Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 03.03.2008 року між нею та відповідачем укладено кредитний договір, згідно якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 32000,00 доларів США, зі сплатою 13,86 % річних та з кінцевим терміном повернення 03.03.2018 року. Як вказує позивач, вказаний кредитний договір суперечить нормам діючого законодавства, оскільки вона, як отримувач коштів в іноземній валюті не мала права здійснювати використання готівкової іноземної валюти при здійсненні платежів за договором та внесення плати за користування кредитними коштами, оскільки вона не мала індивідуальної ліцензії для здійснення валютних операцій в іноземній валюті. Про дату, місце та час розгляду справи позивач повідомлялася належним чином, про що свідчать поштові повідомлення з відміткою про отримання судових викликів, однак у судові засідання остання не з'являлася та про причини своєї неявки суд не повідомляла, заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності до суду не надходили. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву в якій просив розглядати справу за його відсутності, а також надав свої заперечення стосовно позовних вимог, в яких вказав, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до ч.ч. 1,2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Згідно із ч.ч. 1,2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Враховуючи викладене, приймаючи до уваги, що судом кілька разів відкладався розгляд справи у зв'язку із неявкою сторін, а також приймаючи до уваги, що позивач належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, однак у судові засідання не з'являлась з невідомих суду причин, суд вирішив справу на підставі наявних у матеріалах цивільної справи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 03.03.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 446Т-52, відповідно до якого позивач отримала кредитні кошти у розмірі 32000,00 доларів США, зі сплатою 13,86 % річних та з кінцевим терміном повернення 03.03.2018 року (а.с. 5-7). Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Як вбачається з наданих суду документів, Акціонерному банку «Брокбізнесбанк» 07.10.1991 року Національним банком України видано банківську ліцензію № 138 на право здійснювати банківські операції, визначені ст. 47 Закону України "Про Банки і банківську діяльність". 03.12.2001 року Акціонерному банку «Брокбізнесбанк» видано дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною 4 ст. 47 Закону України "Про Банки і банківську діяльність" згідно з додатком до цього дозволу. Також відповідачу Національним банком України видано додаток до дозволу на здійснення валютних операцій, згідно із яким відповідач має право здійснювати неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в іноземній валюті, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України тощо. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 30.03.2012 № 5, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. З вищевикладеного випливає, що позивач мав право одержувати кредит в іноземній валюті, сплачувати за ним проценти, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed