Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

В грудні 2015 р.[PERSON]звернулася до суду з позовом,якій доповнювала протягом розгляду справи,де зазначає, що з 29.03.2003 р. вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON],від шлюбу вони мають неповнолітню дитину-[PERSON],[INFO] Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.03.2006 р.,після його припинення дитина сторін проживає з матір*ю. Посилаючись на те, що за період з 01.07.2014р. по 30.11.2015 р.нею,крім основних витрат на дитину,були додатково витрачені кошти на лікування сина у розмірі 3795 гр.76 коп.,на одяг та придбання шкільної канцелярії у розмірі 2948 гр.35 коп.,що разом складає суму 6744 гр.,відповідач ухиляється від участі у додаткових витратах на утримання сина,позивач просить з підстав,передбачених ст.185 СК України,стягнути з відповідача на її користь половину додаткових коштів на утримання дитини у розмірі 3400 гр.та покласти на відповідача судові витрати. У квітні 2016 р.позивач подала заяву про доповнення позовних вимог,в якій зазначає,що аліменти на утримання дитини відповідач сплачує несвоєчасно та не в повному обсязі,має заборгованість, участі у додаткових витратах на лікування сина не приймає,інших осіб не утримує. Позивач не працює через догляд за іншою дитиною до досягнення нею віку трьох років,потребує коштів для утримання спільної з відповідачем дитини,які у добровільному порядку останній не надає. Просить суд стягнути з відповідача на її користь додаткові кошти на утримання дитини за період з 01.07.2014р. по 30.11.2015 р.у розмірі 6744 гр.,стягнути з відповідача заборгованість по аліментам у розмірі 6835 гр.75 коп.,стягнути з відповідача на її користь додаткові кошти на утримання сина у розмірі 500 гр.щомісячно,до повноліття дитини, покласти на відповідача судові витрати 504 гр. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала з підстав, зазначених в позові. Пояснила,що після припинення шлюбу з відповідачем їх спільний син проживає з нею та знаходиться на її утриманні.Відповідач грошовими переказами надавав аліменти на дитину,які вона витрачала на харчування для сина,в додаткових витратах,як то придбання одягу,ліків,шкільного приладдя,участі не брав.Рішенням Шевченківського районного суду у листопаді 2015 р.з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання дитини,які відповідач сплачує несвоєчасно та не в повному обсязі,через що має заборгованість.Відсутність власних доходів ставить її у скрутне матеріальне становище,через що вона вважає можливим всі додаткові витрати,понесені на дитину за визначений у позові період,покласти на відповідача, стягнути додаткові витрати на дитину по 500 гр.щомісячно до повноліття сина,стягнути заборгованість по аліментам у визначеному державним виконавцем розмірі. Відповідач в процесі розгляду справи позов не визнав та пояснив,що після припинення шлюбу з позивачем, за їхньою домовленістю,він добровільно переказував аліменти на дитину у розмірі,що забезпечував звичайні потреби дитини,крім цього купував для сина одяг та взуття, на день народження подарував дорогий мобільний телефон. Після прийняття судом рішення про стягнення аліментів ,він продовжує їх сплачувати грошовими переказами,у тому розмірі,який дозволяють його мінливі доходи,оскільки він не працює,проживає з батьками-пенсіонерами,які також потребують його допомоги. Просив суд відмовити у позові в повному обсязі. Представник позивача адвокат Юрасов А.В.в процесі розгляду справи підтримав доводи свого довірителя,посилався на те,що після припинення між сторонами шлюбних відносин,відповідач на утримання спільної з позивачем дитини регулярно робив грошові перекази ,які були призначені на забезпечення усіх її потреб.У листопаді 2015 р.позивач стягнула з відповідача аліменти на дитину за судовим рішенням,які він сплачує грошовими переказами.Витрати ,на які вказала позивач,а саме на придбання одягу,шкільної канцелярії,відносяться до звичайних та не викликані будь-якими особливими обставинами,тому не є додатковими,участь відповідача у цих витратах підтверджена доказами.Дитина сторін не має такого захворювання,яким була б викликана необхідність у постійному лікуванні,обстеженні тощо,та ,як наслідок,у додаткових витратах певного розміру,доказів про розвиток особливих здібностей та талантів дитини позивач не надала.З цих підстав вважає позов заявленим необґрунтовано та не підтвердженим доказами,просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши учасників процесу,дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як встановлено з матеріалів справи, з 29.03.2003 р. позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, мають неповнолітню дитину [PERSON],[INFO],що надані копії свідоцтв про розірвання шлюбу та про народження дитини. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 02.03.2006 р.,дитина сторін зареєстрована за адресою [ADDRESS],де проживає разом з матір*ю. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.10.2015 р.,яке набрало законної сили 31.10.2015 р.,з [PERSON]на користь [PERSON]стягнуто аліменти у розмірі ? частини від усіх видів його доходів,щомісячно, на утримання сина [PERSON],[INFO],з 30.07.2015 р.до повноліття дитини. В позові та у своїх поясненнях в суді позивач в обґрунтування заявлених вимог про стягнення з відповідача додаткових коштів на утримання дитини за минулий час посилалася на те,що до прийняття судового рішення про стягнення аліментів,відповідач переказував їй кошти на утримання сина,проте вона вважає,що ці кошти призначалися лише на продукти харчування,при цьому на інші потреби дитини,зокрема,одяг,шкільне приладдя,лікування,нею витрачались додаткові кошти,участі у цих додаткових витратах відповідач у період з 01.07.2014 р.по 30.11.2015 р.не брав. В якості доказів цих обставин позивач надала копії чеків на придбання ліків,канцелярських товарів,предметів одягу. Вирішуючи позов у цій частині,суд встановив наступне. У статті 187 Сімейного кодексу України передбачено добровільний спосіб виконання матір'ю або батьком свого обов'язку утримувати дитину шляхом сплати аліментів. Платник має право самостійно визначити розмір аліментів та строк їх відрахування. Як встановлено з наданих доказів,в зазначений у позові період відповідач грошовими переказами сплачував аліменти на утримання сина,визначивши їх розмір самостійно,на загальну суму 5050 гр.,про що надав копії чеків. Відповідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктами 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. З наданих виписних епікризів та амбулаторної картки дитини [PERSON],2003 р.н.,видно,що у вказаний в позові період у 2014 р.дитина лікувалася стаціонарно із захворюванням на пневмонію,амбулаторно-із сезонними вірусними інфекціями,проте доказів про наявність у дитини хронічних постійно триваючих хвороб з порушенням фізіологічного розвитку,каліцтвом,задля лікування яких необхідно постійно проводити медичні процедури,вживати ліки або що,їх щомісячну вартість,позивач суду не надала. Крім того,не доведено позивачем і проведення з дитиною занять на розвиток його талантів чи особливих здібностей,відвідування дитиною секцій або гуртків,тому понесені позивачем за період з 01.07.2014 р.по 30.11.2015 р. витрати по своїй природі не є додатковими,не викликані непередбачуваними негативними змінами у стані здоров*я дитини або розвитком її особливих здібностей. За таких обставин,понесені позивачем витрати за визначений нею час були спрямовані на забезпечення звичайних щоденних побутових потреб дитини та збереження її нормального здоров*я,в чому відповідач брав участь,тому для стягнення з нього цих витрат за минулий період підстав немає. Позивачем не доведено,для лікування якого саме захворювання,з якою періодичністю, необхідні додаткові витрати на майбутнє,які здібності або таланти дитини вона розвиває та яких витрат потребує для цього,через що суд не може перевірити реальне існування особливих обставин,які викликають необхідність таких витрат,та розмір останніх. За таких обставин,такі витрати не можуть фінансуватися наперед,оскільки їх існування на майбутнє є лише припущенням позивача,тому підстав для стягнення з відповідача щомісячно 500 гр.додаткових витрат з підстав ст.185 СК України суд не встановив. Фактично позивач висловила незгоду з тим розміром аліментів,які сплачує відповідач на підставі судового рішення,оскільки,на її думку,їх недостатньо для забезпечення дитині нормально рівня життя та розвитку.Водночас,вимог про збільшення розміру аліментів,що стягнуті за рішенням суду,в порядку ст.192 СК України позивач не заявляла,на що вона не позбавлена права і в подальшому,пред*явивши відповідний позов окремо від цієї справи. При вирішенні позову про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів,суд встановив наступне. Згідно ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Рішенням Шевченкіського районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2015 року з відповідача [PERSON]стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON],2003р.н.,у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 31 липня 2017 року і до повноліття дитини. Судом встановлено, що відповідачем аліменти не сплачуються в порядку та у розмірі визначений рішенням суду, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, загальний розмір якої відповідно до розрахунку заборгованості по сплаті аліментам, здійсненим державним виконавцем Одинець О.М. та на 30.06.2016 р.становить 8655 гр.25 коп. Згідно ст. 73, 74 Закону України "Про виконавче провадження", п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України. У разі визначення суми заборгованості у частці від заробітку (доходу) розмір аліментів не може бути менше встановленого СК України, державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику за заявою сторін виконавчого провадження. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те,що через перешкоди у спілкуванні з дитиною,які чинить позивач,він сплачував аліменти за судовим рішенням не в повному обсязі,оскільки вони наповнені лише формальним змістом,конфліктні відносини між батьками дитини не звільняють їх виконання батьківських обов*язків належним чином,для захисту прав батька брати на рівні із матір*ю дитини участь у її вихованні існує передбачений законом спосіб,у будь-якому разі право дитини на достойний рівень забезпеченості не може залежати від урегульованості спірних питань між її батьками. Водночас,відповідно до ч.7 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»,яка врегульовує порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду,суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. На час розгляду даної справи спору між сторонами про розмір заборгованості відповідача із сплати аліментів на виконання рішення суду немає,при відсутності такого спору заборгованість стягує державний виконавець відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження»,а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Відтак,вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів на утримання спільної дитини з приписами чинного законодавства не узгоджуються. Аналогічна позиція була висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 08.06.2011 року. Відповідно до ст.88 ЦПК України ,при відмові у задоволенні позову з відповідача на користь позивача судові витрати не компенсуються.

Outcome: dismissed