Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

24 квітня 2019 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом в якому просила суд визнати недійсним державний акт серії І-ОД №085104 на право приватної власності на землю площею 0,12 га, розташовану на території Сухолиманської сільської ради по [ADDRESS] , виданий 27.01.1997 року на ім`я [PERSON] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1211 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 25.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Чернишевою Н.Г. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №222; скасувати запис №24532718 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,1211 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів на користь [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платників податків [NUMBER] ) суму понесених судових витрат у розмірі 2689,40 (дві тисячі шістсот вісімдесят дев`ять) гривень 40 копійок. 28 травня 2019 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про зміну предмету позову, в якій остаточно просила суд визнати недійсним державний акт серії І-ОД №085104 на право приватної власності на землю площею 0,12 га, розташовану на території Сухолиманської сільської ради по [ADDRESS] , виданий 27.01.1997 року на ім`я [PERSON] ; Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1211 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 25.01.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Чернишевою Н.Г. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за №222; Скасувати запис №24532718 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,1211 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1211 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений 22.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Куркан Н.Ф. приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №722. Скасувати запис №31296150 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,1211 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; Стягнути з відповідачів на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) суму понесених судових витрат у розмірі 4 610,40 (чотири тисячі шістсот десять) гривень 40 копійок. Заява [PERSON] про зміну предмету позову обґрунтована тим, що рішенням Сухолиманської сільської ради №123-VІІ від 07.06.2016 року їй надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,12 га в [ADDRESS] . Вказаним рішенням Сухолиманської сільської ради [PERSON] , зокрема, зобов`язано виготовлений проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки кожному громадянину подати до сільської ради для розгляду та затвердження у встановленому порядку, а також зобов`язано надати до сільської ради копію витягу з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельної ділянки. На виконання вказаного рішення Сухолиманської сільської ради, на замовлення [PERSON] , ФОП [PERSON] був розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , який 27.01.2017 року був погоджений управлінням містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області та 28.03.2017 року був погоджений експертом державної експертизи Дейнегою О.О. Проте, 04.05.2017 року Державним кадастровим реєстратором Відділу в Овідіопольському районі міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м.Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області було прийнято рішення №РВ-5100539892017 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру. Підставою для відмови у внесенні відомостей до ДЗК стало порушення ст..50 ЗУ «Про землеустрій» (відсутність у проекті землеустрою письмової згоди землевласника, засвідченої нотаріально (при вилученні земельної ділянки) та перетин ділянки [PERSON] із ділянкою 5123784200:02:002:0632 (площа співпадає на 99,5516%). Позивач зазначає, що земельна ділянка, на яку Сухолиманська сільська рада рішенням №123-VІІ від 07.06.2016 року надала дозвіл позивачу на складання проекту землеустрою, була зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності серії І-ОД №085104 від 27.01.1997 року. В подальшому, 25.01.2018 року [PERSON] продала вказану земельну ділянку [PERSON] , яка 22.04.2019 року подарувала її [PERSON] . [PERSON] просить суд визнати вказані державний акт на право власності, виданий на імя [PERSON] , договір купівлі-продажу та договір дарування, а також скасувати реєстрацію права власності відповідачів у зв`язку з тим, що Сухолиманською сільською радою ніколи не приймалось рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] . У зв`язку з цим, на думку позивача, державний акт є недійсним, а [PERSON] не мала права відчужувати земельну ділянку, що має наслідком недійсність всіх угод про її відчуження та скасування реєстрації права власності на підставі таких угод. Обґрунтовуючи порушення свого права та законного інтересу, [PERSON] зазначила, що оскаржуваними правочинами порушений її законний інтерес, який виражений у можливості оформити право власності на земельну ділянку, яка, на думку позивача, незаконно перейшла у власність відповідачів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутністю позивача та його представника, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Представник відповідача - Сухолиманської сільської ради, у судове засідання з`явився та підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву, в якому Сухолиманська сільська рада визнала позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі та просила задовольнити позов повністю. Представник Сухолиманської сільської ради Одеської області обґрунтував свою позицію тим, що Сухолиманська сільська рада не передавала [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, повідомлялися про розгляд справи належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача - [PERSON], надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував. Представник [PERSON] просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог у зв`язку з тим, що позивач не має цивільної процесуальної дієздатності на заявлення даного позову, оскільки не володіє жодними правовстановлюючими документами, які б підтверджували наявність у [PERSON] будь-якого речового права на земельну ділянку, а сам дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, оформлений рішенням сільської ради від 07.06.2016 року, не є документом, що підтверджує наявність речових прав на земельну ділянку. У зв`язку з цим, на думку відповідача, законних підстав для звернення до суду для захисту порушеного права у позивача не виникло. Представник відповідача наголошує, що оскарженими позивачем державним актом на право власності, договором купівлі-продажу та договором дарування земельної ділянки права позивача жодним чином не порушені, оскільки у [PERSON] таких прав не виникло. Також відповідач зазначає, що позивачем невірно обраний спосіб захисту права, оскільки правильним способом є заявлення власником земельної ділянки (Сухолиманською сільською радою), або прокурором в її інтересах, віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння. 27.03.2020р., 07.05.2020р., 05.06.2020р., 26.06.2020р., 06.08.2020р. представник відповідача адвокат АО «Лєгіст» - Вєлєв І.І. в судове засідання не з`явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи. Суд вважає клопотання представника відповідача адвоката Вєлєва І.І. таким, що має на меті затягування розгляду даної справи, яка тривалий час не моє свого вирішення з певних підстав. Крім того відповідач [PERSON] уповноважила адвоката АО «Лєгіст» - Черепанова О.В. представляти свої інтереси у Овідіопольському районному суді Одеської області (Ордер серії ОД №442302), який також в судові засідання не з`являвся, тому суд не вбачає підстав для відкладення справи, та вважає за можливе розглянути справи за наявними в справі доказами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 09.03.2016 року [PERSON] , звернулась до голови Сухолиманської сільської ради Стелюка О.І. із заявою про надання їй земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд в селі Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області. 07.06.2016 року на VІІ сесії VІІ скликання Сухолиманської сільської ради було прийнято рішення №123-VІІ, яким Сухолиманська сільська рада вирішила: - надати громадянам України (членам житлово-будівельного кооперативу «Лагуна» громадянам [PERSON] та іншим, всього 106 осіб) дозвіл на розробку проектів землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в селі Сухий Лиман у відповідності з Генеральним планом села (список громадян - членів житлово-будівельного кооперативу «Лагуна» у додатку до цього рішення); - площі земельних ділянок встановити шляхом геодезичної зйомки в процесі виготовлення проекту землеустрою; - в разі наявності на земельних ділянках підземних та наземних комунікацій обов`язково передбачити узгодження проекту відведення з власниками підземних та наземних комунікацій та службами, які їх обслуговують і експлуатують; - виготовлений проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки кожному громадянину подати до сільської ради для розгляду та затвердження у встановленому порядку; - кожному громадянину надати до сільської ради копію витягу з Державного земельного кадастру про державну реєстрацію земельної ділянки. Згідно до витягу із списку членів ЖБК «Лагуна» для одержання земельних ділянок в с. Сухий Лиман Овідіопольського району Одеської області [PERSON] та іншим (всього 106 осіб), який є додатком до рішення Сухолиманської сільської ради №123-VІІ від 07.06.2016 року, [PERSON] дозволено розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,12 га в [ADDRESS] . [PERSON] був замовлений у ФОП [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у її власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . Згідно до довідки Відділу держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області №С-3522/0-2729/6-16 від 22.12.2016 року, яка наявна в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки (аркуш проекту 13), земельна ділянка загальною площею 0,1168 га, на яку рішенням Сухолиманської сільської ради [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у державній статистичній звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, станом на 01.01.2016 року врахована в рядку 96 - «землі, не надані у власність або постійне користування в межах населених пунктів», за угіддями - «під одно і двоповерховою забудовою». Земельна ділянка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками (землекористувачами), наявному в проекті землеустрою щодо відведення земельної ділянки (аркуш проекту 32), суміжні власники (користувачі) [PERSON] та [PERSON] не мають претензій та погодили межі земельної ділянки загальною площею 0,1168 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , наданої мені для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Також в проекті землеустрою наявний акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання (аркуш проекту 35), відповідно до якого межі земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1168 га надано [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), закріплені в натурі (на місцевості) межовими знаками у вигляді металевої труби у кількості 8 шт. Ані [PERSON] , ані суміжними землекористувачами не було заявлено претензій щодо існуючих меж спірної земельної ділянки. 27.01.2017 року Управління містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області надало висновок №43/01-17 (аркуш 43 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки), яким погодило проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки у власність [PERSON] . Також у висновку зазначено, що інформація про наявність чи відсутність обмежень прав на земельну ділянку і наявні земельні сервітути та прав інших осіб на використання вищевказаної земельної ділянки в управлінні містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації відсутня. 28.03.2017 року експертом державної експертизи [PERSON] був наданий висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельною ділянки №415/82-17 (аркуш 44 проекту землеустрою), відповідно до якого було погоджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] . 12.04.2017 року, на виконання вимоги рішення сільської ради щодо надання витягу з ДЗК про державну реєстрацію земельної ділянки, [PERSON] звернулась до Кадастрового державного реєстратора міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м.Чорноморську в Одеській області із заявою про державну реєстрацію земельної ділянки (аркуш 10 проекту землеустрою). 04.05.2017 року Державним кадастровим реєстратором Відділду в Овідіопольському районі міськрайонного управління в Овідіопольському районі та м.Чорноморську Головного управління Держгеокадастру в Одеській області було прийнято рішення №РВ-5100539892017 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру. Підставою для відмови у внесенні відомостей до ДЗК стало порушення ст..50 ЗУ «Про землеустрій» (відсутність у проекті землеустрою письмової згоди землевласника, засвідченої нотаріально (при вилученні земельної ділянки) та перетин ділянки [PERSON] із ділянкою 5123784200:02:002:0632 (площа співпадає на 99,5516%). Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру від 10.05.2017 року, земельна ділянка із кадастровим №5123784200:02:002:0632 площею 0,1211 га з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності громадянці [PERSON] . 17.05.2017 року міськрайонне управління в Овідіопольському районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області надало відповідь №594/123-17 на адвокатський запит, в якій зазначило, що гр. [PERSON] володіє земельною ділянкою за кадастровим номером 5123784200:02:002:0632 на підставі державного акту на право приватної власності серії І-ОД №085104 від 27.01.1997 року. 19.05.2017 року Сухолиманська сільська рада надала відповідь №149 на адвокатський запит та зазначила, що громадянці [PERSON] . Сухолиманська сільська рада не надавала дозвіл на складання проекту землеустрою будь-якої земельної ділянки з комунальної власності. 20.06.2017 року міськрайонне управління в Овідіопольсьокму районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області направило голові Сухолиманської сільської ради супровідний лист №1001/123-17, до якого додало завірену копію документації із землеустрою на земельну ділянку гр.. [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . До вказаного супровідного листа був доданий витяг з технічного звіту про надання в приватну власність земельних ділянок під будівництво та обслуговування житлового будинку та господарських споруд на території Сухолиманської сільської ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 1996 року. В пояснювальній записці вказаного технічного звіту, зокрема, зазначено, що на виконання рішення виконкому Сухолиманської сільської ради народних депутатів №91 від 21.08.1996 року громадянці [PERSON] передано в приватну власність земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку. Також в копії технічного звіту наявна копія рішення виконкому Сухолиманської сільської ради народних депутатів №91 від 21.08.1996 року, яким громадянці [PERSON] передано в приватну власність раніше виділену земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель (присадибну ділянку) в розмірі 0,12 га, яка знаходиться в [ADDRESS] . Вирішено видати [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю після визначення меж земельної ділянки в натурі та зареєструвати в Сухолиманській сільській раді народних депутатів. 27.01.1997 року головою Сухолиманської сільської ради народних депутатів Єрвачовим О.К. був виданий [PERSON] державний акт на право приватної власності на землю серії І-ОД №085104, в якому вказано, що на підставі рішення Сухолиманської сільської ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області №91 від 21.08.1996 року їй передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,12 га, розташована на території Сухолиманської сільської ради народних депутатів, [ADDRESS] . Землю передано для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель. В державному акті зазначено, що другий примірник державного акту зберігається в Сухолиманській сільській раді. 28.08.2017 року міськрайонне управління в Овідіопольсьокму районі та м. Чорноморську ГУ Держгеокадастру в Одеській області надало відповідь №2157/123-17 на адвокатський запит, в якій зазначило, що 27.12.2016 року, на підставі заяви [PERSON] , інформація про земельну ділянку [ADDRESS] , з Державного реєстру земель була перенесена до Державного земельного кадастру. 02.04.2018 року архівний відділ Овідіопольської районної державної адміністрації надіслав слідчому Чабану О.В. лист №46/01-35, в якому повідомив слідчого про те, що рішення виконавчого комітету Сухолиманської сільської ради від 21.08.1996 року не приймалось, в рішеннях сесій від 21.08.1996 року за №91 приймалось рішення «Про роботу Сухолиманського яслі-садка в зимовий період». Ухвалою суду від 02.05.2019 року було витребувано у архівного відділу Овідіопольської районної державної адміністрації належним чином посвідчені копії: рішення Виконавчого комітету Сухолиманської сільської ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області №91 від 21.08.1996 року та рішення Сухолиманської сільської ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області №91 від 21.08.1996 року. 21.05.2019 року до канцелярії суду надійшов лист архівного відділу Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області №33/01-35 від 21.05.2019 року, в якому зазначено, що суду надається завірена архівна копія рішення 9 сесії 22 скликання Сухолиманської сільської ради народних депутатів від 21.08.1996 року №91 «Про роботу Сухолиманського яслі-садка в зимовий період», а також зазначено, що в документах фонду Сухолиманської сільської ради Овідіопольського району Одеської області за 1996 рік рішення виконавчого комітету від 21.08.1996 року за такою датою не приймались. З архівної копії рішення Сухолиманської сільської ради народних депутатів №91 від 21.08.1996 року судом встановлено, що даним рішенням вирішувались лише питання роботи Сухолиманського яслі-садка в зимовий період. Питання щодо передання земельної ділянки [ADDRESS] [PERSON] даним рішенням сільської ради не вирішувалось. 14.06.2019 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чернишевої Н.Г. надійшла копія договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.01.2018 року за реєстровим №222 та копії документів, на підставі яких посвідчено даний договір. З наданих суду документів суд встановив наступне. 25.01.2018 року, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ОД №085104 від 27.01.1997 року та рішення Сухолиманської сільської ради №91 від 21.08.1996 року, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений Чернишевою Н.Г., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 222, відповідно до якого [PERSON] продала земельну ділянку площею 0,1211 га, кадастровий №5123784200:02:002:0632, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.01.2018 року, номер запису про право власності: 24532718, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1469538251237. 22.07.2019 року до канцелярії суду від приватного нотаріуса Овідіопольського районного нотаріального округу Куркан Н.Ф. надійшла копія договору дарування земельної ділянки від 22.04.2019 року за реєстровим №722 та копії документів, на підставі яких посвідчено даний договір. З наданих суду документів суд встановив наступне. 22 квітня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений Куркан Н.Ф., приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №772. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого ПНОМНО Чернишевою Н.Г. 25.01.2018 року за реєстровим №222, подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,1211 га, кадастровий №5123784200:02:002:0632, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.04.2019 року, номер запису про право власності: 31296150, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1469538251237, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухома майно №166512762 від 14.05.2019 року. Дослідивши фактичні обставини справи та документальні докази, наявні в справі, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.78 ЗК України, в редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявою про передачу земельної ділянки, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частинами 1,2, 3, 4, 5, 9, 19 ст.79-1 ЗК України, в редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявою про передачу земельної ділянки, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Згідно до п.п. б), в) ч.1 ст.81 ЗК України, в редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявою про передачу земельної ділянки, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Частиною 1 та ч.3 ст.116 ЗК України, в редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявою про передачу земельної ділянки, передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, ч.6, ч.7, ч.8, ч.9 ст.118 ЗК України, в редакції, чинній на момент звернення [PERSON] із заявою про передачу земельної ділянки, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що [PERSON] , у встановленому Законом порядку, реалізуючи своє право на отримання безоплатно у власність земельної ділянки, звернулась із відповідною завою до органу місцевого самоврядування, який, у межах своїх повноважень, дозволив їй розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. На її замовлення був розроблений проект землеустрою та погоджений у відповідності до вимог Закону. Проте, реалізувати своє право на отримання у власність земельної ділянки, передбачене ст.78 та ст..81 ЗК України [PERSON] не може, оскільки не може остаточно сформувати земельну ділянку: присвоїти їй кадастровий номер та внести її до Державного земельного кадастру через існування зареєстрованого права на цю ділянку за іншими особами. Без формування земельної ділянки та без внесення даних про неї до Державного земельного кадастру Сухолиманська сільська рада не має повноважень прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] . Частинами 1-3 ст.152 ЗК України в чинній редакції встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст.155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.2 ст.158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Державним актом на право приватної власності на землю, який оформлений на ім`я [PERSON] грубо порушується законний інтерес [PERSON] , який виражений її правом на отримання у власність земельної ділянки, а тому даний державний акт має бути визнаний недійсним з огляду на наступне. Згідно до вимог ч.ч.1,3,4 ст.6 ЗК України 1990 року в редакції, чинній на момент видачі державного акту [PERSON] , громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян, зокрема, для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу. Відповідно до п.1 ч.1 ст.9 ЗК України 1990 року в редакції, чинній на момент видачі державного акту [PERSON] , до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Частинами 1, 3, 4, 5, 6 ст.17 ЗК України 1990 року в редакції, чинній на момент видачі державного акту [PERSON] , було встановлено, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення. Відповідно до ч.1 ст.22 та ч.1 ст.23 ЗК України 1990 року в редакції, чинній на момент видачі державного акту [PERSON] , право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. З наведених норм матеріального права, які були чинними на момент оформлення права власності [PERSON] на земельну ділянку [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що земельна ділянка могла бути передана у власність [PERSON] лише на підставі відповідного рішення Сухолиманської сільської ради, до компетенції якої входило передача безоплатно земель у власність громадян в межах території села Сухий Лиман. Державний акт на право власності на землю був документом, який посвідчував право власності громадянина на земельну ділянку, яке виникало на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування. Оскільки Сухолиманська сільська рада народних депутатів не приймала рішення №91 від 21.08.1996 року "Про безоплатну передачу земельної ділянки [PERSON] ", що підтверджується довідкою Відділу держгеокадастру в Овідіопольському районі Одеської області №С-3522/0-2729/6-16 від 22.12.2016 року, відповіддю Сухолиманської сільської ради №149 від 19.05.2017 року, листом архівного відділу Овідіопольської районної державної адміністрації №46/0135 від 02.04.2018 року, самим рішенням №91 від 21.08.1996 року та поясненнями представника Сухолиманської сільської ради то у [PERSON] не виникло право власності на зазначену земельну ділянку і воно не могло посвідчуватись державним актом. У зв`язку з цим державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий [PERSON] , є недійсним, оскільки він суперечить вимогам ст.ст.6, 17, 22, 23 ЗК України в редакції, чинній на момент видачі оскаржуваного державного акта. У постановах судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 травня 2015 року № 6-164цс15, Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-221цс14; від 3 червня 2015 року у справі № 6-205цс14 Верховний суд України висловив правову позицію, відповідно до якої державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Пунктом 2.3 Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання розгляду справ, що виникають із земельних відносин" встановлено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Разом з тим господарським судам слід враховувати, що право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи частини першої статті 16 ЦК України та статті 152 ЗК України захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку - відповідний правовий висновок викладено в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 01.07.2015 року, справа № 6/319цс15. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18). Також, у Постановах від 20 травня 2015 року та 3 червня 2015 року Верховний Суд України дійшов висновку про те, що оскілки норми земельного законодавства встановлювали нерозривний зв`язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов`язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, та позовні вимоги про визнання недійсним державного акта, виданого на підставі недійсного рішення органу місцевого самоврядування, підлягають задоволенню. Таким чином, державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу, та лише посвідчує право особи на земельну ділянку, тому вимога про визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності законності рішення, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Оскільки в ході розгляду справи доведено факт того, що рішення сільської ради, на підставі якого був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку, не приймалось сільською радою, то позовна вимога [PERSON] про визнання недійсним державного акта підлягає задоволенню, оскільки у Сухолиманської сільської ради були відсутні підстави для видачі оспореного державного акту. Згідно до вимог ст.658 ЦК України в редакції, яка була чинною на момент укладення спірного договору купівлі-продажу земельної ділянки, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. З аналізу вказаної норми матеріального права вбачається, що продавцем може бути лише власник майна, який має право розпоряджатись таким майном. [PERSON] , укладаючи із [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки, не була власником відчужуваної земельної ділянки, оскільки рішення Сухолиманської сільської ради №91 від 21.08.1996 року не приймалось, а державний акт на право власності на земельну ділянку є недійсним з моменту його видачі і не міг породжувати у [PERSON] будь-яких прав та обов`язків на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим суд приходить до висновку, що спірний договір купівлі-продажу земельної ділянки суперечить ст.658 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. З аналізу вказаної норми матеріального права вбачається, що дарувальником може бути лише власник майна, який має право розпоряджатись таким майном. Спірний договір дарування є недісйним, оскільки [PERSON] не вправі була розпоряджатися спірною земельною ділянкою, оскільки вона не була власником подарованої земельної ділянки. У зв`язку з цим спірний договір дарування земельної ділянки суперечить ст.717 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст.216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно до ч.1 ст.236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до п.7. Постанови Пленуму ВСУ про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно до вимог ч.2 ст..26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Оскільки спірні договори купівлі-продажу та дарування земельної ділянки, які стали підставою для державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] та за [PERSON] , є недійсним, то у відповідачів не виникло право власності на земельну ділянку, а запис про державну реєстрацію такого права має бути скасований. У зв`язку з цим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування запису №24533028 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [ADDRESS] за [PERSON] та про скасування запису №31296150 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку [ADDRESS] за [PERSON] . Суд не погоджується з доводами відповідача [PERSON] про те, що права позивача жодним чином не порушені оспореними державним актом та договорами, оскільки у позивача не виникло жодного речового права щодо земельної ділянки, щодо якої ці державний акт та договори були оформлені, з огляду на наступне. Згідно до п.7 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК ). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). Згідно до вимог ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. [PERSON] має право на оскарження державного акту та договорів купівлі-продажу і дарування, оскільки вони порушують її право та її законний інтерес на отримання земельної ділянки у власність. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна. Пунктом 2.4 Постанови Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.2011 року "Про деякі питання розгляду справ, що виникають із земельних відносин" встановлено, що з позовами про визнання недійсними правочинів щодо земельних ділянок мають право звертатися сторони цих правочинів (договорів), а також інші зацікавлені особи, зокрема, особи, що мають право на придбання земельної ділянки, яка є предметом спірного договору. При цьому інтерес такої особи стосовно придбання у власність земельної ділянки має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004). В п.5 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В пункті 7 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз`яснень, викладених у постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що згідно з ч.3 ст.215 ЦК, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.5 ст. 216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Зі змісту цих статей вбачається, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. Під час вирішення спорів вказаної категорії у суддів виникає питання, чи будь-яка заінтересована особа вправі пред`являти позов про визнання недійсним правочину, укладеного іншими сторонами. ЦК не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Пайн Велі Девелопмент Лтд" та інші проти Ірландії" від 23.10.1991 року (заява №12742/87) Європейський суд з прав людини зазначив, що "правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. Отже, майнове право, яке можна визначити як "право очікування", є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Вказаний вище охоронюваний законом інтерес позивача повністю відповідає визначенню, що було надане Конституційним судом України в його рішенні від 01.12.2004 року № 18-рп/2004р, у справі № 1-10/2004: "Поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного i прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних i колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам". Оспорюваними державним актом на право власності на землю, договором купівлі-продажу та договором дарування безпосередньо порушені законний інтерес та майнове право позивача, оскільки через існування незаконно отриманих правовстановлюючих документів, [PERSON] не може у встановленому законом порядку оформити право власності на земельну ділянку. У результаті визнання оспорюваних правочинів недійсними [PERSON] зможе завершити процедуру безоплатного отримання земельної ділянки, оскільки будуть усунуті перешкоди у вигляді існування такої земельної ділянки, оформленої на ім`я іншої особи. В результаті проведення реституції та повернення сторін у попередній стан [PERSON] зможе отримати у власність земельну ділянку, оскільки інших перешкод для цього не існує. Та обставина, що на етапі внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру було прийняте рішення кадастрового реєстратора про відмову у внесенні цих відомостей у зв`язку з перетином ділянки з іншою ділянкою, свідчить про порушення права позивача на земельну ділянку, обмеження його у праві правомірного очікування щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки таке право є складовою частиною майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду від 01.08.ю2018 року по справі № 369/6516/16-ц. Проаналізувавши судову практику, на яку посилається представник відповідача [PERSON] у відзиві на позовну заяву суд приходить до висновку, що правові висновки у тих справах не можуть бути застосовані в даній цивільній справі, оскільки їх фактичні обставини є різними, зокрема, у тих справах відповідачі набули права власності на спірні земельні ділянки у встановленому законом порядку, а в даній справі [PERSON] набула право власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке таким органом не приймалось. Суд відхиляє доводи відповідача [PERSON] про те, що якби [PERSON] незаконно приватизувала земельну ділянку, то право на звернення до суду могло б виникнути або у Сухолиманської сільської ради або у прокурора. І таке право мало б бути захищене шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, з огляду на наступне. Як зазначено вище, у спірних правовідносинах порушені саме майновий інтерес та право [PERSON] , як особи, якій у встановленому законом порядку надано право оформлення права власності на земельну ділянку. Розгляд гіпотетичних ситуацій, в даній конкретній справі, немає жодного сенсу, оскільки орган місцевого самоврядування вже розпорядився земельною ділянкою у межах своїх повноважень, а тому судовому захисту підлягає саме інтерес та право [PERSON] на безоплатне отримання у власність земельної ділянки. Рішення про надання [PERSON] дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки було прийняте Сухолиманською сільською радою раніше (07.06.2016 року), аніж [PERSON] зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в Державному земельному кадастрі (27.12.2016 року). До 27.12.2016 року Сухолиманська сільська рада не знала і не могла знати про існування оспорюваного державного акту, оскільки вона не приймала рішення про видачу такого акту. У зв`язку з цим оспорюваними правочинами порушені саме майновий інтерес та право [PERSON] , а не Сухолиманської сільської ради. Суд не погоджується з доводами відповідача [PERSON] про те, що на спірній земельній ділянці знаходиться об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок готовністю 75%, а тому у [PERSON] наявне безумовне право власності на земельну ділянку на підставі ст. 377 ЦК України. Статтею 377 ЦК України встановлено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Аналогічні положення містяться в ст..120 ЗК України. [PERSON] , на даний час, є власником об`єкта незавершеного будівництва готовністю 75%, який не є житловим будинком, будівлею або спорудою, оскільки не прийнятий у встановленому законом порядку до експлутації та не зареєстрований за відповідачем як об`єкт нерухомого майна. У зв`язку з цим положення статті 377 ЦК України не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved