Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Енселко Агро», державного реєстратора Комунального підприємства «Спецбудресурс» Хмельницької районної ради Хмельницької області Олійника Вадіма Вікторовича про визнання недійсним правочину та скасування державної реєстрації. Свої вимоги мотивує тим, що сторонами укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) строком на сто років від 13 серпня 2018 року, зареєстрований за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42594827 від 17.08.2018 року. Таким чином ТОВ «Енселко Агро» набуло право користування земельною ділянкою терміном з 17.08.2018 року до 31.12.2117 року. Однак, зазначений договір емфітевзису було укладено внаслідок введення позивачки в оману, скориставшись тяжкими життєвими обставинами, під впливом яких вона перебувала на той час. Вважає, що умови договору суперечать вимогам чинного законодавства та порушують права позивачки як власника земельної ділянки, а тому звертається з позовом до суду. Ухвалою суду від 13.01.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 29.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «Енселко Агро» Столаба Ю.М. в судовому засіданні позов не визнала, заперечила проти нього посилаючись на обставини викладені у відзиві на позовну заяву. У відзиві на позовну заяву, зазначає, що 13.08.2018 між сторонами було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на строк 99 років. Право користування земельною ділянкою на підставі даного договору було зареєстровано належним чином 17.08.2018, індексний номер 42594827. Також, позивачка отримала плату від ТОВ "Енселко Агро" за право користування земельною ділянкою завчасно, за весь термін дії даного Договору згідно п.3.1. вказаного договору. Відповідач державний реєстратор Комунального підприємства «Спецбудресурс» Хмельницької районної ради Хмельницької області Олійника В.В. у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відзиву не подав, пояснень стосовно позову не направляв. Суд, дослідивши матеріали справи, зазначає наступне. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності\~\~від 21 листопада 2013 року\~\~ [PERSON] \~\~належить земельна ділянка площею 1 га, кадастровий номер 6821889800:05:002:0001, яка знаходиться на території Удріївської сільської ради, Дунаєвецького району, Хмельницької області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.11.2013 року, зареєстрованого в реєстрі за №2198 (а.с.11, 12). 23.12.2012 року між [PERSON] та ТОВ «Енселко Агро» було укладено договір оренди земельної ділянки. 13.08.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Енселко Агро» було укладено угоду про дострокове припинення дії договору оренди земельної ділянки від 23.11.2012 року, що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права\~від 17.08.2018 року №134751035 (а.с.22-24).\~ Відповідно до договору №б/н від 13.08.2018 року [PERSON] із ТОВ «Енселко Агро» укладала договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на умовах якого позивачка передала у користування земельну ділянку площею площею 1,0000 га, у тому числі рілля 1,0000 га, кадастровий номер земельної ділянки 6821889800:05:002:0001, яка знаходиться на території Удріївської сільської ради, Дунаєвецького району, Хмельницької області (а.с.16-21). Актом приймання-передачі від 13 серпня 2018 року до договору землі від 13 серпня 2018 підтверджується факт передання [PERSON] ТОВ «Енселко Агро» у строкове платне користування вище зазначену земельну ділянку (а.с.25). Вище зазначене також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права\~від 17.08.2018 року №134753454\~\~ [PERSON] \~\~та ТОВ «Енселко Агро» уклали договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), строк дії до 31.12.2117 з правом пролонгації, номер запису 27538926 від 15.08.2018 року (а.с.14-15). Згідно п.1.1. Договору емфітевзису, предметом цього договору є земельна ділянка сільськогосподарського призначення, детальна інформація про яку наведена в п.1.2. даного договору, відносно якої Землевласник, в порядку та на умовах визначених даним договором, передає Землекористувачу право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Згідно п.2.1. термін (строк) дії даного договору- до 31 грудня 2117 року. Згідно п.3.1. плата за право користування земельною ділянкою, яке передається Землевласником Землекористувачу за цим Договором, встановлюється за погодженням Сторін та складає 91\~158,97 грн. за весь термін (строк) дії даного Договору, наведений в. п.2.1 цього Договору. Як вбачається із копії платіжного доручення №43657 від 28.08.2018 року ТОВ «Енселко Агро» перерахувало на рахунок [PERSON] кошти за договором емфітевзису в сумі 73382,97 грн. (а.с.49). Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом . Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стосовно доводів позивачки щодо невідповідності договору емфітевзису вимогам чинного законодавства, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.4 ст.102-1 ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» № [NUMBER] , строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років. За наведеним\~у ст.\~58\~Конституції України\~та ст.\~5\~ЦК України\~принципом незворотності\~дії Законів\~у часі\~(крім\~випадків,\~коли вони\~пом`якшують або\~скасовують відповідальність\~особи),\~положення\~щодо максимального\~строку дії емфітевзису для приватних земельних ділянок не поширюються на договори, які були укладені та були чинними до 01.01.2019. Відповідно до\~ч.ч.1,2\~ст.408\~ЦК України\~(в\~редакції 02.08.2018),\~строк договору\~про надання\~права користування\~чужою земельною\~ділянкою для\~сільськогосподарських потреб\~встановлюється договором\~і для\~земельних ділянок\~державної або\~комунальної власності\~не може\~перевищувати 50\~років. Якщо договір про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб укладено на невизначений строк, кожна із сторін може відмовитися від договору, попередньо попередивши про це другу сторону не менш як за один рік. Таким чином, договір між [PERSON] та ТОВ «Енселко Агро» про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) укладений 13.08.2018, тобто до внесення змін до вказаного закону, а тому згідно зі ст.408 ЦК України (в редакції 02.08.2018) може бути укладений на невизначений строк, зокрема строком на 99 років. Відповідно до\~ч.ч.1,\~2\~ст.731\~ЦК України\~за договором\~ренти одна\~сторона (одержувач\~ренти)\~передає другій\~стороні (платникові\~ренти)\~у власність\~майно,\~а платник\~ренти взамін\~цього зобов`язується\~періодично виплачувати\~одержувачеві ренту\~у формі\~певної грошової\~суми або\~в іншій\~формі. Договором ренти може бути встановлений обов`язок виплачувати ренту безстроково (безстрокова рента) або протягом певного строку. Відповідно до п.3 ч.1 ст.395 ЦК України, емфітевзис - це виключно право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Основною відмінністю між договором ренти та договором емфітевзису є те, що при укладенні договору емфітевзису право власності на майно до емфітевта не переходить, лише право користування земельною ділянкою, а отже вказані договори ототожненню не підлягають. У свою чергу, право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. В силу закону договір емфітевзису обов`язковому нотаріальному посвідченню не підлягає. Згідно п. 4.1 оспорюваного Договору про встановлення емфітевзису встановлено, що право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає у Землекористувача з моменту здійснення/проведення державної реєстрації такого права в порядку, встановленому законодавством України. Отже, сторони у договорі також не \~узгоджували нотаріальне посвідчення договору емфітевзису, а тому вказані вимоги позивачки у даній частині також задоволенню не підлягають. Стосовно того, що договір було підписано та укладено позивачкою внаслідок обману зі сторони відповідача та під впливом тяжких життєвих обставин суд зазначає наступне. Згідно постанови Пленуму\~Верховного суду\~України №\~9\~від 06\~листопада 2009\~року «Про\~судову практику\~розгляду цивільних\~справ про\~визнання правочинів\~недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідні обставини, наявність умислу, істотність значення обставин щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яку введено в оману. У відповідності до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України). Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Таким чином, обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України, позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог. Оскільки позивачкою\~не надано\~належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~факту введення\~її в\~оману відповідачем\~при укладенні\~спірного договору,\~передбачені статтями\~229,\~230\~ЦК України\~правові підстави\~для визнання\~недійсним договору\~відсутні.\~Аналогічна правова\~позиція викладена\~у постановах\~Верховного Суду\~від 21.08.2019\~у справі\~№ 310/7200/18-ц, від 31.03.2021 у справі № 910/18600/19 Відповідно до\~ч.1\~ст.233\~ЦК України\~правовими наслідками\~правочину,\~який вчинено\~під впливом\~тяжкої обставини є:\~правочин,\~який вчинено\~особою під\~впливом тяжкої\~для неї\~обставини і\~на вкрай\~невигідних умовах,\~може бути\~визнаний судом\~недійсним незалежно\~від того,\~хто був\~ініціатором такого\~правочину. Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах. Аналогічна правова позиція з даного питання викладена правова позиція Верховного Суду викладеної у постанові від 10.04.2020 року №2-259/07. Згідно із доданою [PERSON] до матеріалів справи копії консультаційного висновку спеціаліста від 04.07.2018 року їй встановлений діагноз хронічний гепатит С, вказана хвороба не є беззаперечним доказом для застосування ст.233 ЦК України. Також, як вбачається з матеріалів справи, позивачка добровільно виявила бажання укласти оспорюваний договір, а тому її доводи в цій частині, суд вважає такими, що не відповідають обставинам справи. Крім того, згідно із п.9.3 Договору, сторони підтверджують, що цей Договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Сторони свідчать, що цей договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин та при повному розумінні значення сторонами своїх дій та змісту даного правочину та правових наслідків, які несе для сторін факт його укладення. Стосовно доводів позивача з приводу того, що договір емфітевзису було укладено з метою приховання договору купівлі-продажу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст.102-1 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) і право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникають на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до\~ЦК України\~з урахуванням вимог цього\~Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.407 ЦК України\~право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Згідно ст.626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України\~визначено свободу договору, а саме: відповідно до\~статті 6цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1\~ст. 628 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2019 року у справі справа № 521/17654/15-ц зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору оренди земельної ділянки, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. У даній справі, як убачається з наданих сторонами доказів, сторони у відповідності до вимог\~ЦК України\~узгодили усі істотні умови Договору, в тому числі, щодо розміру, форми та порядку виплати плати за користування земельною ділянкою. Волевиявлення сторін відповідало їхній волі. Право користування земельною ділянкою було зареєстровано державним реєстратором. Позивач отримала відповідну плату єдиним платежем згідно умов Договору. Позивачка, підписуючи Договір, виразила свою згоду з його умовами, в тому числі, з розміром, формою та порядком виплати за користування земельною ділянкою, які були чітко прописані в Договорі емфітевзису. Також при вирішенні даної позовної вимоги суд враховує правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 398/4220/17, згідно якої: «звертаючись з позовом про визнання договору оренди удаваними, позивач не заявляв вимоги визнати договір купівлі-продажу недійсним, при цьому позивач у позовній вимозі не визначив та не обґрунтував, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин; … обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав або законних інтересів не є ефективним та самостійним, оскільки матиме наслідком лише те, що відносини сторін за таким правочином регулюватимуться правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, ці правила також застосовуватимуться при вирішенні спору за таким правочином чи стосовно нього». Стосовно вимоги позивачки про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень слід зазначити наступне. Відповідно до ч.3\~ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37\~цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього\~Закону. \~\~\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Враховуючи, що позовні вимоги про скасування запису про проведену державну реєстрацію іншого речового права, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), зроблений за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 42594827 від 17.08.2018 державного реєстратора Комунального підприємства «Спецбудресурс» Хмельницької районної ради Хмельницької області Олійника В.В. на земельну ділянку з реєстраційним номером 218417068218, що розташована на території Удріївської сільської ради Дунаєвецького району Хмельницької області, кадастровий номер 6821889800:05:002:0001 за правокористувачем ТОВ «Енселко Агро» є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору емфітевзису, укладеного 13.08.2018 року між [PERSON] та ТОВ «Енселко Агро» для задоволення якої судом не було встановлено правових підстав, тому вказана вимога також не підлягає задоволенню. Стосовно вирішення питання розподілу судових витрат, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України\~та враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню у повному обсязі, судові витрати у виді судового збору, понесені позивачкою слід покласти на останню.

Outcome: dismissed