Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства екології та природних ресурсів України, Державного підприємства «Укреко-ойл» - про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позивач при зверненні до суду мотивує свої вимоги тим, що з 10.09.2014 р. він обіймав посаду в. о. генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл». 26.02.2015 р. наказом Міністерства екології та природних ресурсів № 49-о його було звільнено з посади в. о. генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл». Підставою для винесення вказаного Наказу зазначено рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року № 760/20990/14-ц про поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Позивач вказує що з 25.02.2015 р. по 05.03.2015 р. включно, він перебував на лікарняному та в день звільнення йому не видано належним чином оформлену трудову книжку і не проведено розрахунок, чим грубо порушено трудові права. Позивач вважає, що вказаний Наказ Міністерства № 49-о від 26.02.2015 р. року є незаконним та підлягає скасуванню в зв'язку з чим просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства екології та природних ресурсів від 26.02.2015 р. № 49-о про звільнення [PERSON] з посади виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл»; - поновити [PERSON] на посаді виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл» з 27 лютого 2015 року; - стягнути з Державного підприємства «Укреко-ойл», на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27 лютого 2015 року до дня поновлення на роботі; - зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив суд про задоволення позову. Представник відповідача Міністерства екології та природних ресурсів України в судовому засіданні проти вимог позивача заперечував в повному обсязі посилаючись на те що відповідно до пункту 1.1. Статуту Державного підприємства «Укреко-ойл» затвердженого наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 10.07.2014 № 218, Державне підприємство «Укреко-ойл» (далі - Підприємство) засноване на основі державної власності та належить до сфери управління Міністерства екології та природних ресурсів України. Генеральний директор Підприємства призначається на посаду та звільняється Уповноваженим органом (п. 7.3. Статуту). Наказом Мінприроди України від 10.09.2014 № 361-о, [PERSON] призначено виконуючим обов'язки генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл», тимчасово на період до призначення директора зазначеного підприємства у встановленому законодавством порядку. У зв'язку із поновленням на посаді виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл» Семчишина Ігоря Петровича на підставі рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 22.12.2014 у справі № 760/20990/14-ц, наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 26.02.2015 № 49-0 [PERSON] звільнено з посади виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл» (пункт 6 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України). Так, трудових відносин у Мінприроди України з позивачем не було і не могло бути, оскільки рішення Міністра про прийняття на посаду і звільнення із неї - не є початком трудової діяльності, а лише управлінським актом, що передує початку трудових відносин та їх закінченню. В частині відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначив, що позивач не надає жодних доказів заподіяння йому моральної шкоди, як того вимагає чинне законодавство, а лише необґрунтовано вимагає її стягнення. На підставі зазначеного представник відповідача просив суд відмовити в задоволенні позову повністю. Представник відповідча Державного підприємства "Укреко-ойл" в судовому засіданні проти вимог позивача не заперечував, та надав довідки які в своїй позовній заяві просив витребувати позивач. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що з 10.09.2014 р. [PERSON] обіймав посаду в. о. генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл». 26.02.2015 р. наказом Міністерства екології та природних ресурсів № 49-о позивача було звільнено з посади в. о. генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл» у зв'язку з поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу, частина шоста статті 40 КЗпП, підставою зазначено рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 22 грудня 2014 року № 760/20990/14-ц. Вбачається, що із наказом про звільнення позивача було ознайомлено 10.03.2015 року. Суд, не погоджується із запереченнями представника відповідача та вважає, що вказаний Накази Міністерства № 49- о від 26.02.2015 р. року є незаконним та підлягає скасуванню виходячи з наступних підстав. Відповідно до пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9 при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Так зокрема в наказі про звільнення не вірно вказано посилання на частину 6 статті 40 КЗпП, оскільки зазначена стаття складається всього з трьох частин. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом на підставі пункту 6 частини першої статті 40 КЗпП у зв'язку із поновлення на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу. Частиною третьою статті 40 КЗпП чітко передбачено що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При звільнені позивачу не було запропоновано жодної вакансії на Державному підприємстві «Укреко-ойл» хоча станом на дату мого звільнення такі були в наявності (9 вакансій), про що представник третьої сторони не заперечував. Отже, Міністерством екології та природних ресурсів прямо порушено частину третю статті 40 КЗпП. Частиною четвертою статті 40 КЗпП зазначено що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Зазначена норма знайшла своє відображення і в п 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.92 № 9 щодо правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Судом також було встановлено, що дійсно з 25.02.2015 р. по 05.03.2015 р. включно, позивач перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності Серія АГЧ № 784178. Отже, Міністерством екології та природних ресурсів прямо порушено частину четверту статті 40 КзпП. ДП "Укреко-ойл" порушено ст.. 47 КзпП, в день звільнення позивачу не видано належним чином оформлену трудову книжку і не проведено розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, про що представник сторони не заперечував. Також позивача не було письмово повідомлено про нараховані суми, належні йому при звільненні. Відповідно до статті 27 ЗУ "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Судом було встановлено, що відповідно до довідок наданих представником ДП «Укреко-ойл», середньомісячна заробітна плата позивача складає п'ять тисяч п'ятсот гривень 11 коп. (5500,11), а заборгованість із заробітної плати дванадцять тисяч сто десять гривень 10 коп. (12110,10). В підтвердження своїх позовних вимог позивачем також зазначено, що ухвалою Апеляційного Суду міста Києва від 16 січня 2015 року відкрито апеляційне провадження в справі за позовом Семчишина Ігоря Петровича до Міністерства екології та природних ресурсів України, Державного підприємства «Укреко-ойл» про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (справа № 22-ц/796/2811/2015) за апеляційною скаргою Державного підприємства «Укреко-ойл» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року (справа № 760/20990/14-ц). Також, як стало відомо позивачу то Семчишина Ігоря Петровича наказом Міністерства екології та природних ресурсів від 27.02.2015 р. № 50-о поновлено на посаді в. о. генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл», а наказом № 51-о того ж дня звільнено за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступного. За змістом статей 23 та 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок душевних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до підпункту 2 частити третьої ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як свідчить аналіз рішень Європейського суду з прав людини, досить часто суд, визнаючи сам факт порушення прав і свобод людини, тим не менше відмовляє у відшкодуванні моральної шкоди, вважаючи, що сам факт визнання правопорушення є достатньою справедливою сатисфакцією (рішення від 25 жовтня 1993 року у справі Гольм проти Швеції). Водночас чинним законодавством визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих стосунків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Наявність у Кодексі законів про працю України статті 237-1 виключає застосування до випадків заподіяння моральної шкоди працівникові статей 1167, 1168 Цивільного кодексу України, та дає підстави вважати, що обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні життєві страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушених законних прав працівника. Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995, у позовній заяві має бути зазначено, в чому саме полягає ця шкода, якими правомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пунктом 9 тієї ж постанови визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазначив позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України). З урахуванням зазначеного вище, зважаючи на те, що позивачем під час розгляду справи не було надано до суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, що пов'язані з діями або бездіяльністю відповідачів, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині. Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Зважаючи на те, що при звільненні позивача відповідачем не було додержано всіх основоположних принципів та гарантій трудових прав працівника, встановлених законодавством про працю, є всі підстави для поновлення [PERSON] на посаді в.о. Генерального директора Державного підприємтсва "Укреко-ойл". Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи із вищенаведеного, зважаючи на те, що позивачем під час розгляду справи були доведені обставини на які позивач посилався при зверненні до суду з даним позовом, вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними в зв'язку з чим підлягають задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, у відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з Міністерства екології та природних ресурсів України в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial