Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом,який був уточнений та остаточно просить суд визнати недійсним з моменту його вчинення іпотечний договір від 14.11.2007 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк» в особі заступника керуючого Одеської філії ТОВ «Укпромбанк» Шелестюка М.В., по кредитному договору №490/ФКВІП-07 від 13.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] зняти заборону відчуження на [ADDRESS], накладену у зв'язку із посвідченням іпотечного договору реєстровий №16912 від 14.11.2007 року, зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] провести державну реєстрацію припинення заборони відчуження нерухомого майна, зареєстрованого нею у зв'язку із посвідченням іпотечного договору реєстровий №16912 від 14.11.2007 року, на [ADDRESS], зобов'язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу [PERSON] провести державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна іпотекою, зареєстрованого нею у зв'язку із посвідченням іпотечного договору реєстровий №16912 від 14.11.2007 року, на [ADDRESS].. У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник ПАТ «Дельта Банк» просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву. Представник ТОВ «Український промисловий банк» в судове засідання не з'явився, про час слухання справи був повідомлений. Представник Приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу [PERSON] [PERSON] позовні вимоги не визнав. Представник третьої особи надав до суду заяву, у якій просив справу розглядати у його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] придбали на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2002 року 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. [PERSON] перебуває фактичних шлюбних відносинах з позивачкою та є батьком її сина [PERSON], народженого [INFO]. 14.11.2007 року між TOB «Український промисловий банк» в особі заступника керуючого Одеською філією ТОВ «Укрпромбанк» М.В.Шелестюком та [PERSON] по кредитному договору № 490ФКВІП-07 від 13.11.2011 року укладено іпотечний договір № 490ФКВІП-07 за умовами якого іпотекодавець передав, а іпотеркодержатель прийняв в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]. Вказаний правочин укладено нотаріально, де справжність підписів сторін посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] На момент (14.11.2007 року) передачі нерухомого майна в іпотеку банку, право користування яким мав неповнолітній [PERSON], дозвіл органу опіки і піклування не надавався. Внаслідок укладення спірного правочину, малолітній [PERSON], залишиться без житла. яке являється його єдиним законним місцем проживання. Оскільки батьки управляють майном, майновими правами, які належать дитині, з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини, зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку та піклування (з дозволу органу опіки та піклування), а отримання батьками дозволу органів опіки та піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, є необхідним не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, але й тоді, коли вони стосуються її майнових прав, зокрема, права на користування жилим приміщенням. Отримання такого дозволу було необхідною умовою законності відповідного правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. При укладенні кредитного договору факт наявності малолітньої дитини не приховувався, про це заявлялося при заповненні анкети, та перевірялося працівниками банку. Згідно з положеннями частин третьої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 10 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України "Про нотаріат" та іншими актами законодавства України. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про нотаріат" нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Документи, оформлені державними і приватними нотаріусами, мають однакову юридичну силу. Отже при посвідченні правочину нотаріус та сторони правочину порушили чинне законодавство. З вказаного правочину, який вчинили відповідачі, можна однозначно констатувати, що такий правочин не відповідав інтересам дитини оскільки був спрямований на забезпечення виконання зобов'язань [PERSON]. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У відповідності зі ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 18 "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла, (законодавець визначив, що такий контроль здійснюється шляхом надання згоди на посвідчення або відмову посвідченні правочинів відносно нерухомого майна право власності або право користування якими мають неповнолітні. Отже правочин щодо передачі майна в іпотеку прирівнюється до угоди про відчуження де на відміну від відчуження (право власності при купівлі-продажу переходить з посвідченням правочину (ст. 656 ЦК України) іпотеко держатель набуває право звернути стягнення (воно повинно бути таким на яке можна звернути стягнення). Згідно офіційного листа Міністерства Юстиції України від 25.07.2006 р. N 19-50- 556 «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування» «...нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на де майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину ....» Відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України, батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири: видавати письмові зобов'язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. Батьки мають право дати згоду на вчинення неповнолітньою дитиною правочинів передбачених частиною другою цієї статті, лише з дозволу органу опіки та піклування. Дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. При вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочини щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснений будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчужені жилих приміщень та купівлі нового житла. Наведені положення узгоджується із вимогами частини другої ст.64 та частини першої ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України. У відповідності до ст. 39 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років а також недієздатних фізичних осіб захитають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Відповідно 224 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першого третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин. визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Так, відповідно до ст.3 Конвенції "Про права дитини", схваленої резолюцією 44- сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріорітет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України "Про охорону дитинства", норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції "Про права дитини" та, на переконання колегії, не можуть тлумачитися звужено. Відповідно до ч. 6 ст.203 ЦК України Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. З ст. 209 ЦПК України, Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином вищезазначений договір іпотеки зі змінами і доповненнями у розумінні правових наслідків, передбачених ст.ст. 71, 203, 209, 215, 216, 224 Цивільного кодексу України ст. 177 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" та ст. ст. 18, Закону України "Про охорону дитинства" є недійсним (нікчемним). З огляду на викладене, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved