Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів за відчужене спільне майно. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначила, що з 12.04.2003 р. і по 17.08.2011 р. вона перебувала у шлюбі із [PERSON] . За час шлюбу, 01.09.2004 р. [PERSON] був укладений договір із АТЗТ «НВО «Созидатель» № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва, за умовами якого було проінвестовано придбання квартири площею 101,96 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , кв.105.15.12.2005 р. в цей договір було внесено зміни та вказано додатковими інвесторами [PERSON] та [PERSON] , після чого рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27.04.2006 р. оформлено право власності на вказану квартиру в рівних долях на [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] зазначається, що не погодившись із укладенням [PERSON] додаткової угоди від 15.12.2005 року, за якою майнові права на квартиру було частково передано [PERSON] та [PERSON] , вона звернулась із відповідним позовом до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з вимогами про визнання недійсної додаткової угоди від 15.12.2005 р. та скасування свідоцтва про право власності. Однак відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014 року по справі № 412/15786/2012, у задоволенні її позовних вимог було відмовлено через пропуск [PERSON] строку позовної давності на звернення до суду. Вказане рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014 року по справі № 412/15786/2012 було також залишено без змін ухвалами Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2014 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.05.2015 року. Також в окремому судовому провадженні [PERSON] вимагала розділити 1/3 квартири [ADDRESS] , оскільки вказана 1/3 частина квартири була набута нею під час спільного шлюбу з [PERSON] . Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі № 2-4574/11 позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково та визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 квартири [ADDRESS] . Крім того, у вказаній Постанові Верховного Суду від 29.08.2018 року у справі № 2-4574/11 було зазначено, що судом касаційної інстанції визнано правильними посилання нижчестоящих судів, що обрані позивачем способи захисту про визнання додаткової угоди не укладеною та про визнання акту приймання квартири незаконним не відповідають вимогам закону і відповідно не підлягають задоволенню. [PERSON] просить суд поновити їй строк позовної давності, посилаючись на те, що вона не могла своєчасно звернутися до суду, оскільки використовувала інші способи захисту своїх прав, шляхом звернення до суду в межах цивільних справ № 412/15786/2012 року, яка розглядалася протягом 2012-2015 років, та № 2-4574/11, яка розглядалася протягом 2011-2018 років. [PERSON] вважає, що не могла звернутися саме із позовом про відшкодування збитків, допоки не було розглянуто інших її позовів. В якості правового обґрунтування стягнення збитків з [PERSON] , [PERSON] зроблено посилання на положення ст.ст. 61, 65, 70 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України, оскільки згоди на укладення додаткової угоди від 15.12.2005 р. [PERSON] не надавала, а шляхом укладення цієї додаткової угоди їй було завдано збитків у розмірі вартості 1/3 спірної квартири, що становить 835 847 грн., які вона просила стягнути з [PERSON] . Представник позивача надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. 12 березня 2020 року [PERSON] через представника надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти задоволення позовних вимог. [PERSON] зазначається, що [PERSON] неодноразово зверталася у різні суду з позовними вимогами щодо оскарження додаткової угоди від 15.12.2005 року, а також просила визнати її співвласником 1/2 квартири [ADDRESS] . Однак Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13.11.2014 року по справі № 412/15786/2012, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанцій, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди та скасування свідоцтва про право власності було відмовлено. По іншій справі № 2-4574/11, Постановою Верховного Суду від 29.08.2018 року за Позивачкою було визнано право на частку в розмірі 1/6 права власності на спірну квартиру, в порядку поділу майна подружжя. [PERSON] зазначає у відзиві на позовну заяву, що в даній позовній заяві, яка була подана до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська тільки у лютому 2020 року, [PERSON] вимагає від [PERSON] відшкодувати їй збитки, спричинені укладенням додаткової угоди № 1 від 15.12.2005 р., внаслідок якого в подальшому право власності по 1/3 часток квартири набули [PERSON] та [PERSON] [PERSON] вказує, що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів участі у придбанні спірної квартири, а також належним чином не пояснила причини тривалого пропуску строку позовної давності, враховуючи що останнє судове рішення у судових спорах між [PERSON] та [PERSON] було ухвалено ще 29.08.2018 року. З огляду на вказане, [PERSON] просить суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог [PERSON] , та застосувати позовну давність до заявлених позовних вимог, оскільки нічого не перешкоджало [PERSON] раніше звернутися із відповідним позовом. [PERSON] також окремо подала до суду клопотання про поновлення строку позовної давності від 17.03.2020 р., яке за змістом обгрунтування причин пропуску строку позовної давності повністю збігається з доводами [PERSON] , вказаними нею у позовній заяві. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 квітня 2003 року по 29 листопада 2011 року. 01 вересня 2004 року між АТЗТ «НВО «Созидатель» та [PERSON] укладено договір № П6-3-7-25 про інвестування житлового будівництва згідно умов якого [PERSON] зобов`язався прийняти участь в інвестуванні житлового будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , а АТЗТ «НВО «Созидатель» організувати будівництво житлового будинку, ввести в його в експлуатацію та передати [PERSON] у власність трикімнатну квартиру площею 101,96 кв.м., розташовану на сьомому поверсі. 15 грудня 2005 року між АТЗТ «НВО «Созидатель», [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору № П6-3-7-25 від 01 вересня 2004 року про інвестування житлового будівництва згідно якої інвесторами, крім [PERSON] , зазначено також [PERSON] та [PERSON] . Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1889 від 27 квітня 2006 року оформлено право власності з видачею свідоцтва на квартиру за адресою: [ADDRESS] на [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Право власності за вказаними особами оформлено на підставі договору № 6П-3-7-25 від 01 вересня 2004 року та додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року. 19 червня 2006 року на підставі вказаного рішення виконавчий комітет Дніпропетровської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру у [ADDRESS] згідно якого власниками квартири у рівних частках є [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Отже, внаслідок укладання зазначеного договору про інвестування, [PERSON] набув право власності на зазначену квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, а уклавши додаткову угоду, він здійснив відчуження майнових прав подружжя, на яке згідно ст.. 65 СК України, потребувалася згода позивачки, яку вона не надавала. Вказані обставини вже були встановлені під час розгляду судових справ № 412/15786/2012, № 2-4574/11 та повторному доказуванню чи оцінці не підлягають. Таким чином, доводи [PERSON] , що [PERSON] належними та допустимими доказами не підтвердила свою участь у здійсненні витрат на придбання квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , спростовуються висновками, викладених у судових рішеннях по вказаних судових справах. Разом з тим, суд приймає доводи [PERSON] в частині необхідності застосування строку позовної давності та відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] з даних підстав. Так, згідно із ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якою заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що заперечуючи проти позову відповідач посилався на те, що позивачці у травні 2009 року стало відомо про порушення своїх прав, а саме про укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, внаслідок якої змінився склад власників по квартирі за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини встановлені у Постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року по справі № 2-4574/11 (61-5529св18), і сторонами спору не заперечувалися. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В той же час, як встановлено судовими рішеннями по справі № 412/15786/2012 [PERSON] звернулася з позовом до суду у грудні 2012 року, тобто після закінчення строку, визначеного ст. 257 ЦК України, внаслідок чого їй і було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року. Зокрема, Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року по справі № 412/15786/2012 (№ 6-2317св15) було залишено без змін рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року, якими відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог через пропуск нею позовної давності для звернення до суду. З огляду на вказане, подальші посилання [PERSON] , що вона до лютого 2020 року не мала можливості звернутися із даним позовом до [PERSON] з вимогами про відшкодування збитків до закінчення розгляду інших судових справ є безпідставними, оскільки як вбачається із вищевказаних судових рішень, [PERSON] на момент звернення до суду із позовними вимогами про визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року вже було пропущено строк позовної давності. Також слід окремо зауважити, що обрахування [PERSON] строку позовної давності не від дати, коли вона дізналася про можливе порушення своїх прав, а від моменту ухвалення остаточних судових рішень судами касаційної інстанції не відповідає вимогам законодавства, оскільки за приписами ст.ст. 256-257, 261 Цивільного кодексу України позовна давність обраховується саме з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не з моменту ухвалення будь-яких судових рішень у зв`язку із зверненням до суду за захистом прав та інтересів. В межах даної цивільної справи строк позовної давності у [PERSON] почав свій перебіг в момент, коли вона дізналася про укладення [PERSON] додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, за наслідком чого відбулося відчуження майнових прав на квартиру [ADDRESS] , оскільки саме через укладення вказаної додаткової угоди могли бути заподіяні збитки [PERSON] . Однак в період часу з травня 2009 року, коли [PERSON] дізналася про факт укладення додаткової угоди № 1 від 15 грудня 2005 року, і по лютий 2020 року з будь-якими позовними вимогами про стягнення збитків, заподіяних відчуженням майнових прав на квартиру, [PERSON] не зверталася, а отже пропустила строк судового захисту. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Навіть з урахуванням наведених [PERSON] доводів, що вона очікувала для подання даного позову на завершення остаточного судового розгляду по двох інших судових справах № 412/15786/2012, № 2-4574/11, нею не надано будь-яких належних пояснень, чому вона невідкладно після цього не звернулася з цим позовом до суду, а зволікала із поданням цього позову тривалий час. Так, остаточні судові рішення у вищевказаних справах були винесені 06 травня 2015 року - Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 травня 2015 року по справі № 412/15786/2012 (№ 6-2317св15), та 29 серпня 2018 року - Постанова Верховного Суду від по справі № 2-4574/11 (61-5529св18). Вказане свідчить, що прийняття остаточних судових рішень ніяким чином не перешкоджало [PERSON] звернутися із відповідним позовом до суду, натомість допущене нею зволікання та безпідставне пропущення строку позовної давності на звернення до суду вказують на відсутність підстав для поновлення строку позовної давності та необхідності відмови у задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності, про застосування якої відповідачем [PERSON] зроблена відповідна письмова заява у відзиві на позов. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням відмови у задоволенні позовних вимог та звільнення позивача від сплати останніх, судовий збір компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Згідно із ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року було задоволено заяву [PERSON] та до набрання законної сили рішенням у цивільній справі №201/1560/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів за відчужене спільне майно було заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії з відчуження майна, яке належить йому на праві власності, а також накладено арешт на його майно, а саме на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер 6523586000:02:001:0326, розташованої на території Чорнянської сільради Каховського району Херсонської області, цільове призначення: «Для ведення особистого селянського господарства». Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 червня 2020 року було частково скасовано вказану ухвалу суду від 14 лютого 2020 року в частині обраного виду забезпечення позову у вигляді арешту на 1/6 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, кадастровий номер 6523586000:02:001:0326, розташованої на території Чорнянської сільради Каховського району Херсонської області, в іншій частині ухвалу залишено без змін. Враховуючи той факт, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 лютого 2020 року підлягають скасуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed