Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом заявою посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № HEL0GL0000000001 від 24.04.2008 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 18000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 24.04.2023 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за зазначеними кредитним договором 24.04.2008 року між сторонами було також укладено договір іпотеки № HEL0GL0000000001, згідно умов якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок [ADDRESS], який належить їй на праві власності на підставі договору дарування, загальною площею 86,60 кв.м. Однак відповідачка взятих на себе зобов'язань за договором кредиту не виконала, у зв'язку з чим станом на 02.06.2014 року має заборгованість в сумі 17380,20 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 15010,03 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1799,90 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 59,36 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 510,91 доларів США. Просить суд в рахунок погашення заборгованість за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок [ADDRESS], який належить [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування, загальною площею 86,60 кв.м. шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачку та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в житловому будинку (предмет іпотеки) а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 2063,03 грн. В судове засідання представник позивача з'явився, зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Не оспорюючи наявність заборгованості відповідачки перед позивачем та її розміру просив відмовити у задоволенні позову на підставі п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Пояснив, що відповідачка дійсно зареєстрована не в спірному будинку, а за іншою адресою в смт. Лазурне Скадовського району у родичів де проживає постійно. Поки тривають суди в спірному будинку ніхто не проживає. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № HEL0GL000000000, за яким позичальниці надано кредит на строк по 24.04.2023 року у розмірі 18000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 1,00 % від суми виданого кредиту (п. 1.1 Кредитного договору), з погашенням заборгованості щомісячними платежами в сумі 215,78 доларів США в період з «23» по «27» число кожного календарного місяця (п. 1.2 Кредитного договору). Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно ст. 629, ч.1 ст. 610 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За правилами ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідачка [PERSON] свого зобов'язання за кредитним договором не виконала, в зв'язку з чим за розрахунками банку загальна заборгованість по погашенню кредиту станом на 02.06.2014 року складає 17380,20 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2014 року дорівнює 206302,97 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 15010,03 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2014 року дорівнює 178169,06 грн., заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1799,90 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2014 року дорівнює 21364,81 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 59,36 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2014 року дорівнює 704,6 грн., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 510,91 доларів США що за офіційним курсом НБУ станом на 02.06.2014 року дорівнює 6064,5 грн. На забезпечення виконання цього зобов'язання 06.05.2008 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] було укладено договір іпотеки, за яким остання надала в іпотеку житловий будинок загальною площею 86,60 кв.м., який належить їй на праві власності на підставі договору дарування, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 18.8.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з п. 24 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 18.8.1, 17.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 29 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Пунктом 35.4 Договору іпотеки визначено, що за домовленістю сторін вартість предмета іпотеки складає 120000,00 гривень. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Стаття 38 Закону України "Про іпотеку" передбачаючи право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, у частині 6 визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Доводи представника відповідачки про необхідність застосування до спірних правовідносин положень п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом до уваги не приймаються та спростовуються наступним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З копії паспорту [PERSON] Серії [NUMBER], а також відомостей наданих Скадовським РС УДМС України в Херсонській області вбачається, що відповідачка зареєстрована по [ADDRESS]. З довідки Скадовського БТІ № 688 від 28.11.2014 року вбачається, що [PERSON] станом на 31.12.2012 року на праві приватної власності належить лише будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування від 22.04.2008 року, що також вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 34432929 від 03.03.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи предмет іпотеки - будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], не використовується як постійне місце проживання відповідачки (що було визнано її представником та підтверджується відомостями про її зареєстроване місце проживання) та має загальну площу 86,6 кв.м., іншого зареєстрованого майна, окрім спірної квартири, у відповідачки немає. Крім того умовами кредитного договору передбачено, що кошти боржник отримав в іноземній валюті. За таких обставин, враховуючи, що спірне нерухоме майно на яке позивач просить звернути стягнення не використовується як постійне місце проживання відповідачки слід дійти висновку, що на нього може бути звернуто стягнення і дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року на правовідносини які виникли між сторонами не розповсюджується. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення відповідачки з спірного будинку задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Суд касаційної інстанції роз'яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української РСР, ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Враховуючи встановлені судом обставини, що відповідачка у спірному будинку не проживає, не зареєстрована та відсутність відомостей що у ньому знаходиться її майно чи проживають інші особи, суд вважає, що позовні вимоги в частині виселення задоволенню не підлягають. При цьому суд також враховує, що на час ухвалення рішення банком не було надано доказів щодо письмового повідомлення відповідачки про необхідність виселення, отже, відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, отже, вимога про виселення є передчасною. Враховуючі вищевикладене суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок [ADDRESS] обґрунтовані і підлягають задоволенню. При цьому, на виконання вимог ч. 1 ст. 39 Закону суд вважає необхідним визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону, а саме надання іпотекодержателю права на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві. Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

Outcome: partial