Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до державного підприємства „Волиньторф" про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона працювала на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф". Наказом № 132/ос від 23.07.2014 року позивач була звільнена із займаної посади в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення [PERSON] вважає незаконним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування працівника у відпустці. Також відповідачем при її звільненні не дотримано вимог ст.ст. 41, 43, 47, 116 КЗпП України, оскільки її не було запрошено на засідання профспілкового комітету, на якому розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. В день звільнення їй не було видано копію наказу про звільнення з роботи, належно оформлену трудову книжку та не проведено з нею розрахунок. Про звільнення з роботи в зв'язку зі скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України позивача було повідомлено лише 11.08.2014 року. При цьому їй не було запропоновано іншу роботу на підприємстві. Незаконними діями відповідача [PERSON] завдано моральної шкоди, яка полягала в переживаннях через її звільнення з підприємства, порушенні нормальних життєвих зв'язків, усталеного способу життя і побуту, погіршенні стану здоров'я, неможливості забезпечити належний рівень життя собі та батькові [PERSON], 1929 року народження, якому необхідний належний догляд та кошти на лікування. Завдану їй моральну шкоду, відшкодування якої передбачено ст. 237-1 КЗпП України, позивач оцінює в 5000 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просила поновити її на роботі на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф", стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду на суму 5000 гривень, середній заробіток за час вимушеного прогулу. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду заяві, просила поновити її на роботі на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф" та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вимоги про стягнення моральної шкоди позивач збільшила, просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду на суму 10000 гривень. [PERSON], крім того, додала, що була присутня 24.06.2014 року на засіданні профспілкового комітету, на якому розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. Іншу роботу на підприємстві, де вона постійно працювала з 2.01.1991 року, їй як до цього та і в подальшому запропоновано не було. Підтвердила, що копію наказу про звільнення з роботи їй було видано лише 11.08.2014 року, коли вона вийшла на роботу після перебування на стаціонарному лікуванні в період з 23.07.2014 року по 8.08.2014 року у Волинській обласній клінічній лікарні. Належно оформлену трудову книжку їй не видано по даний час. Підтвердила, що з нею було проведено повний розрахунок, в тому числі сплачено кошти за період перебування на стаціонарному лікуванні. Також не оспорює, що про звільнення з роботи в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України її було попереджено за два місяці - 22.04.2014 року. Стверджує, що про звільнення з членів профкому її проінформовано не було, на зборах трудового колективу ДП „Волиньторф" 29.04.2014 року вона присутня не була, про ці збори її ніхто не повідомляв і на них не запрошував. Представники відповідача Балай О.В., Бубнюк Л.Є. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими, а тому проти задоволення позову заперечують. Підтвердили, що позивача, яка працювала на посаді диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф", наказом № № 132/ос від 23.07.2014 року було звільнено із займаної посади в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 22.04.2014 року [PERSON] було попереджено про звільнення з роботи в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Іншу роботу на підприємстві їй не пропонували, оскільки були відсутні вільні посади, на які могла б бути працевлаштована позивач. 24.06.2014 року позивач була присутня на засіданні профспілкового комітету, на якому розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. 11.08.2014 року [PERSON] було видано копію наказу про звільнення з роботи. Належно оформлену трудову книжку позивачу видано не було, оскільки вона відсутня на підприємстві, знаходиться в управлінні Пенсійного фонду України в Маневицькому районі. Крім того, додали, що з позивачем було проведено повний розрахунок, в тому числі сплачено кошти за період перебування на стаціонарному лікуванні з 23.07.2014 року по 8.08.2014 року у Волинській обласній клінічній лікарні. Вважають, що звільнення позивача проведено у відповідності до діючого законодавства, а тому просили в задоволенні її позовних вимог відмовити. Не оспорюють, що на час звільнення - 23.07.2014 року позивач перебувала у відпустці, а також на стаціонарному лікуванні у Волинській обласній клінічній лікарні. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення. Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2-3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Згідно ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до ч. 1-3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] постійно працювала на ДП „Волиньторф" з 2.01.1991 року, зокрема, на посаді диспетчера автотранспортного цеху з 2.01.1992 року. 22.04.2014 року позивача під розпис було ознайомлено з наказом № 60 від 25.03.2014 року „Про внесення змін до штатного розпису", попереджено про звільнення з роботи через два місяці в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Інша робота на підприємстві їй запропонована не була. 29.04.2014 року на зборах трудового колективу ДП „Волиньторф", про які позивач не повідомлялася та присутня на них не була, було оголошено недовіру представнику автотранспортного цеху в профкомі [PERSON] за неналежне виконання своїх обов'язків та звільнено її з членів профкому. 24.06.2014 року на засіданні профспілкового комітету, на якому була присутня позивач, розглядалось подання адміністрації ДП „Волиньторф" про розірвання з нею трудового договору з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України. При цьому інша робота на підприємстві їй запропонована не була. Профспілковим комітетом було прийнято рішення дати згоду на звільнення диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф" [PERSON] в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. У відповідності до заяви позивача від 24.06.2014 року та наказу № 918/в від 24.06.2014 року їй було надано відпустку без збереження заробітної плати з 24.06.2014 року по 23.07.2014 року включно з наступним звільненням після закінчення відпустки. В період з 23.07.2014 року по 8.08.2014 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у Волинській обласній клінічній лікарні. Наказом № 132/ос від 23.07.2014 року позивач була звільнена із займаної посади з 23.07.2014 року в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 11.08.2014 року [PERSON] було видано копію наказу про звільнення з роботи. Належно оформлену трудову книжку позивачу видано не було, оскільки вона відсутня на підприємстві, з 16.06.2007 року знаходиться в управлінні Пенсійного фонду України в Маневицькому районі. З позивачем було проведено повний розрахунок, в тому числі сплачено кошти за період її перебування на стаціонарному лікуванні з 23.07.2014 року по 8.08.2014 року у Волинській обласній клінічній лікарні. [PERSON] проживає в [ADDRESS] одна, її батько [PERSON], [INFO], проживає в [ADDRESS] Зазначені обставини не оспорюються сторонами, підтверджуються показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні, а також дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, наказами ДП „Волиньторф" № 60 від 25.03.2014 року, № 89 від 18.04.2014 року, № 918/в від 24.06.2014 року та № 132/ос від 23.07.2014 року, протоколом № 2 зборів трудового колективу ДП „Волиньторф" від 29.04.2014 року, випискою з медичної карти стаціонарного хворого № 11227 від 8.08.2014 року, довідкою Троянівської сільської ради Маневицького району № 2021 від 7.11.2014 року, довідкою Прилісненської сільської ради Маневицького району № 2027 від 4.11.2014 року, листком непрацездатності серії АГІ № 130522, повідомленнями ДП „Волиньторф" № 361 від 26.03.2014 року, № 442 від 18.04.2014 року, № 462 від 25.04.2014 року, № 650 від 10.06.2014 року, № 826 від 23.07.2014 року, № 830 від 24.07.2014 року та № 891 від 12.08.2014 року, списком працівників по ДП „Волиньторф", прийнятих на роботу в період з 1.01.2014 року по 30.09.2014 року, заявою [PERSON] про надання відпустки без збереження заробітної плати від 24.06.2014 року, протоколом засідання профспілкового комітету № 11 від 24.06.2014 року, довідкою голови профспілкового комітету [PERSON] № 22 від 1.10.2014 року, штатним розписом по ДП „Волиньторф" з 13.02.2014 року та 26.06.2014 року, довідкою про доходи [PERSON] № 147-з від 20.10.2014 року, трудовою книжкою серії [NUMBER], повідомленням управління Пенсійного фонду України в Маневицькому районі № 3837/02-39 від 24.10.2014 року, заявою [PERSON] про призначення пенсії від 16.06.2007 року. Проаналізувавши пояснення сторін та оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позивач [PERSON] була звільнена з посади диспетчера автомобільного транспорту автотранспортного цеху ДП „Волиньторф" в зв'язку із скороченням чисельності і штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України в період її тимчасової непрацездатності, а також у період її перебування у відпустці, її звільнення відповідно до наказу № 132/ос від 23.07.2014 року є незаконним, а тому вона підлягає поновленню на попередньому місці роботи. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. З дослідженої в судовому засіданні довідки ДП „Волиньторф" про доходи [PERSON] встановлено, що її заробітна плата в травні 2014 року становила 3072 гривень 60 копійок, а у червні 2014 року - 2416 гривень 86 копійок. Відповідно до п. 2 постанови КМУ № 100 від 8.02.1995 року „Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" середньоденний заробіток позивача становить 140 гривень 76 копійок (3072.60+2416.86/39). Виходячи з наведеного, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу на суму 6176 гривень 08 копійок (140.76 грн. х 65 -2973.32 грн. вихідної допомоги). Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що внаслідок винних дій відповідача позивачу було спричинено моральну шкоду, яка виразилась у нервовому потрясінні, моральних переживаннях в зв'язку з її незаконним звільненням з роботи, порушенні нормальних життєвих зв'язків, усталеного способу життя і побуту. У відповідності до ст. 60 ЦПК України позивачем будь-яких доказів у обґрунтування інших вимог про відшкодування моральної шкоди представлено суду не було, зокрема, щодо погіршення її стану здоров'я та стану здоров'я її батька, неодноразового звернення за медичною допомогою. Враховуючи вимоги розумності та справедливості, завдану [PERSON] моральну шкоду суд оцінює в сумі 500 гривень, і в такій сумі, а не в сумі 10000 гривень, вона підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ДП „Волиньторф" підлягає стягненню на рахунок УДКСУ у Манев.р-ні(Манев.р-н)22030001 (рахунок отримувача 31211206700287, код отримувача 37950857, код банку отримувача 803014, банк отримувача - ГУДКСУ у Волинській області, найменування суду - Маневицький районний суд Волинської області) 487 гривень 20 копійок судового збору, пропорційно до задоволених судом позовних вимог та виходячи із положень ст.ст. 4, 6 Закону України „Про судовий збір". На підставі викладеного,

Outcome: partial