Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом до [PERSON] та посила лася на те, що сторони 24.02.2001 року уклали шлюб, а відповідно до рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року шлюб між позивачем і відповідачем було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивачка вказувала на те, що за період проживання у шлюбі за спільні грошові кошти сторонами було придбане наступне майно: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) з житловим будинком з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивачка вказувала на те, що її частка майна нажитого під час шлюбу має бути збільшена, оскільки після розірвання шлюбу на її утриманні залишилися неповнолітні діти сторін, а відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не надає матеріальної допомоги дітям та ухиляється від сплати аліментів. Позивачка просила в судовому порядку визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) з будинком та господарськими побудовами, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Позивачка просила виділити [PERSON] зі спільної сумісної власності з [PERSON] 1/2 будинку з господарськими побудовами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку (кадастровий номер [NUMBER]) з будинком та господарськими побудовами, які розташовані за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою суду від 19.02.2016 року за заявою позивачки [PERSON] залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та його розподіл у частині визнання права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] розташованої за адресою: [ADDRESS] та виділення її [PERSON] Представник позивачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні уточнив позовні вимоги позивачки та просив в судовому порядку визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]; житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати за позивачкою право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідач позовні вимоги позивачки заперечував. Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. В судовому засіданні встановлено, що 24.02.2001 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], вказане рішення суду набрало законної сили 30.05.2013 року. Наведене підтверджується копією рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 17.05.2013 року, копіями свідоцтв про народження дітей, поясненнями учасників процесу. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.12.2006 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Римаренком Ю.В. в реєстрі за № 6699, [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В договорі купівлі-продажу житлового будинку від 25.12.2006 року вказано, що продаж житлового будинку вчинено за 18 074,00 грн. Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.12.2006 року виданого Білоцерків ським міжміським бюро технічної інвентаризації 26.12.2006 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] будинку [ADDRESS]. Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку, копією вищевказа ного Витягу. Судом також встановлено, що згідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 05.06.2006 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківсь кого районного нотаріального округу Київської області Римаренком Ю.В. в реєстрі за № 2713, [PERSON] купив у [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В договорі купівлі-продажу житлового будинку від 05.06.2006 року вказано, що продаж житлового будинку вчинено за 25 566,00 грн. Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.06.2006 року виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 16.06.2006 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності за [PERSON] будинку [ADDRESS]. Наведене підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку, копією вищевказаного Витягу. Відповідно до Інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна щодо суб»єкта сформованих 07.10.2015 року, 15.01.2016 року, 19.02.2016 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS], а також зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], та житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] були придбані під час шлюбу подружжям [PERSON] та [PERSON] та за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] Наведене підтверджується поясненнями учасників процесу. При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного. Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В ч. 2 цієї ж статті зазначено, що вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. В ч. 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов"язальними правовідносинами, тощо. В п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що необхідно визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]: житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], та житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Суд також вважає, що за позивачкою необхідно визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], а також необхідно визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Суд вважає, що позивачці слід відмовити в задоволенні її позову про визнання права власності за позивачкою ще на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно до ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. А в ч. 3 цієї ж статті передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз»яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвроба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Як на підставу для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні на користь позивачки, остання вказувала на те, що після розірвання шлюбу на її утриманні залишилися неповнолітні діти сторін, а відповідач не приймає участі у вихованні дітей, не надає матеріальної допомоги дітям та ухиляється від сплати аліментів, в зв»язку з чим позивачкою було подано позов до суду про стягнення аліментів і на даний час наявне рішення суду яким відповідача зобов»язано сплачувати аліменти на утримання дітей сторін у розмірі 1/3 частини від всіх доходів відповідача. Відповідач фактично повністю відмежувався від виховання дітей та не надає їм фінансової допомоги. Позивачка посилалася на те, що така обставина, як небажання надавати матеріальну допомогу своїм неповнолітнім дітям та відсутність у відповідача будь-якого інтересу щодо їх подальшої долі має істотне значення для справи і є приводом для відступлення від засади рівності часток подружжя при розгляді даної справи, а тому її частка майна нажитого під час шлюбу має бути збільшена Для обгрунтування цих тверджень позивачкою було надано до суду копію заочного рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 28.08.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Згідно до вказаного рішення суду позов [PERSON] задоволено частково; стягнуто з [PERSON] на корить [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], щомісяця у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходів відповідача, але не менше ніж 30% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.06.2015 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття; стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.; в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей за минулий час - відмовлено. Однак на наданій суду копії заочного рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 28.08.2015 року відсутня відмітка суду щодо набрання даним рішенням суду законної сили. В судовому засіданні відповідач вказував на те, що він був відсутній при розгляді вищевказаної справи про стягнення з нього аліментів, оскільки він не був належним чином повідомлений про розгляд вказаної справи. Згідно до довідки ЖЕД №902 від 11.12.2015 року у 4-х кімнатній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] з 07.10.2004 року, [PERSON] з 07.12.2004 року, [PERSON], [INFO] з 28.03.2006 року, [PERSON], [INFO] з 07.12.2004 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] у суді показали, що діти сторін та сторони проживають за однією адресою, відповідач приймає участь у вихованні своїх дітей, а також відповідач надає матеріальну домогу на утримання своїх дітей. А тому суд вважає, що безспірних та належних доказів на обґрунтування обставин, які суд міг би врахувати як підставу для відступу від засади рівності часток подружжя, позивачкою та її представником суду не було надано, тоді як за ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона повинна обґрунтувати ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Жодних передбачених законом підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні судом в даному випадку не встановлено, а тому суд при вирішенні спору виходить із рівності часток подружжя, про що зазначено судом вище в рішенні суду. З будь-якими іншими вимогами позивачка до суду не зверталася, а за положеннями ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі вищевикладеного та ст.ст. 60,61,65,69,70,71 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя",

Outcome: dismissed