Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , Головного редактора газети „[INFO]" [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди та просив суд : - визнати недостовірною та такою, що порушує, права, свободи, ганьбить честь, гідність, порочить ділову репутацію його, [PERSON] , інформацію розповсюджену [PERSON] шляхом розміщення на персональній сторінці в соціальній Інтернет - мережі Facebook за «URL» адресою (посиланням): [INFO] , а також розповсюджену шляхом розміщення (переопублікування) на веб-сайті [INFO] , Головним редактором та власником якого є [PERSON] в мережах Інтернет в публікації за наступною «URL» адресою (посиланням): [INFO] , під назвою « [INFO] », а саме: - «[INFO]» (заголовок статті); - «А теперь рассмотрим как же «перелаживали» бюджетные деньги в свой карман вишеуказанные персоны, (за контекстом, в тому числі і [PERSON] ) ...Услуги кафе и столовых, услуги с размещения в отелях, нерегулярные пассажирские перевозки все зто делалось для всей команды. А теперь внимание!! Вы же все взрослие люди и понимаете, что не питались и не жили тренера и некоторые футболисты команди в столовых и отелях города Никополя, потому что они Никопольчане!!! И соответственно жили и питались они у себя дома. А деньги на них «списывались»! Причем, как мы с вами можем видеть, списывались суммы не малые. И ГДЕ ЗДЕСЬ ЗАБОТА О ДЕТЯХ, О КОТОРЬІХ ТАК ЛЮБЯТ ВСПОМИНАТЬ МЕСТНАЯ ВЛАСТЬ (за контекстом, в тому числі і [PERSON] ) И ПРИБЛИЖЕННЬІЕ К НЕЙ ДЕПУТАТЫ, ПЬІТАЯСЬ ПРИКРЬІТЬ СВОИ МАХИНАЦИИ И ЗЛОУПОТРЕБЛЕНИЯ С БЮДЖЕТНЬІМИ СРЕДСТВАМИ???» - «На средства, виделенные на Футбольний клуб «Никополь» по документам были списаны (именно «списаны») деньги по статье расходов «Омолодження дерев листяних порід з діаметром стовбура 50 см, при кількості зрізів більше 30, за допомогою бензопили» в суме 104 603,62 гривен. Кто виполнил по документам эти работы? ФОП [PERSON] . Кто такая гражданка Сиделёва? Эта та гражданка, которая является директором ТОВ «НІКО-АРС» - предприятия которое «связано» с [PERSON] - заместителем городского голови и ярого Фаната футбола на словах, а на деле ярого фаната бюджетних средств, выделяемих на Футбольний клуб «Никополь». Зобов`язати [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, яка була розповсюджена ним по відношенню до нього, [PERSON] шляхом розміщення на персональній сторінці профілю користувача « [PERSON] » соціальної мережі «Facebook», інформації наступного змісту: «Спростування. Шановні читачі! Я [PERSON] спростовую недостовірну інформацію, поширену мною [INFO] на своїй персональній сторінці профілю користувача « [PERSON] » соціальної мережі «Facebook» щодо причетності громадянина [PERSON] до неправомірних дій наведених у публікації під назвою « [INFO] » та визнаю неправомірність поширення такої інформації». Зобов`язативласника веб-сайту [INFO] Головного редактора газети « [INFO]» [PERSON] спростувати недостовірну інформацію, яка була розповсюджена ними по відношенню до нього, [PERSON] шляхом публікації на головній сторінці газети «[INFO]», розміщеній на сайті [INFO] в мережі Інтернет, інформації наступного змісту: «Спростування. Шановні читачі! Редакція газети «[INFO]» спростовує недостовірну інформацію, поширену [INFO] щодо причетності громадянина [PERSON] до неправомірних дій наведених у публікації під назвою « [INFO] » та визнаю неправомірність поширення такої інформації». Стягнути солідарно з [PERSON] та власника веб-сайту [INFO] Головного редактора газети «[INFO]» [PERSON] на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. Стягнути з [PERSON] та власника веб-сайту [INFO] Головного редактора газети «[INFO]» [PERSON] на його користь судовий збір у розмірі 4204,00 грн., в рівних частинах з кожного; витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн. в рівних частинах з кожного та витрати в розмірі 14 600,00 грн. на проведення семантико-текстуальної експертизи відповідно до договору № 036/02-20 та Заяви від 24.02.2020 року в рівних частинах з кожного. В обгрунтування позову позивач посилався на наступне. Він, [PERSON] у листопаді 2019 року працював на посаді заступника міського голови м. Нікополя. Тобто він був публічною особою, відомим у місті Нікополі державним службовцем, який обіймав публічну посаду. [INFO] [PERSON] в мережі Інтернет на своїй персональній сторінці профілю користувача « [PERSON] » соціальної мережі «Facebook» розмістив інформацію наступного змісту: « [INFO] » (назва статті).Зазначена інформація розміщена у відкритому доступі та є доступною для перегляду необмеженим колом осіб, в незалежності від того, чи є вони зареєстрованими користувачами соціальної мережі «Facebook»,за наступною «URL» адресою (посиланням): [INFO] . Станом на 19.03.2020 року публікація, яка розміщена [PERSON] на своїй персональній сторінці профілю користувача соціальної мережі ««Facebook» - « [PERSON] », має 76 різних відміток, 49 коментарів та 118 разів була переопублікована іншими користувачами соціальної мережі «Facebook». [INFO] на сторінках Інтернет газети - «[INFO]», розміщеної на веб-сайті [INFO] Головним редактором та власником якої є [PERSON] було розміщено (переопубліковано) цю саму публікацію: « [INFO] » (назва статті) за наступною за «URL» адресою(посиланням): [INFO] , автором якої зазначено « [PERSON] » - посилання на персональну сторінку профілю користувача « [PERSON] » у соціальної мережі « Facebook ». Проаналізувавши зміст вказаної інформації він вважає, що інформація, поширена [PERSON] на його персональній сторінці в соціальній мережі «Facebook» за « URL » адресою (посиланням): [INFO] та розміщена [PERSON] на сайті [INFO] в мережі інтернет в публікації під назвою « [INFO] » (назва статті) на наступною «URL» адресою (посиланням): [INFO] є недостовірною, негативною інформацією та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Він стверджує, що розміщена і поширена відповідачами щодо нього інформація є недостовірною, формує у читача негативне уявлення про нього, як особу, яка працює на посаді заступника міського голови м. Нікополя, а також формує у читача думку про вчинення ним протиправних діянь та має на меті довести до відома необмеженої кількості осіб недостовірну інформацію про його діяльність, як посадової особи, створити враження про вчинення ним злочинів в сфері фінансової діяльності, є неправдивою, підлягала перевірці компетентними органами, відтак, не є оціночними судженнями, а поширення такої інформації принижує його честь, гідність та завдає шкоди його діловій репутації. Зазначає, що поширення відповідачем інформації щодо нього без перевірки цієї інформації компетентними органами у спосіб, передбачений законодавством, - шляхом оприлюднення вказаної статті в мережі Інтернет через соціальну мережу «Facebook» на персональній сторінці та доведення такої інформації до відома невизначеного кола осіб з власними коментарями відповідача про протиправну діяльність позивача, що мають обвинувальний нахил і сприймається, як звинувачення позивача у вчиненні злочинів (кримінальних правопорушень), не може вважатися оціночними судженнями на підставі ст. 30 Закону України "Про інформацію". Таку інформацію можливо перевірити на предмет її відповідності дійсності /здійснити перевірку істинності фактів і спростувати. Відповідно до листа Національної поліції України № 334аз/27/04/3-2019 від 12 грудня 2019 року, листа Національного антикорупційногобюро України № 11-252/43723 від 11.12.2019 року та довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ІІ №1564919, тобто органів, до компетенції яких чинним законодавством України віднесена перевірка з будь-яких джерел обставин, що містять відомості про наявність ознак кримінальних правопорушень, передбачених Особливою частиною Кримінального кодексу України, у тому числі і злочинів в фінансовій сфері тощо, станом на дату публікації (21 листопада 2019 року та 22 листопада 2019 року) відомості про реєстрацію заяв про злочин, фігурантом яких є громадянин України [PERSON] не встановлено, до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. З метою з`ясування питань чи наявні в тексті публікації висловлювання образливого характеру відносно заступника міського голови міста Нікополя [PERSON] , а також чи є висловлювання у цій публікації фактичним твердженням або оціночним судженням Адвокатом Ревунковим В.М. в його інтересах було замовлено у ТОВ «НЕЗАЛЕЖНИЙ ІНСТИТУТ СУДОВИХ ЕКСПЕРТИЗ» проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи. За результатами проведеної експертизи було складено висновок № 9479 від 06.03.2020 року. У висновку зазначено, що експертизу було проведено спеціалістом - експертом першого кваліфікаційного класу, Фраймович Людмилою Володимирівною, яка має повну вищу філологічну освіту, кваліфікацію експерта за спеціальністю «Авторознавче та лінгвістичне дослідження писемного мовлення», стаж експертної роботи з 2000 року. Крім того, зазначено, що зі змістом ст.384 Кримінального кодексу України про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок експерт ознайомлений, що підтверджується власноручним підписом експерта, а також про те, що висновок експерта необхідний для надання до суду. За висновками проведеної експертизи, експертом зроблено наступні висновки: 1.Текст статті «[INFO]», що розміщена у мережі Інтернет за посиланнями: [INFO] , [INFO] , містить висловлювання в яких наявна негативна інформація щодо особи [PERSON] . 2.Висловлювання негативного характеру щодо його особи наявні у тексті статті « [INFO] », що розміщена у мережі Інтернет за посиланням [INFO] , [INFO] , викладені у формі фактичних тверджень. Він стверджує, що висновок експерта № 9479 від 06.03.2020 року відповідає вищезазначеним вимогам норм Цивільного процесуального кодексу України та Закону України «Про судову експертизу», що означає належність та допустимість даного доказу при розгляді справи, оскільки висновки надані в межах компетенції експерта, грунтуються на методичних рекомендаціях та результатах дослідження матеріалів, що містяться у матеріалах справи, висновки чіткі, логічні, послідовні і відповідають фактичним обставинам. У зв`язку з поширенням вищезазначеної недостовірної інформації він відчув душевні страждання, оскільки безпідставні висловлювання відповідачів дали негативну оцінку особистим його якостям, поставили під сумнів його діяльність як заступника міського голови м. Нікополя, у нього порушились нормальні життєві зв`язки, призвели до змін в організації його життя при спілкуванні з оточуючими, необхідністю додаткових пояснень тощо. Моральну шкоду він оцінює в 10,000 грн. Враховуючи викладені обставини, позивач звернувся з вказаним позовом до суду. Ухвалою про відкриття провадження від 24.04.2020 року суддею Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області, Багровою А.Г. позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачу був наданий строк 15 днів з дня отримання ним такої ухвали суду, на подання відзиву на позовну заяву (а.с. 92). Ухвалою судді від 19.05.2020 року відвід судді Багровій А. Г., задоволено, вказу цивільну справу передано на розгляд іншому судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с. 124-125). Згідно Протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 19.05.2020 року, вказану справу розподілено судді Рунчевій О. В. (а.с. 129). 19.05.2020 року на адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 130-137), в якому відповідач просив суд у задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що переконавшись в достовірності інформації, з метою привернення уваги депутатів міської ради, правохоронних органів та громадськості він опублікував вказані дані в мережі Інтернет. При цьому зазначає, що він не має мети принизити осіб, яких зазначив у цій статті, оскільки викладені дані відповідають дійсності. Посилання позивача, що він фактично звинуватив його у привласненні коштів не відповідають дійсності, в зазначеній статті він пов`язує допущені порушення з можливим привласненням коштів. Також вважає експертний висновок № 9479 лінгвістичної експертизи від 06.03.2020 року, доданий позивачем в обґрунтування своїх вимог не може бути прийнятий судом як доказ, оскільки всупереч ч. 3 ст. 102 ЦПК України вказаний висновок був підготовлений до відкриття провадження по цій справі, коли ще [PERSON] не був учасником справи. Ухвалою судді від 22.05.2020 року вказану справу прийнято до свого провадження, продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с. 140-141). В якості доповнення до відзиву на позовну заяву [PERSON] , відповідачем [PERSON] 03.06.2020 року додано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (Номер кримінального провадження № 12020040340001486) (а.с. 151-153). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] [PERSON] на персональній сторінці, профіль користувача « [PERSON] », в соціальній Інтернет - мережі Facebook за « URL » адресою(посиланням): [INFO] розмістив статтю « [INFO] », яка містить наступну інформацію - (далі мовою оригіналу): «А теперь рассмотрим как же «перелаживали» бюджетные деньги в свой карман вишеуказанные персоны, (за контекстом, в тому числі і [PERSON] ) ...Услуги кафе и столовых, услуги с размещения в отелях, нерегулярные пассажирские перевозки все зто делалось для всей команды. А теперь внимание!! Вы же все взрослые люди и понимаете, что не питались и не жили тренера и некоторые футболисты команди в столовых и отелях города Никополя, потому что они Никопольчане!!! И соответственно жили и питались они у себя дома. А деньги на них «списывались»! Причем, как мы с вами можем видеть, списывались суммы не малые. И ГДЕ ЗДЕСЬ ЗАБОТА О ДЕТЯХ, О КОТОРЬІХ ТАК ЛЮБЯТ ВСПОМИНАТЬ МЕСТНАЯ ВЛАСТЬ (за контекстом, в тому числі і [PERSON] ) И ПРИБЛИЖЕННЬІЕ К НЕЙ ДЕПУТАТЫ, ПЬІТАЯСЬ ПРИКРЬІТЬ СВОИ МАХИНАЦИИ И ЗЛОУПОТРЕБЛЕНИЯ С БЮДЖЕТНЬІМИ СРЕДСТВАМИ???» - «На средства, виделенные на Футбольний клуб «Никополь» по документам были списаны (именно «списаны») деньги по статье расходов «Омолодження дерев листяних порід з діаметром стовбура 50 см, при кількості зрізів більше 30, за допомогою бензопили» в суме 104 603,62 гривен. Кто выполнил по документам эти работы? ФОП [PERSON] . Кто такая гражданка Сиделёва? Эта та гражданка, которая является директором ТОВ «НІКО-АРС» - предприятия которое «связано» с [PERSON] - заместителем городского голови и ярого Фаната футбола на словах, а на деле ярого фаната бюджетних средств, выделяемих на Футбольний клуб «Никополь». Також судом встановлено, що [INFO] на сторінках Інтернет газети - «[INFO]», розміщеної на веб-сайті [INFO] , Головним редактором та власником якої є [PERSON] було розміщено таку ж саму за змістом статтю: « [INFO] » за наступною за «URL» адресою(посиланням): [INFO] , автором якої зазначено « [PERSON] » - посилання на персональну сторінку профілю користувача « [PERSON] » у соціальної мережі «Facebook». В обґрунтування позову позивач посилався, що він є публічною особою та на час поширення такої інформації працював заступником міського голови м. Нікополя, тому інформація, розміщена у вказаних джерелах інформації є недостовірною, негативною та такою, що принижує його честь гідність та ділову репутацію. Також посилався, що згідно висновку № 9479 лінгвістичної (семантико - текстуальної ) експертизи від 06.03.2020 року, складеного у ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», експертом Л.В. Фраймович, текст статті «[INFO]» містить висловлювання в яких наявна негативна інформація щодо особи [PERSON] . Висловлювання негативного характеру щодо особи [PERSON] наявні у тексті статті « [INFO]» викладені у формі фактичних тверджень. Вирішуючи питання щодо достовірності інформації та визнання її такою, що порушує права, свободи, ганьбить честь, гідність та порочить ділову репутацію, суд приходить до наступного. За правилами частини першої статті 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв`язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Суд звертає увагу на те, що при вирішенні спору про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечити баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Враховуючи положення ст. 9 Конституції України, та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції і прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», безумовному застосуванню при вирішенню цього спору підлягають положення п.1 ст.10 вказаної Конвенції, за якими кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.. Зокрема, суд враховує основоположні принципи в цій сфері, наведені Європейським судом з прав людини у рішенні від 10 серпня 2006 року за результатами розгляду справи «Ляшко проти України» (Заява № 21040/02): (а) свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series A no. 298, p. 23, п. 31; Janowski v. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999-1; Nilsen and Johnsen v. Norway [GC], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VIII; and Fuentes Bobo v. Spain, no. 39293/98, п. 43, 29 лютого 2000). Преса відіграє важливу роль в демократичному суспільстві. Хоча вона не повинна переступати певні межі, зокрема, що стосується захисту репутації та прав інших, а також розголошення конфіденційної інформації, обов`язком преси, тим не менш, є поширення інформації та ідей у спосіб, сумісний із її обов`язком і відповідальністю, щодо всіх питань, що становлять громадський інтерес, включаючи питання правосуддя (див. De Haes and Gijsels v. Belgium, рішення від 24 лютого 1997, Reports 1997-1, pp. 233-34, п. 37 та, mutatis mutandis, Cumpana and Mazare v. Romania [GC], no. 33348/96, nn. 92-110, ECHR 2004-...). Це не тільки завдання преси поширювати подібну інформацію та ідеї суспільство також має право отримувати їх. Інакше чи здатна була б преса відігравати цю життєво важливу роль «вартового пса демократії»(див. Thorgeir Thorgeirson v. Iceland, рішення від 25 червня 1992, Series A no. 239, p. 27, п. 63). Стаття 10 захищає не тільки ідеї як такі або висловлену інформацію, а також форму, в якій їх подано (див. Oberschlick v. Austria (no. 1), рішення від 23 травня 1991, Series A no. 204, p. 25, п. 57). Свобода журналістських висловлювань також припускає певний ступінь перебільшення чи навіть провокації (див. Prager and Oberschlick v. Austria, рішення від 26 квітня 1995, Series A no. 313, p. 19, п. 38, and Thoma v. Luxembourg, no. 38432/97, пп. 45та46, ECHR 2001-111). Свобода преси надає громадськості один з найкращих засобів отримання інформації та формування ідей та ставлення до політичних лідерів. Більш загально, свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. Межі припустимої критики відповідно ширші, коли йдеться про політика, ніж коли йдеться про пересічного громадянина. На відміну від останнього, кожне слово та дія першого неминуче та свідомо стають об`єктом ретельного вивчення з боку журналістів та громадськості, і, отже, він повинен виявляти вищий ступінь толерантності (див. Lingens v. Austria, рішення від 8 липня 1986, Series A no. 103, п. 42). Межі припустимої критики за певних обставин можуть бути ширшими, коли йдеться про державного службовця, що виконує свої повноваження, ніж коли йдеться про фізичних осіб. Проте не можна стверджувати, що державні службовці свідомо піддають ретельному обстеженню кожне своє слово чи дію в тій самій мірі, як це роблять політики, і, отже, до них повинні застосовуватись ті самі механізми, що й до останніх, коли йдеться про критику їх діяльності. Державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов`язків (див. Janowski, процитоване вище, п. 33, and Nikula v. Finland, no. 31611/96, n. 48, ECHR 2002-II). Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (стаття 201 ЦК України). Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. За змістом частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За змістом ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Згідно роз`яснень п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецендентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Доведення того , що інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, а винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ судами України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини мають використовуватися як джерела права. Європейський Суд звернув увагу на необхідність розрізнення фактів та оціночних суджень: «На думку суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна», зазначив суд у рішеннях по справах Лінгенс проти Австрії (п. 46) від 18.07.1986 та «Українська Пресс-Група» проти України (п. 41) від 29.03.2005. Тобто, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Імплементуючи зазначене у національному законодавстві, зокрема, у ст. 30 Закону України «Про інформацію», законодавець вказав, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Таку саму позицію підтримує і Верховний Суд України. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02. 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Крім того, у рішенні від 07.12.1976 у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства», Європейський Суд з прав людини зазначив і знову підкреслив у п. 41 свого рішення від 08.07.1986 у справі Лінгенс проти Австрії, що свобода вираження поглядів, гарантована ч. 1 ст. 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання ч. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Також, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальної сфери, спорту чи в будь-якій іншій галузі). Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих тверджень про наміри і позицію таких лідерів. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. Крім того, необхідно зауважити й на тому, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення Європейського суду з прав людини у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах необхідно розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року). Відповідно до пункту 1 частини другої статті 26 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» передбачено, що журналіст має право на вільне одержання, використання, поширення (публікацію) та зберігання інформації. Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій. Ознайомившись зі змістом статті « [INFO]», що розміщена на відповідній сторінці в соціальній Інтернет - мережі Facebook за «URL» адресою (посиланням): [INFO] та на на веб-сайті [INFO] за наступною «URL» адресою (посиланням): [INFO] , суд зазначає, що інформацію яку позивач [PERSON] просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права, свободи, ганьбить честь, гідність, порочить ділову репутацію» - зазначено у формі єдиного тексту у двох абзацах. Проте наведене формулювання позовних вимог не відповідає тексту статті, оскільки інформацію яку позивач [PERSON] просить визнати недостовірною, складається з окремих речень які відносяться до різних частин статті. Таким чином, позивач [PERSON] викладає консолідовано на свій погляд інформацію, яка при такому викладі у певній мірі може набувати іншого змісту ніж той, що намагався передати автор. Оцінюючи чи у вказаній статті висловлюються фактичні твердження чи оціночні судження, суд звертає увагу на стиль у який викладена дана інформація, зі змісту статті можливо зробити висновок, що вказані вислови та стилістика викладення вказаної інформації не дають підстав вважати такі вислови фактичними твердженнями а є оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню. Крім того варто зазначити, що позивач фактично не вказав які саме його немайнові права порушено, та якої шкоди йому це завдало. У відповідності до п. п. 25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Надаючи оцінку дослідженим доказам, суд зазначає, наступне. До позовної заяви [PERSON] про захист честі гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди, в якості доказу було додано висновок ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз» № 9479, складений 06.03.2020 року за результатами проведення лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи за заявою [PERSON] , за яким експертом Фраймович Л.В. зроблено висновок про те, що текст статті «[INFO]», розміщеної в мережі Інтернет містить висловлювання, в яких наявна негативна інформація щодо особи [PERSON] , які, у свою чергу, викладені у формі фактичних тверджень (а.с. 94-103). Частина 3 ст. 10 Закону України "Про судову експертизу" передбачає, що до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом. Діяльність судових експертів, що не працюють у державних експертних установах врегульовано Інструкцією про особливості здійснення судово-експертної діяльності атестованими судовими експертами, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 № 3505/5. У силу вимог п. 3 розділу 3 наведеної вище Інструкції у письмових висновках експерта, крім даних, передбачених чинним законодавством, обов`язково зазначаються номер, дата видачі і строк дії свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. У наданому позивачем [PERSON] висновку від 06.03.2020 року за № 9479 лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи не вказано реквізитів та строку дії свідоцтва експерта, яким проведено експертне дослідження. Із вказаного висновку вбачається, що експерт, який його склав - Фраймович Л.В. , у Реєстрі атестованих судових експертів значиться із Свідоцтвом № 26-11, вид експертизи - почеркознавча та авторознавча, вид спеціалізації - дослідження почерку і підписів, зі Свідоцтвом № 448-16, вид експертизи - криміналістична експертиза, почеркознавча та авторознавча, вид спеціалізації -дослідження писемного мовлення. Проте у Реєстрі атестованих судових експертів міститься запис про те, що свідоцтва експерта Фраймович Л.В. недійсні з 01.11.2016 (Звільнена 01.11.2016 Наказ № 216к від 01.11.2016, Свідоцтва анульовано рішенням ЕКК КНДІСЕ від 31.10.2016 № 9) (а.с. 64-65). Таким чином, на час проведення експертного дослідження Фраймович Л.В. не мала діючого свідоцтва про присвоєння кваліфікації судового експерта. Відповідно до п. 1.2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.98 основними видами (підвидами) експертизи є, зокрема, криміналістична, до якої відноситься, в тому числі, лінгвістична експертиза. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про судову експертизу", виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. З системного аналізу вищевказаних норм, вбачається, що ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», від імені якого Фраймович Л.В. проведено експертизу та складено зазначений висновок, не є спеціалізованою державною установою, якою здійснюється судово-експертна діяльність. Отже, ТОВ «Незалежний інститут судових експертиз», в силу вимог ст. 7, ст. 9, ст. 10 Закону України "Про судову експертизу" не може здійснювати судово-експертну діяльність, пов`язану із проведенням лінгвістичної експертизи. Посилання позивача на висновок, викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 322/426/16, провадження № 61-40436 св 18 є необгрунтованими, оскільки в зазначеній справі Верховний Суд дійшов висновку про допустимість проведеної експертизи, як доказу по справі, яка була проведена належним суб`єктом здійснення судово-експертної діяльності, оскільки у справі, що переглядається у касаційному порядку, була проведена фізико-технічна експертиза, яка у даному випадку не відноситься до категорії криміналістичних експертиз, тобто у зазначеній справі мають місце інші фактичні обставини справи. В той же час, в даній справі суд приходить до висновку про недопустимість доказу - висновку експертизи, проведеної приватним підприємством, на підставі того, що лінгвістична експертиза, яка відноситься до категорії криміналістичних експертиз, повинна проводиться державними спеціалізованими установами, а не приватним підприємством. Викладене узгоджується з позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі 396/1481/14-ц (провадження № 61-5935св18). Враховуючи вищенаведені обставини справи, суд критично оцінює вказаний висновок експертизи, оскільки порушено порядок його одержання, а отже останній не відповідає критерію допустимості всупереч ст.78 ЦПК України, а тому не приймається судом до уваги. На підставі вищевикладеного, проаналізувавши зазначені норми закону та дослідивши матеріали справи, в яких наявні зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідачів, завдання позивачу втрат немайнового характеру. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду у позадоговірних відносинах передбачені ст. ст. 23 і 1167 ЦК України. За загальним правилом така відповідальність наступає за наявності протиправності і вини особи, яка її завдала. Відповідно до вимог ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання недостовірної інформації, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки вказані вимоги є похідними. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи обставини справи, враховуючи положення ст.ст. 28, 32, 68 Конституції України, ст. 30 Закону України « Про інформацію», ст.ст.16, 94, 201, 277, 302, 1167 ЦК України,постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», суд приходить до висновку щодо необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. Оскільки позов не підлягає задоволенню, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, які складаються з судового збору, витрат на професійну правничу допомогу, витрат на проведення експертизи, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed