Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що через непорозуміння, спільне життя у сторін по справі не склалося в зв'язку із чим 17.02.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області шлюб між ними розірвано, але відповідач є батьком їх спільного сина - [PERSON], [INFO], який хворіє на бронхіальну астму та алергічний риніт, а тому потребує обов'язкового санаторно-курортного оздоровлення на морі в кліматичних умовах з підвищеним вмістом солей, що підтверджується довідкою лікаря. Відповідач дозволу на виїзд дитини за кордон для відпочинку не надає, свою категоричну позицію нічим не обгрунтовує. В зв'язку з зазначеним, позивач, уклавши 04.09.2014 року договір про надання туристичних послуг, змушена звернутися до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за кордон їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу відповідача для відпочинку. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, надавши до суду заяву про розгляд справи у їх відсутністі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач вимоги позову не визнав та просив відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що держава Ізраїль є небезпечною для дитини країною, як з точки зору його здоров'я, харчування, так і ситуації в країні, а тому не погоджується на відпочинок свого сина за межами України. Суд, врахувавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Частиною 1 ст. 11 Цивільно-процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] батьками [PERSON], [INFO], є громадяни [PERSON] та [PERSON] Рішенням колегії судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 05.03.2014 року у справі № 22Ц-780/1688/2014 року, змінившим в частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03.12.2013 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дитини, що набрало законної сили, встановлено, що [PERSON], син сторін у справі, страждає на бронхіальну астму та алергічний реніт та йому, за станом здоров'я, рекомендовано оздоровлення в кліматичних умовах з підвищеним вмістом солей. Відповідно до Договору про надання туристичних послуг № 028 від 04.09.2014 року, позивачкою сплачено за надання послуг з бронювання квитків на літак до м. Єйлот Держави Ізраїль, трансферів по Україні та Ізраїлю, а також за бронювання готелю для проживання позивача та її сина [PERSON] на період з 28.10.2014 року до 11.11.2014 року. З довідки-розрахунку №1052/5 вбачається, що за [PERSON] наявна заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 07 жовтня 2014 року складає 6 740, 00 гривень. Як вбачається з положень ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір міст проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 313 ЦК УКраїни, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла 16 років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до „Правил перетинання державного кордону громадянами України", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі-батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до положень ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україні громадянами України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Документами, що надають право на виїзд з України і виїзду в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Положення ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україні громадянами України" від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, передбачають, що оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про охорону Дитинства", на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до „Конвенції про права дитини" (прийнята ООН 20.11.1989 року та ратифікована Постановою Верховної Ради №789 від 27.02.1991 року), у в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Зокрема, стаття 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Таким чином в судовому засіданні не встановлено будь-яких перешкод для відвідування та відпочинку з оздоровленням дитини позивача за межами України, при цьому суд враховує що це буде відповідати її інтересам, а тому перешкоджання в цьому батька дитини є необґрунтованим та позбавляє малолітнього такої можливості, крім цього судом враховано, що відповідач не виконує своїх батьківськіх обов'язків та має заборгованість по сплаті аліментів. Відсутність згоди з боку батька щодо виїзду його дитини за межі України на відпочинок та оздоровлення суперечить вищезазначеним вимогам діючого законодавства, а тому права [PERSON] підлягають судовому захисту шляхом надання його матері відповідного дозволу. На підставі наведеного та

Outcome: approved