Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

До Приморського районного суду м. Одеси 18 квітня 2018 року надійшов позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, пред`явлений до [PERSON] , третя особа Одеська міська рада, за яким просили: - усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення відповідачки із нежилих приміщень першого поверху, заг. пл.. 28,3 кв.м., розташованих за адресою [ADDRESS] , на користь територіальної громади м. Одеси в особі департаменту комунальної власності Одеської міської ради; - витребувати від відповідача нежилі приміщення першого поверху, заг. пл.. 28,3 кв.м., розташовані за адресою [ADDRESS] , на користь територіальної громади м. Одеси в особі департаменту комунальної власності Одеської міської ради; - скасувати запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 856966051101); - вирішити питання про судові витрати. Згідно обґрунтування позову, нежитлові приміщення першого поверху, заг. пл.28,3 кв.м., розташовані за адресою [ADDRESS] , є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, управлінням якими здійснює департамент комунальної власності Одеської міської ради. Департаменту стало відомо, що вказані нежитлові приміщення, заг.пл.28,3 кв.м., незаконно вибули із комунальної власності територіальної громади м. Одеси та незаконно приєднанні до площі суміжної квартири [ADDRESS] на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17.11.2014 року №ОД 142143210615 і технічного паспорту серії та номер 584пр-83-582 від 17.02.2016 року. Право власності на приміщення було зареєстровано за відповідачкою. Посилались на те, що відповідачкою незаконно були включені спірні приміщення до загальної площі належної їй квартири унаслідок її реконструкції. Вказували, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2017 року по справі №815/4789/16 за позовом Департаменту було скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 17.11.2014 року №ОД 142143210615. Із посиланням на те, що фактично у відповідачки право власності на спірні нежитлові приміщення ніколи не виникало та нежитлові приміщення, заг.пл.28,3 кв.м., вибули із володіння власниками (територіальної громади м. Одеси) поза його волею, звернулись до суду з дійсним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі було призначено суддю Загороднюка В.І. та ухвалою якого від 24.04.2018 року було відкрито провадження по справі. Ухвалою суду від 07.11.2018 року провадження по справі було зупинено. У зв`язку з повторним перерозподілом на підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2019 року вказана цивільна справа була передана для розгляду судді Шкамерді К.С. та ухвалою суду від 15.02.2019 року дана справа була прийнята до провадження с. [PERSON] .. У зв`язку із закінченням відрядження судді Голованівського районного суду Кіровоградської області Шкамерди К.С. на роботі на посаді судді Приморського районного суду м. Одеси та на підставі Розпорядження №24 від 18 вересня 2019 року керівника апарату Приморського районного суду м.Одеси Німас І.Я. про передачу справ, з метою забезпечення дотримання прав та законних інтересів сторін по справі, а також дотримання розумних строків розгляду справи, було здійснено повторний авторозподіл справи. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11.10.2019 року справа розподілена на суддю Домусчі Л.В.. Ухвалою суду від 29.10.2019 року справу було прийнято до провадження судді, вирішено питання про поновлення провадження у справі та останню призначено до розгляду в загальному позовному провадженні в підготовчому засіданні на 09.12.2019 року. У підготовче засідання 09.12.2019 року з`явились представник позивача, який позов підтримав та просив задовольнити, та представник відповідачки, яка позов не визнавала та просила відмовити. Представники сторін не заперечували проти закриття підготовчого провадження. Ухвалою суду від 09.12.2019 року по справі було закрито підготовче провадження та останню призначено до розгляду по суті на 26.02.2020 року. Розгляд справи 26.02.2020 року, 07.05.2020 року відкладався через неявку сторін. У судовому засіданні 08.07.2020 року були присутні представника позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] .. Представником відповідачки було повідомлено суду про зміну прізвища відповідачки із [PERSON] на [PERSON] . Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, посилаючись на те, що унаслідок здійсненої відповідачкою реконструкції квартири до загальної площі квартири було приєднано площу нежитлових приміщень, право власності на які належить територіальній громаді м. Одеси. Посилалась на те, що у відповідачки ніколи не було та не має правовстановлюючих документів на спірні нежитлові приміщення першого поверху, заг. пл.28,3 кв.м., розташовані за адресою [ADDRESS] . Пояснила, що ними було оскаржено відповідну декларацію про готовність об`єкта до експлуатації від 17.11.2014 року №ОД 142143210615, проте Верховний суд скасував рішення про задоволення їх позову (справа № 815/4789/16), закрив провадження у справі, посилаючись на те, що справа повинна розглядатись порядку цивільного судочинства. Представник відповідачки у судовому засіданні заперечувала проти вимог та просила відмовити, посилаючись на те, що право власності на реконструйовану квартиру було зареєстровано за відповідачкою у відповідності до вимог чинних на той час. Площа реконструйованої квартири була збільшена за рахунок площі приміщення, в якому мешкала похилого віку жінка, за якою доглядала відповідачка. По справі було оголошено перерву до 29.10.2020 року. У судовому засіданні 29.10.2020 року були присутні представника позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] .. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, був сповіщений про час та місце розгляду справи належним чином, поважність причин неявку суду не повідомив. Суд, за згодою представників сторін, на підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглядати справу за відсутності представника Одеської міської ради, сповіщеного належним чином. Представник позивача позовні вимоги підтримала та просила задовольнити за обставин та пояснень, викладених у минулому судовому засіданні. Заперечувала проти строків давності, заявлених стороною відповідача у заяві від 28.10.2020 року. Представник відповідачки позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення. Підтримала подане нею 28.10.2020 року клопотання про застосування строків позовної давності, посилаючись на те. що про існування нібито порушених прав позивачу було відомо ще в 2014 році (час коли відповідачкою здійснювалась реконструкція квартири), проте з відповідним позовом звернулись до суду лише в квітні 2018 року. Дослідивши наявні в справі письмові докази, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх у судовому засіданні, оцінивши їх за власним внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді справи, суд встановив наступні факти та обставини. З матеріалів позову вбачається, що предметом позову є нежитлове приміщення першого поверху, загальною площею 28,3 кв. м розташоване за адресою: [ADDRESS] , яка за твердженням позивача є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25.11.1991 р. "Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області", управління вказаним нежитловим приміщенням здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради. Відповідно до п. 2.1. Положення про Департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752- VI, Департамент комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради і є виконавчим органом Одеської міської ради. Основним завданням Департаменту є управління комунальною власністю, забезпечення надходження коштів до бюджету міста за рахунок ефективного обліку, використання, збереження майна територіальної громади. Як вбачається з Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.11.2004 року №5315865, номер запису 582 в книзі 460пр-159, власником квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер 8166798) була [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу р.8-5329 від 22.11.2003 року (а.с.46-47). Згідно з технічним паспортом вказаної квартири (станом на 24.07.1998 року та на час її придбання [PERSON] ), її загальна площа складала 41,6 кв.м, житлова - 23,7 кв.м.(а.с.43-44). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.04.2010 року, [PERSON] стала спадкоємцем на зазначене у свідоцтві майно [PERSON] , а саме: вищенаведеної квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,6 кв. м, в тому числі житловою - 23,7 кв. м (а.с.48). Згідно відомостей державного реєстру майнових прав на нерухоме майно встановлено, що 25.05.2010 року вказана квартира загальною площею 41,6 кв.м зареєстрована за громадянкою [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, а 18.02.2016 року квартира [ADDRESS] площею 69,9 кв.м. зареєстрована за відповідачем на підставі декларації №ОД142143210615 зареєстровану Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області 17.11.2014 року та технічного паспорту 584пр-83-582 від 17.02.2016 року. Як вбачається з вищенаведеної декларації, загальна площа квартири склала 69,9 кв. м.. Матеріалами справи встановлено, що 23 лютого 2016 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень «28389543 про проведення державної реєстрації за [PERSON] права власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] , площею 69,9 кв.м.. Вважаючи незаконним включення [PERSON] до загальної площі реконструйованої квартири [ADDRESS] нежитлового приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Одеси, Департамент звернувся до суду з даним позовом. \~Отже, цей позов подано на поновлення порушеного, на думку позивача, права власності територіальної громади міста Одеси на нежиле приміщення першого поверху площею 28,3 кв. м. При цьому\~судом встановлено,\~що Департамент комунальної власності Одеської міської ради у вересні 2016 року звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради,\~\~за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та Одеської міської ради про скасування реєстрації декларації №ОД142143210615 від 17 листопада 2014 року, зареєстровану Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції квартири без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: квартири [ADDRESS] , ІІ категорії складності. За розглядом вказаної справи Одеський окружний адміністративний суд постановою від 02.06.2017 року задовольнив позов Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та скасував вищевказану декларацію №ОД142143210615 від 17.11.2014 року. (справа №815/4789/16). П`ятий апеляційний адміністративний суд постановою від 29.11.2018 року постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2017 року залишив без змін. Постановою Верховного суду від 11.09.2019 року (а.с.145-149) було задоволено касаційну скаргу [PERSON] та постанову Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2017 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 29.11.2018 року скасовано, а провадження у справі закрито згідно п.1 ч.1 ст. 238 КАС України (справа не належить розглядати за правила адміністративного судочинства). При цьому судом встановлено, що \~28 липня 2016 року старшим інспектором відділу Департаменту проведено обстеження вказаного нерухомого майна та згідно з актом обстеження встановлено, що житлова квартира\~ [ADDRESS] \~загальною площею 69,9 кв. м розташована у внутрішньодворовому правоворотньому флігелі на першому поверсі 2-поверхового будинку, зі слів\~сусідів площа\~квартири збільшена\~за рахунок\~нежитлового підсобного\~приміщення, в якому раніше проживала пристаріла жінка, та яку добудовувала, мешкаючи в квартирі\~ [ADDRESS] , [PERSON] .\~ Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням віндикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК). Згідно з ст.143\~Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1\~закону «Про\~місцеве самоврядування\~в Україні»\~від 21.05.97\~№280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до п.31 ст.26\~Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення. Відповідно до частини п`ятої статті 16\~Закону України\~"Про\~місцеве самоврядування\~в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п`ятою статті 60\~цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. Частина друга статті 19\~Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом. Враховуючи те, що Одеська міська рада є колегіальним органом, органом місцевого самоврядування, вона діє лише через створені нею виконавчі органи місцевого самоврядування, виконавчий комітет, відділ, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виключний перелік вказаний органів міститься в Законі України «Про місцеве самоврядування». Департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради і здійснює облік, контроль та управління комунальним майном відповідно до Положення про департамент комунальної власності Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради від 19.02.2013 року № 2752-VI. Отже, вказаний Департамент виступає у даній справі як виконавчий орган Одеської міської ради, наділений повноваженнями бути позивачем у справі. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК). Згідно з ст.190\~ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст..ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про\~державну реєстрацію\~речових прав\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяжень»\~від 1.07.2004\~№1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що право власності за Одеською міською радою на нежитлове приміщення площею 28,3 кв. м. у встановленому законом порядку не зареєстровано. Отже, враховуючи, що виключно власник наділений правом, передбаченим ст. 388 ЦК України, саме на позивача покладається обов`язок доведення володіння цим титулом до вибуття майна. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями ст.ст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Відповідно до статей 317, 319\~ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України). Статтею 387\~ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388\~цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей\~387,\~388 ЦК. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей\~387,\~388 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст.\~12\~ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Відповідно до ст.\~387\~ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 8 ст.\~60\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно зі ст.\~400\~ЦК України недобросовісний володілець зобов`язаний негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ст. 2 ЦПК). Згідно до ст.\~11\~ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ст. ст. 12, 81\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст.\~81\~ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження своїх вимог представник Департаменту надав акт обстеження квартири [ADDRESS] , та технічний паспорт на вказану квартиру від 24.07.1998 року (а.с.39, 43-44). У вказаному акті обстеження квартири [ADDRESS] (а.с.39), зазначено, що зі слів сусідів квартири була реконструйована за рахунок нежитлового підсобного приміщення, в якому раніше мешкала жінка похилого віку, за якою доглядала [PERSON] .. Відповідно до ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України, усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Суд вбачає, що дійсно площа квартири відповідачки була збільшена в 2016 році. Між тим, матеріали справи не містять, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що площа квартири відповідачки була збільшена саме за рахунок нежитлового приміщення першого поверху площею 28,3 кв.м, яке належить територіальній громаді міста Одеси. Будь-яка технічна документація на приміщення 28,3 кв.м. позивачем не надано. Суд вбачає, що до реконструкції площа квартири відповідачки складала 41,6 кв.м., після реконструкції становила 69, 9 кв.м. (отже площа була збільшена на 28,3 кв.м.). Проте, матеріали справи не містять, та позивачем не додано на підтвердження обґрунтування позову, жодної технічної документації зазначеного приміщення пл.28,3 кв.м. як нежитлового та встановити обставини, що саме спірне приміщення, пл.. 28,3 кв.м., належне позивачу, було включено до площі квартири відповідача. Статтею 16\~цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 10\~Закону «Про приватизацію державного житлового фонду», власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є\~співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т.ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і\~окремо приватизації не підлягають. При цьому\~законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення\~як окремого об`єкта нерухомості. Допоміжні приміщення багатоквартирного будинку\~- приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом з тим\~нежиле приміщення\~- це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є\~самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Велика Палата ВС у постанові по справі № 598/175/15-ц\~зазначила, що у багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять і\~в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в них на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних і нежилих приміщень\~слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема\~способу і порядку їх використання. Підсобні приміщення квартири приміщення, призначені для гігієнічних або господарсько-побутових потреб мешканців (ванна, вбиральня, душова, приміщення для прання, кухня, комора), а також передпокій, внутрішньоквартирний хол, коридор тощо. (Державний комітет з будівництва та архітектури, Державні будівельні норми України. Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18.05.2005 N 80) Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004, у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, комірки, горища, колясочні та інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків.\~ Згідно з пунктом 3 частини першої статті Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення). Отже, за викладених обставин та наявних у матеріалах справах доказів суд вбачає, що приміщення, за рахунок якого була збільшена площа відповідача, було підсобним, а отже у відповідності до положень чинного законодавства належить мешканцями будинку як його співвласниками. Достеменних та беззаперечних доказів того, що площа квартири відповідача була збільшена саме за рахунок належного позивачу приміщення як нежитлового матеріали справи не містять, а отже суд не вбачає підстав для витребування його її володіння відповідачки на користь позивача. Тому за таких підстав суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності ОМР про витребування нежитлового приміщення, а також і в інших позовних вимогах, які є похідними. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. При цьому, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18, дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257\~ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає незастосовним сформульований у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі N 916/2129/15 (N 3-604гс16) висновок Верховного Суду України про те, що позовна давність не поширюється на правовідносини, пов`язані з витребуванням майна за статтею 388 ЦК України. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що для забезпечення єдності судової практики вона вже відступила від вказаного висновку Верховного Суду України (див. пункт 42 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі N 362/44/17). Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави суду зробити висновок про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, при цьому позовна. При цьому трирічний строк позовної давності розповсюджується і на вимоги про витребування майна у порядку ст.ст. 387 та 388 ЦК України. Такий висновок, погоджується з висновками Велика Палата Верховного суду, у постанові від 20 листопада 2018 року, у справі № 907/50/16. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява N 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Таким чином суд, враховуючи заяву представників відповідачів про застосування строку позовної давності, приходить до висновку що приписи про позовну давність поширюються на вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. І такий висновок суду у цій справі підтверджується висновками Велика Палата Верховного Суду від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц та |14-247цс18. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України «Про\~судове рішення»\~№14\~від 18\~грудня 2009\~року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267\~ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю. На\~\~ підставі викладеного та

Outcome: dismissed