Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-13 00:00:00

18.03.2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Верхівцевської міської ради та Верхньодніпровської районної державної адміністрації, третя особа: управління держземагенства у Верхньодніпровському районі, про визнання права на земельну частку (пай). Позовні вимоги мотивовані тим, що В період з 22 листопада 1983 року по 20 вересня 1999 року позивач працювала касиром центральної контори ДПЗ «Любомирівка». 02 липня 2003 року на загальних зборах членів ГПЗ був затверджений список осіб які мають право на земельну частку (пай), однак позивач до цього списку включена не була. 22 червня 2000 року ДПЗ «Любомирівка» було реорганізовано в ВАТ «Племзавод «Любомирівка». Ухвалою Верхньодніпровського районного суду від 29 жовтня 2004 року було затверджено мирову угоду між позивачем та Верхівцевською міською радою згідно до умов якої Верхівцевська міська рада зобов'язалась включити позивача до додаткового списку осіб, які мають право на земельний пай за рахунок земель резервного фонду міської ради. Рішенням виконавчого комітету Верхівцевської міської ради №69 від 21 квітня 2005 року перед Верхньодніпровською районною державною адміністрацією було поставлено питання про передачу у приватну власність земельних паїв згідно з додатковим списком осіб які мають право на земельний пай. Станом на 05.12.2007 року згідно довідки № 9/18-1-15 від 05.12.2007 року виданої начальником відділу земельних ресурсів Верхньодніпровського району вільних земель на території Верхівцевської міської ради не було. В період з 20004 року по теперішній час позивач зверталась до Верхньодніпровської РДА, відділу земельних ресурсів, Верхівцевської міської ради з проханням виділити позивачеві у власність земельну ділянку, однак до теперішнього часу позивачу повідомляли, що вільних земель не має, лише у грудні 2011 року позивачеві з Верхньодніпровської РДА, було повідомлено про те, що на території міської ради є в наявності вільні землі резерву в розмірі 54 га, а також позивачі було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання що до визначення розміру та вартості земельної ділянки, яка передається позивачеві у власність. Згідно довідки № 9/18-1015 від 05.12.2007 року виданої начальником відділу земельних ресурсів Верхньодніпровського району, розмір земельної частки (паю) по ВАТ «Племзавод «Любомирівка» становить 7.1728 умовних кадастрових Га, вартістю 27221 гривень, на підставі чого просить визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 7.1728 умовних кадастрових Га, вартістю 27221 гривень, на території Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району та зобов'язати виділити позивачеві земельну ділянку в натурі; зобов'язати Верхньодніпровську районну державну адміністрацію видати позивачеві сертифікат про право на земельну частку (пай) площею 7.1728 умовних кадастрових Га, на території Верхівцевської міської ради. В судове засідання позивач з'явилася, позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Надалі позивач в судове засідання не з'явився про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник позивача в судове засідання з'явився позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Відповідач -1 в судове засідання з'явився, позовні вимоги визнав частково. Вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання права на земельну ділянку за позивачем. Позовні вимоги в частині зобов'язання виділити земельну ділянку в натурі задоволенню не підлягають, оскільки Верхівцевська міська рада розпоряджується тільки землями, які є власністю територіальної громади. Надалі представник відповідача-1 в судове засідання не з'явився, про час, день та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю (а.с. 64). Відповідач -2 - Головне управління держземагенства у Дніпропетровській області в судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Суду пояснив, що у позивачки відсутні документи, що підтверджують право на земельну ділянку (пай) тому питання щодо виділення земельної ділянки в натурі із земель державної власності не розглядалося. Представник третьої особи -1: Відділу Держкомзему у Верхньодніпровському районі, в судове засідання з'явився, просив прийняти рішення по справі на розгляд суду. Також суду пояснив, що Головне управління держземагенства у Дніпропетровській області не є належним відповідачем. Представник третьої особи-2: Верхньодніпровської державної адміністрації Дніпропетровської області, в судове засідання з'явився. Проти визнання права на земельну ділянку за позивачем не заперечував. Щодо іншої частини позову суду пояснив, що на цей час державна адміністрація не наділена функціями щодо розпорядження землями, які знаходяться у державній власності, зокрема землями резервного фонду. Крім того, видача сертифікату про право на земельну частку (пай) вже не передбачена діючим законодавством. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, представників відповідачів, представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в 2004 році позивачка звернулася до Верхньодніпровського районного суду з позовом про внесення в списки на отримання земельного паю. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22 листопада 1983 року вона була прийнята на роботу в Держплемзавод „Любомирівка" на посаду касира центральної контори. 20 вересня 1999 року була звільнена за власним бажанням. 22 червня 2000 року Держплемзавод „Любомирівка" реорганізований в ВАТ „Племзавод Любомирівка". 02 червня 2003 року відбулися збори по затвердженню списків осіб, що мають право на земельний пай ВАТ „Племзавод Любомирівка", але вона в цей список включена не була. Ухвалою Верхньодніпровського районного суду від 29 жовтня 2004 року по цивільній справі за позовом [PERSON] к Верхівцевської міської раді, затверджена мирова угода між позивачкою та представником відповідача, відповідно до якої Верхівцевська міська рада зобов'язується включити [PERSON] до додаткового списку осіб, що мають право на земельний пай із резервного фонду земель Верхівцевської міської ради (а.с. 20). 21 квітня 2005 року виконавчий комітет Верхівцевськой міської ради вирішив клопотати перед райдержадміністрацією про передачу в приватну власність земельних часток /паїв/ по рішенню суду та мировим угодам із земель резервного фонду Верхівцевської міської ради, громадянам згідно додаткового списку, в якій включено зокрема позивачку (а.с.6-7). В Довідці відділу держкомзему у Верхньодніпровському районі від 05.12.07 р. за №9/18-1015, зазначене, що позивачка не значиться в списках працюючих членів ВАТ «Племзавод «Любомирівка» та пенсіонерів з їх числа, які мають право на отримання земельної частки (паю) згідно Земельного кодексу України. Загальні збори працюючих членів та пенсіонерів з їх числа ВАТ «Племзавод «Любомирівка» про затвердження списків членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай) відбулися 02 червня 2003 року. Одночасно з цим, Відділ держкомзему у Верхньодніпровському районі повідомляє, що розмір частки (паю) по ВАТ „Племзавод „Любомирівка" становить 7,1728 умовних кадастрових гектарів вартістю 27221,00 грн. без урахування коефіцієнту індексації 2,551. На території Верхівцевської міської ради по ВАТ «Племзавод «Любомирівка», вільних земель резервного фонду немає (а.с 10). Відповідно до Листа Верхньодніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 30.10.08р. за №0-203, наданого на ім'я позивачки, державною адміністрацією встановлено, що позивачка не була включена в списки членів та пенсіонерів ВАТ «Племзавод «Любомирівка» про затвердження списків членів підприємства, які мають право на земельну частку (пай) відбулися 02 червня 2003 року. Верхньодніпровський районний суд 29 жовтня 2004 року ухвалив включення позивачки в додаткові списки на отримання земельної ділянки із резервного фонду земель Верхівцевської міської ради. Але згідно чинного законодавства надання у власність земельної частки (паю) можливо тільки за рішенням суду. В вказаному рішенні не зазначено про надання позивачці у власність земельної частки (паю) (а.с.11). Позивачка звернулася до Головного Управління Держземагенства у Дніпропетровській області, яке Листом від 10.06.2013 року повідомило, що позивачка не була включена до списку членів акціонерного товариства «Племзавод «Любомирівка», так як звільнилася у 1999 році. Ухвала суду від 29.10.2004 року, якою затверджено мирову угоду не визнає за позивачкою права на земельну частку (пай) як члена товариства, а тільки затверджує мирову угоду про зобов'язання міської ради включити позивачку у додаткові списки осіб, які мають право на земельну частку (пай) із резервного фонду земель міської ради. Також в листі зазначено, що за чинним законодавством підставою для визнання права на земельну частку (пай) є членство у колективному сільськогосподарському підприємстві (а позивачка не була членом зазначеного товариства), або в іншому випадку - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Тільки рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай) буде правовою підставою для виділення в натурі на місцевості земельної ділянки (а.с. 26-27). Порядок набуття права та оформлення документів на земельний пай з наступним оформленням права власності на земельну ділянку регулюються Указом Президента України (далі - Указ ПУ) від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", Законом України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)", Земельним Кодексом України. Так, відповідно до пунктів 2, 4-6 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Розміри земельної частки (паю) обчислюються комісіями, утвореними у підприємствах, кооперативах, товариствах з числа їх працівників. Рішення щодо затвердження обчислених цими комісіями розмірів земельної частки (паю) по кожному підприємству, кооперативу, товариству окремо приймається районною державною адміністрацією. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Відповідно до ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. В силу ст.ст. 103, 179, 227, 228 ЦПК України (ред..1963р. - закон, що діяв на час затвердження мирової угоди судом) сторони можуть закінчити справу мировою угодою в усякій стадії процесу, вимагати виконання рішення, ухвали, постанови суду. Про затвердження мирової угоди сторін суд постановляє ухвалу, якою одночасно закриває провадження в справі. В ухвалі повинні бути зазначені умови затверджуваної судом мирової угоди сторін. В разі незатвердження мирової угоди сторін суд постановляє про це мотивовану ухвалу. В разі закриття провадження в справі повторне звернення до суду по спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається. Отже, в силу ст.. 124 Конституції України, справи щодо не включення громадянина до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) підпадає під юрисдикцію загальних судів та прийняте судове рішення створює відповідні правові наслідки для учасників судового провадження. Ухвала Верхньодніпровського районного суду 29 жовтня 2004 року про затвердження мирової угоди щодо внесення позивачки до додаткового списку осіб, що мають право на земельний пай із резервного фонду земель Верхівцевської міської ради, є видом судового рішення, яким закінчений розгляд цивільної справи, та підставою для включення в додатковий список. Як убачається із матеріалів справи Верхівцевська міська рада виконала умови мирової угоди та включила позивачку в додатковий список пропущених членів ВАТ «Племзавод «Любомирівка» на земельні частки (паї) згідно рішень суду та мирових угод. Оскільки пункт 2 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" пов'язує право осіб на земельну частку (пай) з зазначенням таких осіб у списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, то з включенням позивачки до додаткового списку членів ВАТ «Племзавод «Любомирівка» у неї виникло право на земельну частку (пай) у визначеному розмірі частки (паю) по ВАТ „Племзавод „Любомирівка", а саме 7,1728 умовних кадастрових гектарів вартістю 27221,00 грн. без урахування коефіцієнту індексації 2,551. Враховуючи вищевикладене, ствердження Верхньодніпровської державної адміністрації Дніпропетровської області та Головного Управління Держземагенства у Дніпропетровській області щодо не включення позивачки, відповідно до законодавства, до списку осіб, які мають право на земельний пай та відсутність у позивачки відповідного судового рішення, яке надає їй право на земельну частку (пай) не відповідає нормам діючого законодавства та є безпідставним. Крім того, невідповідність дій Верхньодніпровської державної адміністрації Дніпропетровської області щодо невизнання права позивачки на земельну ділянку та відмови у видачі Сертифікату також встановлено Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.01.2013р. (а.с. 12). Відповідно до ст. 16 ЦК України, ст. 152 ЗК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав на земельну ділянку, можуть бути, зокрема, визнання права. Враховуючи вищевикладене, а також те, що дійсно відповідачами не визнається право позивачки, то позовні вимоги в частині визнання за позивачкою права на земельну частку (пай) у розмірі 7,1728 умовних кадастрових гектарів вартістю 27221,00 грн. без урахування коефіцієнту індексації 2,551, підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визначення місця розташування земельної частки (паю) на території Верхівцевської міської ради, зобов'язання виділити в натурі земельну ділянку та зобов'язання Верхньодніпровської районної державної адміністрації видати позивачці сертифікат про право на земельну частку (пай) площею 7.1728 умовних кадастрових га, на території Верхівцевської міської ради, з огляду на наступне. Указом Президента України від 08.08.95 N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" передбачено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам. Відповідно до ч.1 ст. 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). За ч.9 та ч. 10 ст. 25 ЗК України, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності з 1 січня 2013 року, внесені зміни до ст.. 122 ЗК України щодо повноважень органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування. Так відповідно до ч. 4 ст. 122 ЗК України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Згідно з п.1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, затвердженому Указом Президента України від 08.04.2011 року за №445, Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України (далі - Міністр), входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності. Відповідно до п. 4.32, п. 4.33 Положення про Головне управління Держземагенства в області, затвердженого Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 10.05.2012р. за № 258, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 травня 2012 р. за № 852/21164, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань: передає відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області; виступає організатором земельних торгів щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Таким чином, починаючи з 1 січня 2013 року питання щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, у власність або у користування для всіх потреб в межах області віднесено до компетенції Головного управління держземагенства у Дніпропетровській області, а щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності в межах території Верхівцевської територіальної громади - до компетенції Верхівцевської міської ради. В силу ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте позивачем не надано доказів щодо наявності в межах території Верхівцевської територіальної громади, земель резервного фонду комунальної власності сільськогосподарського призначення, площею 7,1728 умовних кадастрових га (розмір земельної частки (паю) визначений в мировій угоді), тому позовні вимоги в частині визначення місце розташування земельної частки (паю) на території Верхівцевської міської ради та про зобов'язання Верхівцевську міську раду виділити в натурі земельну ділянку, - задоволенню не підлягають. Одночасно з цим, Головне управління держземагенства у Дніпропетровській області, вирішує питання про передачу у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах області, але позивачкою не заявлено будь-яких вимог до цій особи. Суд вважає необґрунтованими посилання Головного управління держземагенства у Дніпропетровській області на те, що тільки рішення суду про визнання права власності на земельну частку (пай) буде правовою підставою для виділення в натурі на місцевості земельної ділянки, оскільки таке ствердження суперечить нормам діючого законодавства, так як право власності на земельну ділянку, це речове право, яке виникає з підстав визначених законом та після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки, що випливає із положень Указу Президента України від 08.08.95 N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям", Закону України „Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власниками земельних часток (паїв)", Закону України „Про землеустрій", Земельного кодексу України. Крім того, питання щодо визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, вже було предметом судового розгляду з ухваленням рішення Верхньодніпровським районним судом від 16 жовтня 2012р. по цивільній справі №406/1312/2012; провадження №2/406/867/2012 (а.с. 65-68), яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.01.2013р. (а.с. 12) та вступило в законну силу. Відповідно до ч.3 ст. 122 ЗК України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) ведення водного господарства; б) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті; в) індивідуального дачного будівництва. Оскільки, починаючи з 1 січня 2013 року, відповідно до ч.3 та ч. 4 ст. 122 ЗК України питання щодо передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із земель державної власності, віднесено до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, а ні районної державної адміністрації, то вимоги про зобов'язання Верхньодніпровської районної державної адміністрації видати позивачці сертифікат про право на земельну частку (пай), також задоволенню не підлягають.

Outcome: partial