Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

26 жовтня 2020 року [PERSON] , через представника [PERSON] , звернулась до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позовом, яким просить стягнути з Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» (далі по тексту - ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ») на свою користь 11169 грн. 00 коп. страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи та 134028 грн. 00 коп. страхового відшкодування пов`язаного з втратою годувальника. Вимоги обґрунтовано тим, що 21 жовтня 2018 року по вул. Шосе в с. Івангород Христинівського району Черкаської області відбулась дорожньо - транспортна пригода (далі по тексту - ДТП), де водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ - 2109, з державним номерним знаком [NUMBER] (далі по тексту - д.н.з. [NUMBER] ), здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , [INFO] . Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди. Позивач є мамою загиблого, а тому, у зв`язку з смертю останнього, їй спричинено значну та непоправну шкода. Станом на дату ДТП відповідальність водія [PERSON] за спричинену шкоду майну, здоров`ю та/або життю третіх осіб була застрахована у ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АМ 4454940. 21 жовтня 2018 року за фактом настання даної ДТП були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018250000000239 з кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 286 КК України та розпочато досудове розслідування. 27 грудня 2019 року слідчим ВРЗСТ СУ ГУНП в Черкаській області винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12018250000000239 у зв`язку з відсутністю складу правопорушення. 24 червня 2020 року позивач звернулась до ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою та втратою годувальника, за наслідком звернення якої відповідач направив лист від 07 вересня 2020 року, яким відмовив у задоволенні вимог позивача з підстав недоведеності вина водія [PERSON] у судовому порядку. Зважаючи на вказане та вимоги ст. 1187, 1200 ЦК України, ст. 22, п. 23.1 ст. 23, п. 27.1 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач просить захистити невизнане і порушене відповідачем право в судовому порядку. Ухвалою суду від 28 жовтня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. 26 березня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, якою ТДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» просило відмовити у задоволенні позову, оскільки під час досудового слідства встановлено, що діями загиблого [PERSON] нікому крім нього тілесні ушкодження не заподіяні, тому в діях водія [PERSON] відсутні ознаки кримінально-караного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а заподіяння шкоди самому поруш-нику ПДР складу кримінального правопорушення не створює. Зазначили, що згідно п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом , порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно ст. 6 цього ж Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відтак, відповідач вважає, що страхова компанія у цьому випадку не відповідає за заподіяння шкоди внаслідок ДТП, оскільки цей випадок не є страховим. 21 квітня 2021 року від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, обґрунтовуючи яку, [PERSON] наполягала на задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою суду від 23 червня 2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки не повідомили, разом з тим, подали клопотання, якими розгляд справи просили здійснити у їх відсутність. Суд, повно і всебічно дослідивши матеріали справи, а також наявні в ній докази, прийшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12, 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказами, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що 21 жовтня 2018 року на 514 км +750 м автодороги Стрий - Тернопіль- Кіровоград - Знам`янка в адміністративних межах с. Івангорода Христинівського району водій [PERSON] , керуючи автомобілем ВАЗ - 2109, д.н.з. [NUMBER] , з причепом та рухаючись в напрямку м. Умані, здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] . Внаслідок ДТП [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень помер того ж дня в Христинівській ЦРЛ. Наведене підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду від 05 червня 2020 року подане позивачем та [PERSON] до ТДВ «СК «Ю.УС.АЙ» (а.с. 19). На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» на підставі страхового полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власником наземних транспортних засобів за № АМ4454940. Наведене визнається і не заперечується сторонами у справі, а тому, в силу вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не підлягає доказуванню в суді. За фактом ДТП 21 жовтня 2018 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за № 12018250000000239 за ознаками ч. 2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП України в Черкаській області від 27 грудня 2019 року дане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с. 25-29). Постанова слідчого є чинною та зацікавленими сторонами не оскаржена і не скасована. Доказів протилежного суду сторонами не надано. 10 червня 2020 року матір потерпілого [PERSON] звернувся до ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» із заявами про : виплату страхового відшкодування пов`язаного з моральною шкодою в розмірі 8935 грн. 20 коп. та виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в розмірі 134028 грн. 00 коп. (а.с. 20- 22). ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.», за наслідком розгляду вказаного звернення, повідомило 07 вересня 2020 року представника позивача [PERSON] листом за вихідним №51-5381, про відмову у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з тим, що кримінальне провадження №12018250000000239 від 21 жовтня 2018 року, закрито через відсутність складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та через те, що не доведено факт настання смерті [PERSON] у зв`язку з взаємодією з джерелом підвищеної небезпеки, під керуванням водія [PERSON] (а.с. 44-47). За змістом ч. 1 - 3 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Пунктами 1-3 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. З огляду на презумпцію вини завданої шкоди, передбаченої ч. 2 ст. 1166 ЦК України, відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Порядок та умови відшкодування шкоди безпосередньо встановлено ЦК України, відповідно до якого умовами відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є протиправність поведінки заподіювача шкоди, наявність цієї шкоди у потерпілого і причинно-наслідкового зв`язку між ними. При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об`єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Тобто, перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом з тим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Наведене узгоджується з правовими позиціями, наведеними Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Змістом постанови слідчого ВР ЗСТ СУ ГУНП України в Черкаській області від 27 грудня 2019 року про закриття кримінального провадження підтверджується факт ДТП від 21 жовтня 2018 року за участі автомобіля ВАЗ - 2109, д.н.з. [NUMBER] з причепом, під керуванням [PERSON] та велосипедиста [PERSON] . Наведене, зокрема, узгоджується з висновками, наведеними у висновку судової автотехнічної експертизи за № 4/518 від 03 жовтня 2019 року. В той же час, слідчий не дійшов висновку про наявність вини в діях водія автомобіля. Внаслідок вказаного ДТП [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 23 жовтня 2018 року виконавчим комітетом Івангородської сільської ради Христинівського району Черкаської області (а.с. 30). Згідно висновку судово-медичної експертизи за № 05-7-02/420 від 20 березня 2019 року смерть [PERSON] настала внаслідок сполучної травми з залученням кількох ділянок тіла : відкритої черпено-мозкової травми без ушкодження кісток черепа з крововиливами під м`які мозкові оболонки з забоєм розміченням головного мозку; закритої тупої травми органів грудної клітини з множинними двосторонніми переломами ребер, переломом лівої ключиці з забоями легень, та лівостороннім гематораксом. Вказані ушкодження, згідно висновку, утворились в результаті дії тупих твердих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в ухвалі суду (ДТП від 21 жовтня 2018 року) і носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень, які небезпечні для життя. Враховуючи наведене суд приходить переконання, що шкода, пов`язана із смертю потерпілого [PERSON] , заподіяна саме джерелом підвищеної небезпеки під час ДТП від 21 жовтня 2018 року. В свою чергу, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього, не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду. Оскільки відповідачем не доведено тих обставин, що потерпілий [PERSON] передбачав, бажав чи свідомо допускав настання ДТП зі смертельним наслідком та бажав цих наслідків. Доводи ТОВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» про те, що обов`язок страховика відшкодувати завдану шкоду настає лише за наявності вини особи, відповідальність якої застрахована, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, не заслуговують на увагу з огляду на наступне. У статті 1166 ЦК України міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну, та підстави її виникнення. Так, для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини. Особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою. Вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили, а тому її називають підвищеною. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки покладається на володільця джерела. Правила ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. З огляду на вказане, відсутність вини водія забезпеченого транспортного засобу та закриття кримінального провадження відносно нього не звільняє його страховика від обов`язку відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. За змістом ст. 1166, 1187 ЦК України в разі завдання джерелом підвищеної небезпеки шкоди смертю фізичної особи такі дії визнаються неправомірними за винятком двох випадків: 1) коли шкоди було завдано внаслідок непереборної сили; 2) коли шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого. При цьому наявність зазначених обставин має довести володілець джерела підвищеної небезпеки або особа, відповідальна за нього. Відповідачем вказаних обставин не доведено та доказів протилежного суду не надано. В свою чергу, встановлені у справі обставини вказують на причинно-наслідковий зв`язок між протиправними діями володільця джерела підвищеної небезпеки, від яких загинув [PERSON] , та заподіяною внаслідок ДТП шкодою. При цьому, страховик не довів перед судом наявність непереборної сили або умислу потерпілого в заподіянні шкоди. Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За змістом ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані з: 1) життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпечен-ням (особисте страхування); 2) володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування); 3) відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Види обов`язкового страхування в Україні визначені статтею 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини в цій сфері регламентує, зокрема Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно ст. 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідаль-ності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно ст. 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У ст. 6 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» вказано, що страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п. 22.1 ст. 22 даного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок ДТП, відповідно п. 23.1 ст. 23 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасо-вою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. За змістом пунктів 27.1-27.5 ст. 27 наведеного Закону страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок ДТП настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Згідно п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. Відповідно п. 36.1 ст. 36 вказаного Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: approved