Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася із заявою про встановлення факту смерті, в якій зазначає, що 28 квітня 2016 року помер її колишній чоловік [PERSON]. Дізнавшись, що свідоцтво про смерть чоловіка, яке видано на непідконтрольній території України не є дійсним і ніяких правових наслідків не буде мати на підконтрольній владі України території заявниця звернулася з заявою до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції для реєстрації факту смерті та отримання свідоцтва про смерть, але отримала відмову, тому що надані документи які підтверджують смерть неможливо прийняти як документ, що підтверджує смерть і являється підставою для державної реєстрації смерті, оскільки видано на території тимчасово окупованій ДНР. Заявниця в уточненій заяві додала, що з померлим мають спільну дитину [PERSON], [INFO] Отримання свідоцтва про смерть [PERSON] заявниці необхідно для того, щоб вона разом з донькою мала можливість перетинання державного кордону України, мала можливість перетинання лінії розмежування та виїзджати на підконтрольну Україні територію, а також успадкування майна. Заявниця просить встановити факт смерті 28 квітня 2016 року в місті Донецьк Донецької області [PERSON], [INFO], уродженця [INFO]. Представник заінтересованої особи Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без їх участі (а.с.31, 48). Представник заінтересованої особи Добропільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 49). Суд, вивчивши зміст заяви, заслухавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав: В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого 27.04.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 140 від 27.04.2010 р., прізвище дружини після розірвання шлюбу «Мозговенко» (а.с. 16). Від зазначеного шлюбу у заявниці є неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-НО № 157284, виданого 18.10.2007 р. виконавчим комітетом Зугреської міської ради міста Харцизька Донецької області, актовий запис № 154 від 18.10.2007р. (а.с. 45). В судовому засіданні знайшло своє підтвердження зазначене заявницей про те, що 26.04.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб( актовий запис № 33 від 26.04.2014 р., зроблений виконавчим комітетом Зугреської міської ради міста Харцизька Донецької області) та прізвище заявниці "Мозговенко" було змінено на " Табачна" (а.с. 44). Відповідно до свідоцтва про смерть серії ДНР № 030860, виданого адміністрацією міста Зугрес міста Харцизька ДНР 03.05.2016 року [PERSON] помер 28.04.2016 року в Калінінському районі м. Донецька, актовий запис № 123 від 03.05.2016 року (а.с. 7, 39). Згідно довідки про причину смерті [PERSON] помер з причини хвороби, обумовленої ВІЛ-інфекцією з проявом туберкульозу (а.с. 8, 40).Відповідно до довідки № 628 [PERSON] поховано 03.05.2016 року на кладовище № 1 м. Зугрес (а.с. 9, 41). Як вбачається із наданих заявником фотографій дійсно було захоронено [PERSON], [INFO], який помер 28.04.2016 року (а.с. 10). В судовому засіданні було допитано в якості свідка [PERSON], яка суду повідомила, що померлий 28.04.2016 року є її рідним сином, що підтверджується свідоцтвом про його народження. Син довго хворів та помер в лікарні м.Донецька. Поховано сина на кладовищі № 1 м.Зугреса. В сина залишилася донька [PERSON], матір"ю якої є заявниця по справі. Відповідно до п. 8 ч.1ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Судом встановлено, що заявниця раніше зверталася до Покровського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, який своїм листом № 446/15.20-19 від 27.01.2017 р. відмовив їй у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки нею для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 року № 545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006р. за № 1150/13024 (а.с. 6). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа, встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Розділом 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 року, з із змінами, передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024 ; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров'я, де настала смерть, та інших осіб. Судом встановлено, що заявниця є колишньою дружиною померлого [PERSON] Відповідно до п. 8 ч. 1ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи у певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року" Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть та оформлення спадщини. Відповідно до положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII( з наступними змінами та доповненнями) будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий цими органами та/ або особами є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Під час розгляду питання про встановлення факту смерті [PERSON] суд вважає за необхідне прийняти до уваги надане свідоцтво про смерть, довідку про причину смерті оскільки інформація, яка міститься в них підтверджується іншими доказами про справі, які були дослідженні в судовому засіданні,зокрема фотографіями, показаннями свідка [PERSON] На підставі викладеного, з урахування того, що заінтересовані особи Покровський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Добропільське обєднане управління Пенсійного фонду України Донецької області не заперечують проти задоволення заяви [PERSON], що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], тому що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість заявнику отримати свідоцтво про смерть та оформити спадщину.

Outcome: approved