Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

В серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Селекційно-генетичного інституту Національний центр насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення авторської матеріальної винагороди посилаючись на те, що відповідач з моменту винаходу і по даний час використовує винаходи «Апарат пропорційного висіву» та «Сіялка селекційна», співавтором яких він є на підставі авторського свідоцтва №852213 зареєстрованого в Державному реєстрі винаходів СРСР 07.04.1981 року, та авторського свідоцтва №917742, зареєстрованого в Державному реєстрі винаходів СРСР 07.12.1981 року, однак не сплачує йому авторську винагороду. У зв'язку із цим, після уточнення позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь авторську грошову винагороду в розмірі 900\~620 грн. Представник відповідача надала до суду письмові заперечення на позов та письмові пояснення, в яких просила про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, та наголошувала на тому, що у відповідача на балансі та у власності не перебувають сіялки селекційні з апаратом порційного висіву, документи щодо їх списання не збереглись так як строк їх зберігання становить 3 роки, протягом останніх трьох років СГІ-НЦНС не використовує зазначені винаходи; виключні права на винаходи «Апарат пропорційного висіву» та «Сіялки селекційної» під час реєстрації передані державі, строк захисту яких становить 15 років з дня подачі заявки, а тому термін дії виключних прав на винахід «Апарат пропорційного висіву» сплинув 26.05.1994 року, а на винахід «Сіялка селекційна» - 08.01.1995 року; винагорода за використання в народному господарстві СРСР винаходу, що створює економію, виплачується автору (співавторам) протягом 5 років з початку використання винаходу на підприємстві, в організації, установі, яка першою використала цей винахід, однак позивач не звертався ані в цей час, ані протягом трьох років після цього з вимогами щодо невиплати йому авторської винагороди, у зв'язку із чим строк для захисту права [PERSON] на авторську винагороду у випадку його порушення, минув 01.03.1990 року та 01.03.1991 року. Позивач звернувся до суду із клопотанням про поновлення строків позовної давності, згідно із текстом якого зауважив, що пропустив строк звернення до суду з поважних причин, так як починаючи з 1998 року є інвалідом 1 групи та постійно отримує курси лікування. В судовому засідання позивач та його представник заявлені позовні вимоги про стягнення авторської винагороди підтримали, просили суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача зазначила про необґрунтованість позовних вимог з підстав, викладених у запереченні на позовну заяву та наданих додаткових поясненнях, та підтримала заявлені вимоги про застосування наслідків пропуску строків позовної давності, просила суд відмовити позивачу у задоволенні його вимог з наведених підстав. \~ Разом з тим надала критичну оцінку поясненням представника позивача, щодо поважності пропуску позивачем позовної давності,\~та, зокрема, пояснила, що наведені позивачем обставини виникли вже після спливу позовної давності та в будь-якому разі не виключають\~можливості звернення до суду з позовом про стягнення авторської винагороди, та не можуть бути визнані судом поважними та такими, що є підставою для поновлення відповідного строку позовної давності. Суд, заслухавши сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні встановлено, що 7 квітня 1981 року за заявкою Молдавського науково-дослідного інституту кукурудзи та сорго в Держаному реєстрі винаходів СРСР зареєстровано авторське свідоцтво №852213 на винахід «Апарат порційного висіву». Співавторами зазначеного винаходу є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. 7 грудня 1981 року за заявкою Молдавського науково-дослідного інституту кукурудзи та сорго в Держаному реєстрі винаходів СРСР зареєстровано авторське свідоцтво №917742 на винахід «Сіялка селекційна». Співавторами зазначеного винаходу є [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, актом впровадження результатів закінчених наукових досліджень від 16 червня 1982 року за пропозицією Молдавського науково-дослідного інституту кукурудзи та сорго у Всесоюзному селекційно-генетичному інституті було вперше впроваджено до використання чотири селекційні сіялки для посіву кукурудзи з конусним висівним апаратом та хитною рамою, конструкції Молдавського НДІ кукурудзи та сорго з використання свідоцтв №852213 та №917742. Правові відносини між сторонами позову регулюються ст. 464,465 ЦК України, п. 5 ст. 28, п. 3 ст. 31, п. 2 ст. 34 Закону України "Про охорону прав на винаходи та корисні моделі", п. 3 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" від 23.12.93 року N 3769-Х11, Постановою Кабінету Міністрів України від 11.07.94 р. N 473 "Про порядок виплати винагороди авторам винаходів і промислових зразків, що охороняються чинними на території України свідоцтвами СРСР", Інструкцією про порядок виплати винагороди за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, затвердженою постановою Державного комітету по справам винаходів та відкриттів Ради Міністрів СРСР від 15.01.1974 р., Положенням про відкриття, винаходи і раціоналізаторські пропозиції, затвердженим постановою Ради Міністрів СРСР № 584 від 21.08.1973 р. За ст. 464 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на винахід, корисливу модель, промисловий зразок є: 1)право на використовування винаходу, корисної моделі, промислового зразку; 2) виключне право дозволяти використання винаходу, корисної моделі, промислового зразку (надавати ліцензії); 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню винаходу, корисної моделі, промислового зразку, в тому числі й забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок належить власнику відповідного патенту, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 465 ЦК України майнові права інтелектуальної власності на винахід, корисну модель, промисловий зразок дійсні з дати, слідкуючої за датою їх державної реєстрації, при умовах підтримання дії цих прав відповідно до закону. За ч. 3 ст. 465 ЦК України строк дії виключних майнових прав інтелектуальної власності на винахід, спливає через 20 років, котрі розраховуються з дати подачі заявки на винахід у встановленому законом порядку. За ч. 4 ст. 465 ЦК України строк дії виключних майнових прав інтелектуальної власності на корисну модель спливає через 10 років з дати подачі заявки на корисну модель у встановленому законом порядку. Виходячи з положень п. 5 ст. 28, п. 34 Закону України "Про охорону прав на винахід та корисні моделі", тільки наявність діючого патенту України надає його власнику виключне право на об'єкти інтелектуальної власності, в котрих він є безпосереднім автором. Відповідно до п. 1 ст. 31 Закону України "Про охорону прав на винахід та корисні моделі" вважається, що будь-яка юридична особа має право на безоплатне продовження використання винаходу, якщо до дати подачі заявки на отримання патенту України, воно з комерційною метою використовувало тотожне технічне рішення. Виходячи з п. 3 ст. 31 Закону України "Про охорону прав на винахід та корисні моделі" визнається порушенням прав, якщо юридична особа раніше використовувало на своєму підприємстві запатентований в України винахід. З положень цих статей вбачається, що автор авторського свідоцтва СРСР може претендувати на авторську винагороду тільки в тому разі, якщо він має, або мав раніше діючий патент України. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не має діючого патенту України, який тотожній його авторським свідоцтвам, а тому він не може претендувати на авторську винагороду за своїм авторським свідоцтвом від будь-якої юридичної або фізичної особи, яке раніше використовувало або зараз використовує тотожне технічне рішення. За п. 3 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про охорону прав на винаходи і корисні моделі" від 23.12.93 року № 3769-ХІІ вбачається, що автор будь-якого авторського свідоцтва, отриманого в СРСР, мав можливість переоформити його на патент України, протягом 20 років від дати подачі заявки на авторське свідоцтво. Таким чином, строк для переоформлення авторських свідоцтв, належних у співавторстві [PERSON] на патенти України сплили у 2001 та 2002 роках (1981 + 20 років = 2001 рік; 1982 + 20 = 2002 рік). Можливість запатентування авторського свідоцтва №852213 та авторського свідоцтва №917742, належного [PERSON] у співавторстві з іншими особами з 1991 року (встановлення незалежності України) до теперішнього часу вичерпано. Виходячи з Постанови Верховної Ради України № 3769-ХІІ, автори авторських свідоцтв колишнього СРСР, мають право на отримання авторської винагороди тільки в разі отримання патенту України. [PERSON] не має патенту України і таким чином, не має права на отримання авторської винагороди. Будь-яка особа, яка до дати подання клопотання про витрачу патенту України на винахід, що охороняється авторським свідоцтвом СРСР, сумлінно, в інтересах своєї справи або свого підприємства використала в Україні зазначений винахід… має право продовжити використання винаходу або використати його відповідно до таких приготувань без укладання угоди з власником патенту. З урахуванням висновку про відсутність оформлення [PERSON] патенту України на підставі авторського свідоцтва, суд вважає вимоги [PERSON] про стягнення авторської винагороди безпідставними. Відповідно до пункту 7 Інструкції про порядок виплати винагороди за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, затвердженої постановою Державного комітету по справам винаходів та відкриттів Ради Міністрів СРСР від 15.01.1974 р. винагорода за відкриття, винахід та раціоналізаторську пропозицію розподіляється між співавторами у відсотковому відношенні за їх письмовою угодою. Разом з тим, матеріали справи не містять таких письмових угод між співавторами винаходів за авторськими свідоцтвами. Додатково суд вважає за необхідне зазначити, що матеріали справи не містять доказів використання відповідачем винаходів, захищених авторськими свідоцтвами №852213 та №917742, протягом останніх трьох років. Таким чином,матеріали цивільної справи не містить будь яких належних та допустимих доказів, на підтвердження обставин, на які посилається позивач як на підстави своїх вимог . Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. При цьому, відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України «Змагальність сторін» цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України . Також, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Окрім того, Цивільним кодексом України (ст.ст. 256, 257) встановлені строки, у межах яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Виходячи зі змісту пункту 112 Положення № 584 винагорода за використання в народному господарстві СРСР винаходу, що створює економію, виплачується автору (співавторам) протягом 5 років з початку використання винаходу на підприємстві, в організації, установі, яка першою використала цей винахід, незалежно від терміну, що пройшов з моменту видачі авторського свідоцтва. Виходячи зі змісту пункту 116 Положення № 584 виплата підприємствами, організаціями, установами, міністерствами, відомствами винагороди за використання винаходів проводиться в 2-місячний термін після закінчення календарного року використання винаходу. Відповідно до цих норм цивільного законодавства перебіг позовної давності за зобов'язанням про сплату авторської винагороди [PERSON] за авторським свідоцтвом №852213 почався з 01.03.1986 року та за авторським свідоцтвом №917742 з 01.03.1987 року, та відповідно сплив 01.03.1990 року та 01.03.1991 року В судовому засіданні позивач стверджував, що жодного разу не отримував від відповідача авторську винагороду за використання винаходів, захищених авторськими свідоцтвами №852213 та №917742, однак з моменту впровадження зазначених винаходів не звертався із вимогою щодо таких виплат. Вперше [PERSON] звернувся до відповідача із відповідною вимогою лише у 2016 році. Відповідно до наведених вище висновків перебіг позовної давності за зобов'язанням з повернення грошових коштів почався 01.03.1986 року та 01.03.1987 року, та сплив 01.03.1990 року та 01.03.1991 року. Позивач звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з відповідним позовом в серпні 2016 року, тобто вже після спливу позовної давності. З наявних в матеріалах справи доказів вбачається те, що позивачу 15.05.1998 року, тобто через 7 років після спливу позовної давності, визначена перша група інвалідності. Інших доказів підтверджуючих поважність причини пропуску строку позовної давності матеріали справи не містять. Так, позивач, мав достатньо часу для подання позову до відповідача, та наведені обставини виключають поважність причин пропуску вказаним позивачем строків позовної давності. Таким чином, поважних причин для пропуску позовної давності у [PERSON] з наведених обставин не вбачається. Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зважаючи на викладене, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в сукупності і взаємозвязку на належність, допустимість, достовірність і достатність, суд вважає, що позивачем під час судового розгляду справи не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed