Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивач у серпні 2018 року звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», у якій просив стягнути з відповідача на свою користь 43 848,00 грн. розміру заборгованості зі сплати страхового відшкодування за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04 травня 2014 року приблизно о 09 годині 15 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ-2114», реєстраційний номер [NUMBER] , з причепом, рухався по пр. ім. Газети «Правда» з вулиці Совхозної в напрямку вулиці 8 березня в місті Дніпропетровську та порушуючи п.16.13 Правил Дорожнього руху України, проявивши злочинну недбалість, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою і її зміною, при повороті ліворуч на нерегульованому перехресті з вул. Тепличної не надав дорогу мотоциклу ХОНДА СВ 400, під керуванням водія [PERSON] , що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку, внаслідок чого сталося зіткнення вказаних транспортних засобів і потерпілому, відповідно до висновків судово-медичної експертизи №1504е від 07.05.2014 року заподіяно тяжкі тілесні ушкодження. Вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.08.2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Згідно з виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 0521 № 0737115, № [NUMBER] позивач знаходився на лікуванні у Дніпропетровській шостій клінічній міській лікарні у періоди: з 04.05.2014 р. по 10.06.2014 р.; з 26.06.2015 р. по 13.07.2015 р.;з 13.06.2016 р. по 20.09.2016 р. Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією № 399550 позивачу було встановлено другу групу інвалідності з 01.09.2016 року. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ-2114», реєстраційний номер [NUMBER] застрахована за полісом АС № 6094952 у Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія». Представник позивача 24.02.2017 року спрямував на адресу відповідача повідомлення про ДТП та заяву на виплату страхового відшкодування, однак станом на момент подання позову відповідач не здійснив виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) та не прийняв рішення про здійснення або відмову у здійсненні такого відшкодування. Наведене зумовило [PERSON] звернутись до суду з відповідною позовною заявою з метою захисту порушених прав та інтересів. Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 травня 2019 року позовні вимоги [PERSON] до Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я фізичної особи задоволені в повному обсязі та стягнуто із Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь [PERSON] страхове відшкодування за шкоду пов`язану зі стійкою втратою працездатності в розмірі 43\~848 грн. 00 коп. та на користь держави судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2019 року за наслідками розгляду заяви Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» скасовано заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 03 травня 2019 року і призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції. При новому розгляді справи позивач та його представник в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявне клопотання представника позивача [PERSON] про розгляд справи за відсутності позивача та його представника. В телефонному режимі представник позивача повідомив, що обізнаний про судові засідання, їх дату та час та бажає щоб справа розглядалась на підставі наявних в справі матеріалах без його участі. Представник відповідача в режимі відеоконференції заперечував проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, наголошуючи на тому, що виниклі спірні правовідносини не підпадають під дію ст.1197 ЦК України та мають бути застосовані норми ст.1195 ЦК України, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди позивач не перебував у трудових відносинах. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 04 травня 2014 року приблизно о 09 годині 15 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ-2114», реєстраційний номер [NUMBER] , з причепом, рухався по пр. ім. Газети «Правда» з вулиці Совхозної в напрямку вулиці 8 березня в місті Дніпропетровську та порушуючи п.16.13 Правил Дорожнього руху України, проявивши злочинну недбалість, був неуважним, не стежив за дорожньою обстановкою і її зміною, при повороті ліворуч на нерегульованому перехресті з вул. Тепличної не надав дорогу мотоциклу ХОНДА СВ 400, під керуванням водія [PERSON] , що рухався по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку, внаслідок чого сталося зіткнення вказаних транспортних засобів потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження. Відповідальність [PERSON] була застрахована у Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на підставі страхового обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС 6094952 (а.с. 13). В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження правої ноги, внаслідок чого йому ампутували праву ступню на рівні гомілковостопного суглобу, що підтверджується випискою № 0522514 від 10.06.2014 року, № 0737115 від 13.07.2015 року та № 1040216 від 20.09.2016 року із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого КЗ "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" ДОР (а.с. 21-23). Вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.08.2014 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 8-9). Відповідно до частини шостої\~ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення частини шостої\~ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04.08.2014 року, який набрав чинності 23.10.2014 року та відповідно до якого [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була забезпечена ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія», визнано винним у вчиненні ДТП, що не підлягає доказуванню, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві. Протягом 2014-2016 року після ДТП позивач лікувався у КЗ "Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня" ДОР та з 01.09.2016 року, згідно довідки до акту МСЕК № 399550, [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності (а.с. 17). Судом встановлено, що позивач направляв ПрАТ «Українська охоронно-страхова компанія» повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 21.02.2017 року та заяву на виплату страхового відшкодування від 21.02.2017 року, що підтверджується описом вкладення у цінний лист ПАТ "Укрпошта", проте відповідач не здійснив виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) та не прийняв рішення про здійснення або відмову у здійсненні такого відшкодування (а.с. 14-16). Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої\~статті 3 Цивільного кодексу України\~загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в\~статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. За вимог\~Цивільного кодексу України\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною другою\~ст. 1187 Цивільного кодексу України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з пунктом 1.3. статей\~1,\~3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~потерпілі - це юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно з частиною першою пункту 22.1\~статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»\~у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого (стаття 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відповідно до ст. 26.1 Закону, шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Звертаючись з даним позовом, [PERSON] посилався на приписи ст.1197 ЦК України та просив стягнути з відповідача втрачений заробіток (дохід), внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка працювала за трудовим договором. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.. У свою чергу в ході судового розгляду справи судом не встановлено та позивачем не доведено, що вказана дорожньо-транспортна пригода мала місце саме під час виконання трудових обов`язків, як і не встановлено, що позивач був офіційно працевлаштований. Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Так у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла наступних висновків: «суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Аналогічну правову позицію викладено і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати. Тож, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, оскільки в результаті дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «ВАЗ-2114», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням громадянина [PERSON] та мотоцикла ХОНДА СВ 400 під керуванням громадянина [PERSON] , яка мала місце [INFO] травня 2014 року, [PERSON] отримав тілесні ушкодження та останньому встановлено групу інвалідності внаслідок протиправних дій [PERSON] , якого вироком Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 04.08.2014 року було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та враховуючи що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «ВАЗ-2114», реєстраційний номер [NUMBER] застрахована за полісом АС № 6094952 у Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія». Станом на дату ДТП, позивач офіційно не працював, а отже страховик повинен здійснити відшкодування згідно вичерпного переліку, передбаченого ст.23 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до якого відшкодування за заробіток (дохід) втрачений внаслідок каліцтва не відноситься. Таким чином, розрахунок шкоди, яку зазнав позивач у зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та отримання ним інвалідності ІІ групи, має визначатись виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на дату настання страхового випадку. Відповідно до ст.26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», встановлено мінімальну заробітну плату розмірі 1218 гривень на місяць. Отже, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за період з 01.09.2016 року по 10.08.2017 року, повинен становити 21924 грн. 00 коп. (1218,00 грн. х 18). Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: partial