Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

08 листопада 2019 року позивач звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів про усунення перешкод у праві користування житловим приміщенням шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 28 лютого 1996 року. В даному житловому приміщенні, за його згодою, було зареєстровано його колишню дружину - [PERSON] , шлюб з якою розірвано у лютому 2008 року, їх діти: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які на даний час є повнолітніми. З 2005 року шлюбні відносини з відповідачем [PERSON] були припинені, але, оскільки вони на той час перебували у зареєстрованому шлюбі, то новонароджену дитину відповідача - сина [PERSON] , 2006 року народження, зареєстрували на його ім`я та за місцем реєстрації матері. [INFO] у відповідача [PERSON] народилася донька [PERSON] , яка зі слів відповідача, реєструється на його ім`я та за адресою матері. Відповідачі фактично не проживають в його квартирі з 2006 року. 17 квітня 2009 року ухвалою суду було затверджено мирову угоду між ним та відповідачем [PERSON] , відповідно до якої останній виділено двокімнатну квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] (кафе-бар "[INFO]") та квартиру [ADDRESS] магазин " [INFO]"), тобто неповнолітні діти відповідача забезпечені житлом. Відповідачі ніякого права власності на квартиру не мають, в ній не проживають з 2006 року, в ній відсутні їх речі. Реєстрація відповідачів в квартирі позивача створює йому перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні власністю, оскільки він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Просить суд усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом позбавлення відповідачів права користування вказаним житловим приміщенням. Позивач в судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, у встановлені судом строки відзив на позовну заяву не надали, про дату розгляду справи були належним чином повідомлені за місцем реєстрації, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи в її відсутність, просить винести рішення згідно діючого законодавства, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей. Враховуючи вимоги ст.210 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.247 ЦПК України. Суд, повно, всебічно і об`єктивно дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності з точки зору належності, допустимості і взаємозв`язку, приходить до наступних висновків. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ч.1 ст. 319 ЦК України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року, відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Дійсно, 24 лютого 1996 року було зареєстровано шлюб між позивачем та відповідачем [PERSON] Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 02 листопада 1999 року); [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 24 лютого 1996 року); [PERSON] , [INFO] ( копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 05 серпня 1997 року); [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 13 грудня 2000 року); [PERSON] , [INFO] , на утримання яких рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позивача було стягнуто аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до повноліття дітей. За час шлюбу [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 28 лютого 1996 року. 12 лютого 2008 року шлюб між сторонами розірвано, згідно копії свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 12 лютого 2008 року. Копією ухвали Першотравенського міського суду Дніпропетровської області №2-80/09 від 17 квітня 2009 року підтверджується, що судом затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , за умовою якої: - виділено [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яка належить їй відповідно до договору купівлі-продажу від 10 вересня 2003 року; квартиру [ADDRESS] (кафе-бар "[INFO]"), яка належить їй відповідно до договору купівлі-продажу від 19 липня 2003 року; квартиру [ADDRESS] (магазин "[INFO]"), яка належить їй відповідно до договору купівлі-продажу від 26 липня 2002 року; - виділено [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , яка належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 30 червня 1997 року; квартиру [ADDRESS] , яка належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 28 лютого 1996 року, визнавши за ним право власності на вказану квартиру; павільйон "Кафе Мінутна" за адресою: будинок [ADDRESS] , яка належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 2005 року, визнавши за ним право власності на вказане приміщення; автомобіль Опель Омега, 1991 року випуску. При цьому, [PERSON] відмовилася від стягнення аліментів на дітей з [PERSON] [INFO] відповідач [PERSON] народила доньку [PERSON] , батьком якої записано позивача [PERSON] Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №185696095 від 22 жовтня 2019 року підтверджується, що право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за позивачем [PERSON] Копією довідки ПП "Комунальщик-3" від 02 травня 2018 року та довідкою №11626 від 02 серпня 2019 року підтверджується, що в квартирі позивача зареєстровані: він, його колишня дружина - [PERSON] , повнолітні діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Актом №439 від 01 серпня 2019 року підтверджується, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, але з 2006 року не проживають: [PERSON] , повнолітні діти: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як встановлено в ході розгляду справи, домовленості між сторонами щодо подальшої реєстрації відповідачів в квартирі позивача не досягалось, співвласниками житла вони не являються, підстав, які б були визначені законом щодо збереження за відповідачами житла не встановлено, відтак, всіх повнолітніх членів сім`ї позивача слід визнати такими, що втратили право на користування житлом позивача. Право власності на житловий будинок, квартиру, визначені статтями 317,388 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Внаслідок створених відповідачем перешкод та його неправомірних дій позивач позбавлена охоронюваного законом права користування власністю. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Крім того, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року (справа № 6-57цс11). За вищезазначених обставин, суд вважає, що підлягають задоволенню вимоги позивача про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом позбавлення відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] права користування житловим приміщенням. Що стосується позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей позивача: [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою позивача, суд приходить до наступного. Згідно статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Як передбачено статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" від 02 червня 2005 року N 2623-IV, держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] є неповнолітніми та на даний час зареєстровані за місцем проживання свого батька - [PERSON] , суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в частині позбавлення їх права користування житловим приміщенням позивача, враховуючи їх інтереси. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, як учасник бойових дій на підставі посвідчення АА №419668 від 11 квітня 2018 року, його позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути судовий збір з повнолітніх відповідачів на користь держави по 768,40 гривень, з кожного. Інші судові витрати віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved