Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

У лютому 2014 року [PERSON] пред'явила у суд даний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що [INFO] року помер її рідний брат [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS]. У встановлений законом строк вона прийняла спадщину шляхом подачі заяви нотаріусу. Однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом відмовлено з тих підстав, що право власності на спірне домоволодіння не зареєстровано відповідно до вимог закону. З урахуванням уточнення позовних вимог просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями. Рішенням Пролетарського районного суду м. Донецька від 02 квітня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням, позивач звернулася до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги апелянт зазначає, що відмовляючи у позові, суд не зважив на те, що спірний будинок був побудований до затвердження у 1966 році Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селах міського типу Української РСР. Висновок суду про відсутність доказів щодо періоду проживання [PERSON] зроблений без урахування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у якій зазначено, що він фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON]. Крім того, суд безпідставно зазначив, що позивачем не доведено, чи зверталась вона до відповідача для оформлення правовстановлюючих документів чи було їй відмовлено. У судовому засіданні представник [PERSON] - [PERSON] підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів. Відповідач не направив свого представника, про час і місце розгляду справи повідомлений в установленому порядку. Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірний будинок батько позивача [PERSON] не оформив, будинок в експлуатацію не прийнятий. Доказів, що спадкодавець [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька, не надано. Однак погодитись з таким висновком не можна з наступних підстав. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно зі ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, рідні брати та сестри спадкодавця. У справі, яка переглядається, судом установлено, що згідно з нотаріально посвідченим договором на право будівлі будинку та безстрокове користування земельною ділянкою від 23 травня 1955 року [PERSON] відведена земельна ділянка площею 448 кв. метрів під індивідуальне будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. [INFO] року померла [PERSON] - дружина [PERSON] [INFO] року помер [PERSON] [INFO] року помер [PERSON], спадкоємцем якого є рідна сестра [PERSON]. Факт родинних відносин і зміни прізвища підтверджено. [PERSON] в установлений ст. 1270 ЦК України строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, заведено спадкову справу № 82/2011 до майна померлого. 05 лютого 2014 року державний нотаріус Третьої донецької державної нотаріальної контори Сабардіна О.Б. відмовила [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата [PERSON] з тих підстав, що спірний житловий будинок не зареєстрований в органах державної реєстрації (ас. 19). Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких . Судами встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1956 році. У 1956 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року, кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Крім того, поза увагою суду залишилось, що порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - по об'єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Як вбачається з матеріалів справи, житловий будинок був побудований у 1956 році, на будинок складено технічний паспорт. Під час технічної інвентаризації господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодінні не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні (ас.11-14). Згідно зі звітом № 09/04-1 від 09 квітня 2014 року, житловий будинок відповідає вимогам Державних будівельних норм (ас. 53-56). Не можна погодитись з висновком суду, що позивачем не доведено факт прийняття спадщини [PERSON] після смерті батька [PERSON] Статтею 549 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 року, який був чинним на час відкриття спадщини внаслідок смерті [PERSON], передбачалось, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З копії домової книги, яка знаходиться у спадковій справі № 82/2011 до майна померлого [INFO] року [PERSON], видно, що останній постійно проживав у спірному будинку до і після смерті батька. Факт його постійного проживання також підтверджується довідкою № 68 від 13 лютого 2014 року. Отже, [PERSON] фактично прийняв спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [INFO] року батька [PERSON] Суд першої інстанції належним чином не перевірив ці обставини і дійшов помилкового висновку про недоведеність прийняття спадщини братом позивачки після смерті [PERSON] Ураховуючи, що суд першої інстанції при вирішенні справи неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, порушив норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд відповідно до вимог пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує оскаржене рішення і ухвалює нове рішення про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved