Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 29.01.2020 року звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою до акціонерного товариства «Альфа-Банк» та державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна Андрія Костянтиновича про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію іпотеки та обтяження нерухомого майна, яка надійшла через засоби поштового зв`язку 31.01.2020 року, в якій позивачка просить суд: - визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна А.К. від 07.12.2018 року, індексний номер 44482668, про державну реєстрацію за АТ «УкрСоцбанк» іпотеки земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199; - визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна А.К. від 07.12.2018 року, індексний номер 44483673, про державну реєстрацію за АТ «УкрСоцбанк» заборонивідчуження земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2014 р., укладеного з [PERSON] , вона є власником земельної ділянки, площею 0,0700 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110136900:27:011:0199. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року було залишено в силі рішення апеляційного суду Одеської області від 02.12.2016 року, яким було відмовлено у задоволенні позову АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, 07.12.2018 року державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.К. було прийнято рішення про державну реєстрацію іпотеки вищевказаної земельної ділянки та рішення про обтяження земельної ділянки забороною відчуження. Позивач вважає дані рішення державного реєстратора протиправними, мотивуючи свої доводи тим, що заяви про державну реєстрацію іпотеки та про державну реєстрацію заборони були подані до неналежного суб`єкта державної реєстрації державного реєстратора, тоді як в силу положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» така реєстрація мала б здійснюватися нотаріусом. Крім того, на переконання позивача, в силу Закону України «Про іпотеку» іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. В оскаржуваних рішеннях підставою для внесення записів реєстратором було визначено іпотечний договір та постанову Верховного Суду від 07.11.2018 р. Позивач вважає, що ототожнення двох підстав для реєстрації іпотеки не відповідає вимогам законодавства. Крім того, позивач звертає увагу на наявність внесених у 2010 році приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченком Є.С. записів про припинення дії іпотеки та заборони відчуження спірної земельної ділянки, які до наступного часу є нескасованими та які в судовому порядку протиправними не визнавалися. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді від 04.02.2020 р. позовну заяву було залишено без руху. 26.02.2020 року на електронну скриньку суду надійшла заява від позивача на виконання вказаної ухвали суду, до якої надано оригінал документа про доплату судового збору. Ухвалою від 27.02.2020 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у даній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. 04.05.2020 року позивач направила до суду уточнену позовну заяву, яка надійшла до суду 06.05.2020 року, в якій остання, посилаючись на зміни у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», просить суд: - скасувати державну реєстрацію іпотеки земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна Андрія Костянтиновича від 07.12.2018 р., індексний номер 44482668 (іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель АТ «Альфа-банк», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк»); - скасувати державну реєстрацію заборони відчуження земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована на підставі рішення державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна Андрія Костянтиновича від 07.12.2018 р., індексний номер 44483673. Відповідач АТ «Альфа-Банк» подав до суду відзив на уточнену позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Свої доводи відповідач обґрунтовує тим, щовнесення приватним нотаріусом Тимченком Є.С. до реєстру запису про припинення іпотеки за відсутності погашення боргу та припинення іпотечних правовідношень є лише квазіофіційним підтвердженням державою факту припинення іпотеки, але такий факт не створюється реєстраційною дією нотаріуса. Відтак, на думку відповідача, оскільки реєстратору було подано всі документи, необхідні для здійснення реєстрації відповідних речових прав, у такого реєстратора не було підстав для відмови в здійсненні реєстрації, а тому оскаржувані позивачем рішення є законними. Позивач подала до суду відповідь на відзив, у якій наголошувала на обґрунтованості своїх позовних вимог. Зазначала, що пред`являючи вимоги до останнього набувача спірної земельної ділянки, банк фактично визнає дійсність правочинів щодо їх відчуження.Також зазначила, що належним способом захисту банку своїх прав у такому випадку було б оскарження рішень приватного нотаріуса Тимченка Є.С. про внесення записів щодо припинення іпотеки. Крім того, вказувала на тому, що зміни, внесені Законом України від 03.10.2019 р. № 159-ІХ не змінюють способу правового регулювання, а лише конкретизують положення закону щодо одночасності вчинення реєстраційної та нотаріальної дій з нерухомим майном. Відповідач подав до суду заперечення, у яких наголошує на тому, що рішенням Конституційного Суду України від 14.07.2020 р. визнано конституційними положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» щодо дійсності іпотеки для нового власника майна. Наголошує на чинності спірної іпотеки. Також вказує що станом на день подання заяв про державну реєстрацію іпотеки та обтяження законом не було встановлено виключного права нотаріусів на вчинення нотаріальних дій, а вимога одночасності реєстрації з нотаріальною дією поширювалася на правочини, які посвідчувалися нотаріально. На стадії підготовчого провадження ухвалою суду від 29.07.2020 року було витребувано з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради належним чином завірену копію реєстраційної справи стосовно земельної ділянки, площею 0,07 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.11.2020 року було залишено без задоволення клопотання представника відповідача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про зупинення провадження по цивільній справі №947/1940/20 до набранням законної сили судовим рішенням за наслідком розгляду цивільної справи №520/11065/19 за позовом Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до\~ [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , про звернення стягнення на предмет іпотеки. Того ж дня , судом було ухвалено закрити підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до розгляду по суті 09.12.2020 року. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Відповідач державний реєстратор Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркін А.К. про розгляд справи був сповіщений належним чином, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений договір кредиту №08-660/057-302, за умовами якого [PERSON] отримала кредит у сумі 792\~000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних на строк з квітня 2008 року по лютий 2023 року. В якості забезпечення виконання своїх зобов`язань за кредитним договором на підставі іпотечного договору від 28.03.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., реєстраційний номер 483, [PERSON] передала в іпотеку банку житловий будинок, загальною площею 550,00 кв.м та житловою плошею 178,80 кв.м, а також земельну ділянку, площею 0,0700 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В той же день приватним нотаріусом Гурською О.В. накладено заборону відчуження даних об`єктів нерухомості. Позивач у своєму позові зазначила, що на підставі Передавального акту від 15.10.2019 року АТ «Альфа-Банк» є єдиним правонаступником ПАТ «Укрсоцбанк». Відповідач АТ «Альфа-Банк» з цього приводу жодних заперечень в ході судового розгляду не висловлював. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд також враховує, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, відомості якого в силу ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» є відкритими та загальнодоступними міститься запис про припинення ПАТ «Укрсоцбанк» та про його правонаступника, яким є АТ «Альфа-Банк». Таким чином суд вважає дану обставину встановленою. Судом також встановлено, що у червні 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до Київського районного судум.\~Одеси із позовом до [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на житловий будинок, загальною площею 550,00 кв.м та земельну ділянку, площею 0,0700 га із кадастровим номером 5110136900:27:011:0199, розташовані за адресою: [ADDRESS] (справа № 520/6819/14-ц). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02.12.2016 року у даній справі, залишеним в силі постановою Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено. У зазначеному рішенні суду встановлено, що 25.09.2009 р. на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова по цивільній справі № 2-2392/09 приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченко Є.С. було знято заборону відчуження спірного житлового будинку та земельної ділянки, після чого [PERSON] продала їх [PERSON] . Судом встановлено, що є передчасним посилання суду першої інстанції, як на доказ про зняття заборони відчуження іпотечного майна на підставі підробленого рішення суду, на постанову прокурора\~Орджонікідзевського району м. Харкова про порушення кримінальної справи за фактом підроблення офіційних документів за ч.1 ст. 358 КК України від 26 січня 2010р., оскільки відповідно до вимог ч.4 ст.61 ЦПК України підставою для звільнення від доказування є лише вирок суду, а ні постанова прокурора про порушення кримінальної справи за фактом. З вищевказаних підстав не може бути визнано як доказ відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України і рішення\~Київського районного суду м. Одеси від 18 березня 2013р. Безпідставним є посилання представника банку на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2010р., як на доказ про використання [PERSON] підробленого рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харькова, оскільки з тесту вказаного вироку чітко вбачається, що [PERSON] не була засуджена за вказаним вироком саме за використання вищевказаного рішення суду. Тому з урахуванням вищевказаних обставин неможливо вважати, що [PERSON] незаконно придбала 30 серпня 2010р. предмет іпотеки з прилюдних торгів, та в подальшому за договором купівлі-продажу від 17 січня 2014р. продала [PERSON] \~житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Судова колегія з урахуванням наведеного, також вважає передчасним висновок суду першої інстанції, що перехід права власності до [PERSON] та від [PERSON] до [PERSON] відбувся без законних підстав Також судом встановлено, що 01.09.2010 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу відповідно до ст. 66 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акта державного виконавця про прилюдні торги було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок, площею 550,00 кв.м, розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] було зареєстроване у КП «ОМБТІ та РОН» В подальшому, 17.01.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 550,00 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці площею 0,0700 га, кадастровий номер 5110136900:27:011:0199. Апеляційний суд також встановив, що 28.07.2014 р. ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції з заявою про державну реєстрацію іпотеки вищевказаних об`єктів нерухомості. Однак, рішенням державного реєстратора від 28.07.2014 р. № 14745026 в проведенні державної реєстрації іпотеки було відмовлено у зв`язку з тим, що заяву про державну реєстрацію обтяжень (іпотек) щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем. Не погодившись із зазначеним рішенням, банк звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом щодо оскарження вказаних рішень. Однак, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2014 р., залишеною без змін ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014\~р. та Вищого адміністративного суду України від 18.06.2015 р., у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» було відмовлено. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Беручи до уваги викладені положення закону, а також зважаючи на те, що відповідач в ході розгляду справи не заперечував щодо наведених позивачем фактичних обставин стосовно внесення записів про припинення іпотеки та заборони відчуження та подальшого переходу права власності на спірні об`єкти нерухомості, приймаючи положення ч.4 ст.82 ЦПК України, суд не вбачає підстав ставити під сумнів достовірність викладених обставин та вважає їх встановленими. З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки № 197512887 від 24.01.2020\~р. вбачається, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №\~44482668 від 07.12.2018 р. державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.К. було проведено державну реєстрацію іпотеки земельної ділянки із кадастровим номером 5110136900:27:011:0199, розташованої за адресою: [ADDRESS] (іпотекодавець: [PERSON] , іпотекодержатель: ПАТ «Укрсоцбанк»). Того ж дня, 07.12.2018 р., державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.К. було також прийнято рішення № 44483673 про державну реєстрацію заборони на нерухоме майно вищевказаної земельної ділянки (особа, майно/права якої обтяжуються: [PERSON] , особа, в інтересах якої встановлюється обтяження). Підставою виникнення даних іпотеки та заборони в обох записах зазначено постанову Верховного Суду України № 14-343цс18 від 07.11.2018 р., та іпотечний договір від 28.03.2008\~р. Надаючи правову оцінку зазначеним рішенням державного реєстратора, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до\~п.\~4\~ч.\~1\~ст.\~4\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державній\~реєстрації прав\~підлягають обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва: заборона відчуження\~та/або\~користування; арешт; іпотека; вимога нотаріального посвідчення договору, предметом якого є нерухоме майно, встановлена власником такого майна; податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва; інші обтяження відповідно до закону. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Далі,\~згідно з\~визначенням,\~наведеним у\~ст.\~1\~Закону України\~«Про іпотеку»,\~іпотека \~це вид\~забезпечення виконання\~зобов`язання нерухомим\~майном,\~що залишається\~у володінні\~і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Застосування у зазначеному нормативному приписі розділового сполучника «або», який має семантичний відтінок протиставлення, означає взаємовиключний вибір з кількох елементів. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом, зокрема, у постановах від 04.09.2018 р. по справі № 161/11627/17, від 12.09.2018 р. по справі №\~465/1120/15-ц, від 21.02.2019 р. по справі № 826/13307/17, які враховуються судом відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Наведене дає суду підстави для висновку, що іпотека може виникнути лише на одній з підстав, наведених у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеку». Далі, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» загальними засадами державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом. Частиною 2 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця, приватного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Пунктом 40 Порядку державної реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених\~Законом України\~«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», іншими законами України та цим Порядком. Згідно з ч. ч. 1, 2, 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на день прийняття оскаржуваних рішень) державна реєстрація прав проводиться в такому порядку :\~1)\~прийняття/отримання\~документів для\~державної реєстрації\~прав,\~формування та\~реєстрація заяви\~в базі\~даних заяв; 2)\~виготовлення електронних\~копій документів,\~поданих для\~державної реєстрації\~прав,\~шляхом сканування\~(у\~разі подання\~документів у\~паперовій формі)\~та їх\~розміщення у\~Державному реєстрі\~прав; 3)\~встановлення черговості\~розгляду заяв,\~зареєстрованих у\~базі даних\~заяв; 4)\~перевірка документів\~на наявність\~підстав для\~зупинення розгляду\~заяви,\~зупинення державної\~реєстрації прав,\~відмови у\~проведенні державної\~реєстрації прав\~та прийняття\~відповідних рішень; 5)\~прийняття рішення\~про державну\~реєстрацію прав\~(у\~разі відсутності\~підстав для\~зупинення розгляду\~заяви,\~зупинення державної\~реєстрації прав,\~відмови у\~проведенні державної\~реєстрації прав); 6)\~відкриття розділу\~в Державному\~реєстрі прав\~та/або\~внесення до\~відкритого розділу\~або спеціального\~розділу Державного\~реєстру прав\~відповідних відомостей\~про речові\~права на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження,\~про об`єкти\~та суб`єктів\~цих прав; 7)\~формування витягу\~з Державного\~реєстру прав\~про проведену\~державну реєстрацію\~прав для\~подальшого використання\~заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви . Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та\~порядок державної реєстрації прав\~визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Аналіз викладених норм законодавства у їх сукупності дозволяє суду дійти до висновку, що державний реєстратор одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркін А.В., отримавши заяви ПАТ «Укрсоцбанк» про державну реєстрацію іпотеки та державну реєстрації заборони відчуження, мав чітко визначитися із тим, на якій саме підставі з передбачених частиною 1 статті 3 Закону України «Про іпотеку» виникли дана іпотека й, як наслідок, заборона відчуження. З наявної в матеріалах справи інформаційної довідки № 197512887 від 24.01.2020 р. вбачається, що державним реєстратором Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіним А.В. було наведено одночасно дві підстави для виникнення іпотеки: постанова Верховного Суду України від 07.11.2018 р. та іпотечний договір від 28.03.2008 р. Проте, як вже було зазначено, одночасне зазначення підставою виникнення іпотеки двох окремих документів суперечить положенням ч. 1 ст. 3 Закону України «Про іпотеки». Ретельно дослідивши зміст постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018\~року по справі № 520/6819/14-ц суд приходить до висновку, що даною постановою іпотека не встановлювалася, тобто дане судове рішення не носить правопороджуючого характеру. Даною постановою Верховний Суд залишив в силі рішення апеляційного суду Одеської області від 02.12.2016 р. про відмову в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки у зв`язку з невідповідністю такого способу захисту вимогам закону. Однак посилань на встановлення іпотеки даним судовим рішенням ані мотивувальна, ані резолютивна частина названої постанови не містять. Відтак, суд приходить до висновку, що державний реєстратор одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркін А.В. незаконно визначив дану постанову як підставу для виникнення іпотеки. Щодо іпотечного договору від 28.03.2008 р., як підстави для виникнення іпотеки, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За змістом п. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку» посвідчення правочину є нотаріальною дією. Абзац 5 частини 5 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на день винесення оскаржуваних рішень державного реєстратора) державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. При цьому, пунктом 9 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній станом на день винесення оскаржуваних рішень державного реєстратора) було прямо передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію. Тлумачення викладених правових норм дозволяє суду дійти до висновку про те, що посвідчення іпотечного договору є нотаріальною дією й чинними на момент прийняття оскаржуваних рішень державного реєстратора положеннями закону про державну реєстрацію речових прав було чітко визначено спеціального суб`єкта, який має здійснювати реєстрацію речових прав, що виникли на підставі нотаріальної дії нотаріуса. Отже, державний реєстратор одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркін А.В. був не вправі приймати оскаржувані рішення. Суд також звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається й сторонами не спростовано, що у 2009 році приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченком Є.С. було внесено записи про припинення іпотеки та зняття заборони відчуження спірного нерухомого майна, які правопопередником АТ «Альфа-Банк» - ПАТ «Укрсоцбанк» не оскаржувалися й до наступного дня є чинними. Належних доказів на підтвердження того, що рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова по цивільній справі № 2-2392/09 визнано підробленим, на підставі якого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області Тимченком Є.С. було внесено записи про припинення іпотеки та зняття заборони відчуження спірного нерухомого майна, відповідачем до суду не надано, як і не надано відповідного вироку суду за наслідком порушення кримінальної справи за фактом підроблення офіційних документів за ч.1 ст. 358 КК України від 26 січня 2010р. Також як вбачається, у 2014 році банк вже звертався із заявами про державну реєстрацію іпотеки щодо нового власника спірного майна. Проте, рішенням державного реєстратора Одеського міського управління юстиції від 28.07.2014 р. у проведенні державної реєстрації іпотеки було відмовлено й законність такого рішення підтверджена постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.10.2014 р. та ухвалами Одеського апеляційного адміністративного суду від 16.12.2014 р. та Вищого адміністративного суду України від 18.06.2015 р. При цьому зазначеними судовими рішеннями, зокрема, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.06.2015 р., встановлено, що особи, які в наступному придбали право власності на спірне майно, зокрема, [PERSON] , не набували статусу іпотекодавця цього майна. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Зазначене положення ґрунтується на конституційних принципах, закладених у п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, яким до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судових рішень. Таким чином, суд вважає, що за наявності нескасованих: рішень нотаріуса про внесення запису про припинення іпотеки; прийняття державним реєстратором одеської філії комунального підприємства «Реєстрації майна та бізнесу» Макаркіним А.В. спірних записів є протиправним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про протиправність рішень державного реєстратора Одеської філії комунального підприємства «Реєстрація майна та бізнесу» Макаркіна А.К. від 07.12.2018 року, індексні номери 44482668 та 44483673. Щодо способу захисту своїх прав, що обраний позивачкою, суд виходить з наступного. Позивачем заявлені вимоги про скасування державних реєстрацій, проведених на підставі прийнятих державним реєстратором рішень №44482668 та 44483673 від 07.12.2018 року. У постановах від 12.06.2019 р. по справі № 487/10128/14-ц, від 26.06.2019 р. по справі № 587/430/16-ц, від 04.09.2019 р. по справі № 265/6582/16-ц, від 11.09.2019 р. по справі №487/10132/14-ц, від 04.12.2019 р. по справі № 917/1739/17, від 26.05.2020 р. по справі №\~912/2385/18, від 16.06.2020 р. по справі № 145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що згідно з принципом juranovitcuria(«суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (провадження № 12-184гс18) дійшла висновку, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування державної реєстрації, що проводилась на підставі рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 №79543762\~(справа №755/9555/18), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) підлягає урахуванню судом. З огляду на викладене, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача у даному випадку буде ухвалення рішення про визнання протиправними оскаржуваних позивачем рішень державного реєстратора та скасування внесених на їх підставі записів. Задовольняючи вимоги, судом враховується, що відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.\~Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.\~Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При вищевикладених обставинах та

Outcome: partial