими, що не знайшло своє підтвердження під час розгляду даної цивільної справи твердження позивача про те, що бездіяльністю державного виконавця Замостянського відділу ДВС Вінницького МУЮ Джигою О.І. йому було завдано моральну шкоду, що виразилась в перенесених душевних стражданнях, пов'язаних з бездіяльністю посадової особи. Отже, позовна вимога про відшкодування позивачу моральної шкоди задоволенню не підлягає, оскільки ні позивачем, ні його представником, не доведено передбачених ст.ст. 23, 1167 ЦК України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди, зокрема позивачем не надано обґрунтованих доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, саме бездіяльністю державного виконавця. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Державної казначейської служби України в особі територіального органу Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області, Державної казначейської служби України, Замостянського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції про відшкодування моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed