Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

06 липня 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулись в суд із даним позовом до [PERSON] , [PERSON] та Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області, вимогами якого просили суд: - визнати протиправним (недійсним) та скасувати рішення державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича Узинської сільської ради Тисменицького району про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 квітня 2019 року, індексний номер: 46503302, щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати протиправним (недійсним) та скасувати запис державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича Узинської сільської ради Тисменицького району у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 31209991 від 10 квітня 2019 року про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати протиправним (недійсним) та скасувати рішення державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича Узинської сільської ради Тисменицького району про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 17 квітня 2019 року, індексний номер: 46503285, щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; - визнати протиправним (недійсним) та скасувати запис державного реєстратора Цалина Андрія Богдановича Узинської сільської ради Тисменицького району у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 31209972 від 10 квітня 2019 року про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; Позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що [PERSON] та [PERSON] є власникам квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] . Будинок складається із 108 квартир. Квартири позивачів знаходяться у 4 під`їзді на мансардному поверсі VIII з мансардою поверхового будинку. Над перекриттям квартир 105-108 розташовано горище, яке є спільною сумісною власністю власників квартир будинку. В січні 2020 року на дверях горища невідома особа розмістила оголошення про звільнення приміщення до кінця поточного місяця у зв`язку зі зміню права власності. В квітні 2020 року власникам квартир стало відомо, що оголошення розмістив [PERSON] , який є власником квартир двох квартир, які нібито розташовані на площах горища. [PERSON] повідомив, що має намір розпочати ремонт квартир. Управління з питань державного архітектурно-будівельного контрою виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради повідомило, що на реконструкцію горища будинку [ADDRESS] були зареєстровані 4 декларації про початок виконання будівельних робіт. Зі змісту Декларації про початок виконання будівельних робіт № ІФ 082151590696 від 08.06.2015 року вбачається, що її подав замовник ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» на реконструкцію нежитлових приміщень під дві житлові квартири загальною площею 159,8 м.кв. Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачам стало відомо, що 10.04.2019 року державний реєстратор Цалин Андрій Богданович Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області за номером запису про право власності 31209991 здійснив державну реєстрацію права власності [PERSON] на двокімнатну квартиру загальною площею 74.5 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності зазначено: акт приймання-передачі нерухомого майна 10.04.2019 року, договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 21.02.2017 року між ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» та [PERSON] , договір відступлення прав вимоги 10.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] . Підставою для внесення запису зазначено: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 46503302 від 17.04.2019 року. Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно позивачам стало відомо, що 10.04.2019 року державний реєстратор Цалин Андрій Богданович Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області за номером запису про право власності 31209972 здійснив державну реєстрацію права власності [PERSON] на двокімнатну квартиру загальною площею 76.4 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . Підставою виникнення права власності зазначено: акт приймання-передачі нерухомого майна 10.04.2019 року, договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру 21.02.2017 року між ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» та [PERSON] , договір відступлення прав вимоги 10.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] . Підставою для внесення запису зазначено: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ( з відкриттям розділу), індексний номер 46503285 від 17.04.2019 року. Декларація про готовність до експлуатації об`єкта «Реконструкція нежитлових приміщень під дві житлові квартири» за адресою [ADDRESS] не зареєстрована за даними «Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмов у видачі, скасування та анулювання зазначених документів». 27.04.2020 року комісія у складі представників ТОВ «ЖЕО Добробут-ІФ» та власників квартир будинку оглянула горище і не виявила у ньому будь яких ознак переобладнання горища у житлові приміщення. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 46503302 та 46503285 від 17.04.2019 року та записи у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 31209991 та № 31209972 від 10.04.2019 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки порушують права позивачів на користування горищем (приміщення загального користування). Також державним реєстратором були порушені вимоги законодавства, оскільки квартир фізично не існує, в експлуатацію такі квартири не вводились, декларація у встановленому законодавством порядку не зареєстрована. 31 серпня 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач позов не визнає. У відзиві зазначено, що позивачам на момент подання позову було відомо, що спірне майно, яке належить [PERSON] ніколи не являлось спільною сумісною власністю мешканців будинку [ADDRESS] . Попередньо спірна нерухомість перебувала у приватній власності ТОВ «Ай Ді Ел Груп», що підтверджується свідоцтвом про право власності від 17.12.2014 року. Жодних прав та інтересів позивачів зі сторони відповідача не порушено, оскільки спірні приміщення були придбані у попереднього власника у відповідності до норм чинного законодавства. 04 вересня 2020 року представник позивачів надав відповідь на відзив в якому зазначив, що державна реєстрація права власності за [PERSON] на горище як на «квартири» позбавляє інших власників квартир будинку можливості використовувати горище для своїх побутових потреб. Будівельні роботи, які планує проводити [PERSON] з реконструкції є потенційно небезпечними для будинку та його мешканців, потребують попереднього погодження, розроблення проекту реконструкції. Але, оскільки горище протиправно зареєстровано на праві власності за [PERSON] , т всі ці будівельні роботи у своїх «квартирах» він зможе здійснювати без згоди власників інших квартир. Ухвалою суду від 13 жовтня 2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ТзОВ «Ай Ді Ел Груп». 12 листопада 2020 року від представник третьої особи надав письмові пояснення в яких зазначив, що протягом 2006-2009 років ПП «Арс-Дім» здійснило будівництво багатоквартирного житлового будинку з торгово-офісними приміщеннями за адресою: [ADDRESS] . 12 серпня 2009 року між забудовником та [PERSON] був укладений договір про дольову участь у будівництві будинку згідно якого забудовник зобов`язався передати у власність [PERSON] нежитлові приміщення (мансарду) загальною площею 180 кв.м. У 2014 році [PERSON] вказані приміщення передала в якості наповнення статутного капіталу ТзОВ «Ай Ді Ел Груп». У 2015 році товариство отримало декларацію про початок будівельних робіт за № ІФ 082151590696 реконструкція нежитлових приміщень під дві квартири без зміни розмірів. 21 лютого 2017 року товариство відчужило квартири [PERSON] , який не зареєстрував за собою право власності. 10 квітня 2019 року [PERSON] уклав договір відступлення права вимоги з [PERSON] , а останній вже зареєстрував за собою право власності відповідно до вимог чинного законодавства. Рішення суду у випадку задоволення позову не призведе до переходу майна у спільне користування мешканців будинку, оскільки первинна реєстрація права власності відбулась більше 10 років та приміщення знову повернуться у власність товариства. 30 грудня 2020 року представник позивачів надав відповідь на пояснення третьої особи в якій зазначив, що товариству належали не квартири, а нежитлові приміщення площею 174 кв.м. Товариство не реєструвало та не подавало Декларації про готовність до експлуатації квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] . Довідка та технічний паспорт надані [PERSON] містять ознаки підробки документів. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Позивачі та їх представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, запереченнях на відзив, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Відповідач [PERSON] та представник відповідача Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляд справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» в судове засідання не з`явився. Заслухавши пояснення позивачів, їх представника, представника відповідача [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.20). Згідно технічного паспорту квартира розташована на мансарді восьмиповерхового будинку з мансардою (а.с.21-22). [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності (а.с.27). Згідно технічного паспорту квартира розташована на мансарді восьмиповерхового будинку з мансардою (а.с.28-29). Як вбачається із Акту готовності об`єкта до експлуатації № 544 від 23.09.2009 року будівництво будинку здійснював генеральний підрядник ПП «Арс Дім» (а.с.3435). Відповідно до частини першої\~статті 358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі\~статтею 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У\~статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надано визначення таким поняттям: допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Тобто в різних випадках одне і те ж приміщення може відноситись до житлового фонду і мати статус допоміжного або бути самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у зв`язку з чим у власників квартир право власності на такі приміщення не виникає. Згідно з частиною другою\~статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Відповідно до висновків, викладених у\~Рішенні Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004\~(справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2\~статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», стають об`єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об`єднання співвласників багатоквартирного будинку. Всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, у тому числі з питань улаштування мансард, надбудови поверхів та іншого. Згідно з висновками, викладеними у\~Рішенні Конституційного Суду України від 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011\~(справа за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2\~статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Аналіз зазначених норм права та рішень Конституційного Суду України, свідчить про те, що власники квартир дво- або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Положеннями\~статті 382 ЦК України\~ встановлено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19) вказала, що для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою\~статті 77 ЦПК України\~передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга\~статті 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста\~статті 81 ЦПК України). Позивачі стверджують, що простір над їх квартирами вони використовували як горище та воно перебуває у їх спільній власності, але належних доказів на підтвердження своїх вимог суду не надали. Натомість, як вбачається із Акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 04.10.2012 року, з балансу ТзОВ «Арс Дім» на баланс ТзОВ «ЖЕО Добробут ІФ» було передано активи житлового будинку за адресою [ADDRESS] , але в рядку «горища» жодної площі не зазначено, натомість зазначено загальну площу будинку, житлову, площу квартир, сходові клітки, комори, гаражі (а.с.39-40). Отже, підстав вважати, що в будинку [ADDRESS] були спроектовані та згодом побудовані «горища» не має. Крім того, згідно договору про дольову участь у будівництві житлового будинку з вбудованими торгово-офісними приміщеннями на [ADDRESS] , який укладений між ПП «Арс Дім» та [PERSON] 12.08.2009 року Сторона 2 бере доьову участь у будівництві вказаного будинку, а по завершенню будівництва Сторона 1 зобов`язується передати у власність Сторони 2 нежитлові приміщення (мансарда) загальною площею 180 кв. м.(а.с.158). 17 грудня 2014 року право власності на нежитлові приміщення (мансарда) загальною площею 174 кв.м. було зареєстровано за ТзОВ «Ай Ді Ел Груп», що підтверджується свідоцтвом про право власності та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.163, 164). Тобто, ще до то8го як позивачка [PERSON] набула право власності на свою квартиру нежитлові приміщення вже належали ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» та не могли бути горищем в перебувати у спільній власності співвласників багатоквартирного будинку. На вказані нежитлові приміщення 16.06.2013 року було виготовлено технічний паспорт (а.с.165-167). 08 червня 2015 року ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» зареєструвало Декларацію про початок виконання будівельних робіт № 082151590696 Реконструкція нежитлових приміщень під дві житлові квартири (а.с.42-43, 161). 21 лютого 2017 року ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» за договором № 1 та Договором № 2 купівлі-продажу майнових прав на квартиру продало [PERSON] майнові права на квартиру, яка буде створена у майбутньому площею 88,94 та 80,53 м.кв. відповідно, що знаходяться на мансардному поверсі у будинку [ADDRESS] (а.с.168, 169). [PERSON] не зареєстрував за собою право власності чи майнові права на квартиру. 10 квітня 2019 року [PERSON] за договором про відступлення права вимоги відступив своє право на користь [PERSON] (а.с. 172-173). На підставі акту приймання передачі квартири, без номера та дати, ТзОВ «Ай Ді Ел Груп» передав [PERSON] квартиру [ADDRESS] та № [NUMBER] на мансардному поверсі в будинку [ADDRESS] . Але, вказані договори та акти не підписані сторонами, а тому вони не можуть бути доказом у розумінні ЦПК України. З урахуванням наведеного, суд прийшов до переконання, що права позивачів зі сторони відповідачів на користування горищем над своїми квартирами не було і не могло бути порушено, оскільки нежитлові приміщення не були горищем з часу будівництва будинку і на даний час не є горищем. Щодо незаконності, протиправності прийняття державним реєстратором Цалином А.Б. рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 46503302 та 46503285 від 17.04.2019 року та здійснення записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 31209991 та № 31209972 від 10.04.2019 року про реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] , то судом встановлено наступне. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та інших прав, які підлягають реєстрації врегульовані нормами Закону України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-IV від 1 липня 2004 року, що спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна. Відповідно до вказаного Закону, державній реєстрації прав підлягає виникнення, перехід та припинення обтяження речових прав на нерухоме майно. Згідно із частиною першою статті 4 Закону державній реєстрації прав підлягають право власності; речові права, похідні від права власності; право власності на об`єкт незавершеного будівництва, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (частина перша статті 2 Закону). Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, яка діяла на момент звернення [PERSON] із позовом до суду,) встановлювався порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Проте згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. Водночас у пункті 3 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству" унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" до набрання чинності цим Законом. Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України № 1952. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 07.04.2021 року у справі № 640/12313/19-ц. Звертаючись до суду у липні 2020 року, позивачі просять: "…визнати протиправним (недійсним) та скасувати рішення державного реєстратора….визнати протиправним (недійсним) та скасувати запис реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру 109 та 110 на ім`я [PERSON] …", але не заявляють вимог про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] та [PERSON] .. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу кожна особа має право звернутися до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Відновленню у судовому порядку підлягають тільки порушені права особи. В процесі розгляду справи встановлено, що на даний час оскаржувані рішення державного реєстратора та записи про право власності не порушують прав позивачів, їх вимоги не відповідають Закону України «Про державну реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є підставою для відмови у задоволенні позову. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 15, 16, 358, 369, 382 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», ст. 4, 11, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: dismissed