Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю “Украгроінвест Холдинг”, з вищевказаним позовом, в якому зазначила, що є власником земельної ділянки загальною площею 3. 23 га, розташованої на території Топорівської сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01.10.2006 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю “Украгроінвест Холдинг”, було укладено договір оренди землі терміном на 5 років. Даний договір пройшов державну реєстрацію в Ружинському відділені Житомирської регіональної філії центру ДЗК за №040622100415. До 2012 року вона отримувала орендну плату у відповідача про що розписувалася у відповідних документах. Але в кінці 2013 року їй стало відомо про те, що 25.12.2009 року між нею та ТОВ “Украгроінвест Холдинг” було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.10.2006 року, якою продовжено строк дії договору оренди землі строком на 10 років. Але дану додаткову угоду вона не підписувала, і не доручала іншій особі підписувати її, з даного приводу звернулася до Ружинського РВ УМВС України в Житомирській області з заявою про підроблення її підпису на додатковій угоді, була відкрита кримінальна справа за даним фактом, висновком експерта підтверджено, що додаткова угода підписана іншою особою. З вказаних підстав позивач просить суд визнати додаткову угоду до договору оренди землі недійсною, витребувати та повернути земельну ділянку, стягнути судові витрати. Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві, позивач в судове засідання не з»явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, подав письмове заперечення на позовну заяву, просив застосувати строки позовної давності, та пояснив, що договір та додаткова угода підписані позивачем особисто, вважає, що факт непідписання додаткової угоди може бути підтверджений лише висновком експерта по даній цивільній справі, прохав відмовити в задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, експерта, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Правовідносини, які склалися між сторонами, стосуються укладення додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки і регулюються Главою 16 Цивільного Кодексу України параграф 1 Загальні положення про правочини, Земельним Кодексом України, Законом України Про оренду землі, умовами договору оренди землі б/н від 13.10.2006 року, укладеного між сторонами. Судом встановлено, що до суду звернулася позивачка з позовом про визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною, так як вона її не підписувала, що свідчить про те, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 п.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ч.3 п.в ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною. Судом встановлено, що до суду звернувся власник земельної ділянки, яка передана в оренду за договором оренди земельної ділянки та додатковій угоді до договору оренди земельної ділянки з позовом про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною, вважаючи, що її право власника земельної ділянки порушено і підлягає захисту шляхом визнання додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки недійсною. Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, їхніх представників, допитаних як свідків, експертів, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 cт.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватись цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ст.ст.14, 16, 18, 19 Закону України "Про оренду землі" від 06.10.1998р. (з наступними змінами та доповненнями) договір оренди землі укладається у письмовій формі і набирає чинності після досягнення домовленості з усіх істотних умов та державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст.210, ч.3 ст.640 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі підлягає державній реєстрації і набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Частиною 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Підстави визнання недійсним договору оренди землі, передбачені частиною 2 статті 15 Закону України "Про оренду землі". Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЖТ №169676 [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3. 23 га розташованої на території Топорівської сільської ради Ружинського району Житомирської області та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 01.10.2006 року між позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю “Украгроінвест Холдинг”, було укладено договір оренди землі терміном на 5 років відповідно до якого в оренду відповідачу передавалась вищевказана належна позивачці земельна ділянка. Даний договір пройшов державну реєстрацію в Ружинському відділені Житомирської регіональної філії центру ДЗК за №040622100415. 25.12.2009 року між [PERSON] та ТОВ “Украгроінвест Холдинг” було укладено додаткову угоду до договору оренди землі від 01.10.2006 року, якою продовжено строк дії договору оренди землі строком на 10 років. Проте з пояснень позивачки викладених в позовній заяві вбачається, що підпис на зазначеній угоді належить не позивачці, і вона також не надавала доручень іншим особам на підписання цього договору від її імені. Ці пояснення позивачки підтверджуються висновком експерта №1/330 за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.03.2014р., з якого вбачається, що експертом встановлено, що підпис розташований в графі «Орендодавець» додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі від 25.12.2009 року між [PERSON] та ТОВ «Украгроінвест Холдинг», виконаний не [PERSON], а іншою особою. Даний висновок було проведено по постанові від 31.01.2014 року Ружинського РВ УМВС України в Житомирській області у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12012060290000008. Дане було підтверджено в судовому засіданні експертом [PERSON] Доказів, які б ставили під сумнів вищевказанний висновок експерта, а також доказів наявності доручення [PERSON] іншій особі на підписання вказаної додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі, відповідач суду не надав. Таким чином, оскільки позивачка як орендодавець не підписувала спірну угоду про внесення змін до договору оренди землі, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавала, є всі підстави вважати доведеною відсутність у неї волевиявлення на укладення цієї угоди, а саму угоду, виходячи з положень передбачених ч.1 ст.215 ЦК України - недійсною у зв»язку з недодержанням в момент вчинення правочину стороною вимоги, встановленої ч.3 ст.203 цього Кодексу. Так суд, вважаючи встановленою обставиною, на яку посилається позивачка як на підставу свого позову, а саме непідписання нею додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки приймає в якості належного і допустимого доказу пояснення позивачки, висновок експерта про те, що додаткова угода підписана не позивачкою, а іншою особою. Суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] оскільки вони не бачили сам факт підписання позивачкою спірної угоди, свідок [PERSON] яка працює бухгалетом в ТОВ “Украгроінвест Холдинг”, та яка особисто оформляла додаткові угоди, хоча і пояснила, що позивачка підписувала додаткову до договору оренди, оскільки розписувалася за неї в реєстрі видачі договорів оренди земельних паїв та додаткових угод нічим не підтверджено, та спростовується вищевказаними доказами. Доводи представника відповідача в письмовому запереченні на позовну заяву на те, що отримання [PERSON]. Н.І. орендної плати за 2006 -2013 роки та не оспорювання нею умов додаткової угоди про внесення змін до договору оренди землі, зводяться до того, що позивачка, отримавши орендну плату мала можливість довідатись про порушення свого права, але відповідно схвалив спірний договір оренди є також необґрунтованими, оскільки особа, яка підписала спірний договір оренди взагалі не мала статусу представника орендодавця за відсутності повноважень, і тому наступне його схвалення є неможливим. З цих же підстав суд вважає, що позивачка не пропустила строк звернення до суду за захистом своїх прав, передбачених ст. 257 ЦК України, оскільки перебіг позовної даявності, як це передбачено ч.1 ст.261 цього Кодексу, починається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а письмове твердження позивачки про те, що вона дізналася про існування спірного договору лише наприкінці 2013 році відповідачем не спростоване. Оскільки як вбачається з пояснень позивачки та оглянутих в судовому засіданні письмових доказів, в 2006 році [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки строком на 5 років. Тому у суда немає підстав не вірити показам позивачки стосовно того, що вона вважає, що отримувала орендну плату саме за цим договором, а не за додатковою угодою про внесення змін до договору оренди землі, укладеної без її згоди. Також вчинення стороною дії (одержання орендної плати за договором) без отримання нею пропозиції укласти такий договір (оферти) не може підтверджувати його згоду на укладення договору, що передбачено ст.ст.641, 642 ЦК України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним по справі судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved