Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 05 червня 2018 року звернулась до Київського районного суду міста [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Одеська товарна біржа, про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887, з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, на Одеській товарній біржі за №12015 від 28 грудня 1995 року. В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що 28 грудня 1995 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887, з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №12015 купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS]. Позивач також зазначила, що вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 січня 1979 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Палаца одруження виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів, про що складено відповідний актовий запис №46. 10 серпня 2016 року [PERSON] помер, у звязку з чим відкрилась спадщина у тому числі на вказану квартиру [ADDRESS].. Позивач стверджує, що вона, як спадкоємець першої черги, після смерті [PERSON], померлого 10 серпня 2016 року, звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка, однак, їй було відмовлено, оскільки у звязку зі змінами у законодавстві щодо нотаріального посвідчення угод з нерухомістю на теперішній час вказаний договір є недійсним. На підставі вищевикладеного, позивач була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19 червня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі у загальному позовному провадженні та призначено дату, час місце проведення підготовчого судового засідання. В подальшому судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не зявилась, однак надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала, просить позов задовольнити, справу розглянути за її відсутності, також у разі неявки відповідача постановити заочне рішення суду. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи Одеської товарної біржі у судове засідання не зявився, про дату, час і місце проведення якого повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснення щодо позову не надав. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~44\~ЦПК України,\~учасники судового\~процесу та\~їхні представники\~повинні добросовісно\~користуватися процесуальними\~правами;\~зловживання процесуальними\~правами не\~допускається. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі\~\~„Юніон Аліментаріа [PERSON] проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши в сукупності усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 28 грудня 1995 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887, з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №12015 купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS]. За умовами вказаного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав - квартиру [ADDRESS]. [PERSON] належним чином зареєстрував своє право власності на вказану квартиру на підставі зазначеного договору в КП «ОМБТІ та РОН» 06.03.1996 року, №23к.стр.68-пр.156. Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 січня 1979 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Палаца одруження виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів, про що складено відповідний актовий запис №46. 10 серпня 2016 року [PERSON] помер, актовий запис №10208, складений 10 жовтня 2016 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України) Згідно положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а можливими спадкоємцями за законом визначено фізичних осіб, які є живими на час відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до\~ст. 1258 ЦК\~України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі\~ст. 1261 ЦК\~України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що після смерті [PERSON], померлого 10 серпня 2016 року, його дружина - [PERSON] 23 березня 2017 року звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка за №523, на підставі якої було заведено спадкову справу №250/2017. Однак, листом Третьої Одеської державної нотаріальної контори за №8511/02-14 від 13.12.2017 року, [PERSON] було відмовлено, оскільки договір №12015 купівлі-продажу нерухомого майна від 28 грудня 1995 року, укладений на Одеській товарній біржі між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887, з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, було видано з порушенням норм чинного законодавства. На підставі вищевикладеного, позивач, як спадкоємець до майна [PERSON], померлого 10 жовтня 2016 року, була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом, оскільки позбавлена можливості прийняти спадщину після смерті свого чоловіка. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 15 ЦК України,\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вже зазначалось, 28 грудня 1995 року на Одеській товарній біржі між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887, з однієї сторони та [PERSON], з іншої сторони, був укладений договір №12015 купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS]. За умовами вказаного договору, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав - квартиру [ADDRESS]. Договір був зареєстрований на Одеській товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за реєстраційним № 12015, а також зареєстрований 06 березня 1996 року в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується відповідним записом на зворотній сторінці договору за №23к.стр.68-пр156. Відповідно до пункту 5 спірного договору, квартира продана за 1011330000,00 карбованців, які були отримані продавцем до підписання цього договору та належить новому власнику [PERSON]. У вказаному договорі зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивачів, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що всі зобовязання за договором № 12015 від 28.12.1995 року купівлі-продажу нерухомого майна його сторонами виконані у повному обсязі покупцеві була передана у власність квартира [ADDRESS], а продавцеві передані грошові кошти за продану квартиру, що підтверджується письмовими доказами. Крім того, з довідки №43 від 31.05.2018 року, виданої ЖБК «Приморський-17», вбачається, що у квартирі [ADDRESS], мешкав та був зареєстрований [PERSON], по день смерті 10.10.2016 року. Таким чином, [PERSON] усі вимоги, що ставилися до біржової угоди на момент її укладення, були виконані. Також суд зазначає, що як вже було встановлено, від імені продавця [PERSON], на час укладення спірного договору №12015 купівлі-продажу нерухомого майна від 28.12.1995 року, на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887, діяла [PERSON]. Між тим, за змістом\~ст. 15 Закону України "Про товарну біржу", членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного, за здійсненням угоди, дня. Угода вважається укладеною, з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про товарну біржу» членами товарної біржі є засновники, а також прийняті до її складу згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Порядок прийняття у члени біржі та вибуття із складу її членів визначається статутом товарної біржи. На момент укладення угоди купівлі-продажу представник продавця, що діяв по довіреності не був брокером, зареєстрованим на біржі відповідно до її статуту. Однак у вказаному договорі, товарною біржею зазначено, що особистість осіб, що підписали договір встановлена, їх дієздатність і правоздатність та приналежність відчуженого майна [PERSON] перевірені, що засвідчено експертом [PERSON] Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] були членами біржі, оскільки доказів спростовуючи до суду не надано, а [PERSON] здійснювала представництво від імені [PERSON], в межах прав наданих їй на підставі довіреності від 25.12.1995 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за №15887. Згідно з\~ч.1 ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.\~Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.\~Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27\~Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»\~під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.\~\~\~ Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. \~Відповідно до\~\~ ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, судом встановлено, що сторони договору обумовили всі його істотні умови та повністю виконали взяті на себе зобов'язання, тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу дійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у звязку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved