Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 07.09.2019 року сталася дорожньо-транспортна пригода в результаті якої був здійснений наїзд на пішохода [PERSON] , який є батьком позивача. Внаслідок ДТП [PERSON] помер. 07.05.2020 року позивач через свого представника звернулася до відповідача із заявою про повідомлення про ДТП та про виплату страхового відшкодування. 28.05.2020 року представником позивача було надіслано на адресу відповідача додаткові документи для правильного нарахування страхового відшкодування. За результатом розгляду заяви, 14.06.2020 року відповідач виплатив страхове відшкодування, пов`язаного з заподіянням моральної шкоди в сумі 25038 грн. та страхове відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в сумі 74962 грн., що становить 50% всієї суми. Позивач вважає, що відповідач неправильно виплатив лише половину страхового відшкодування, пославшись на вину самого пішохода [PERSON] . Просила стягнути з відповідача не доплачені 50 % страхового відшкодування та понесені нею витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді від 17.09.2020 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 28.10.2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у постанові про закриття кримінального провадження стосовно дорожньо-транспортної пригоди, у якій загинув потерпілий - [PERSON] , встановлено порушення правил дорожнього руху України з боку пішохода. Стверджує, що відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оскільки шкода була завдана в результаті сукупних спільних дій осіб, страхове відшкодування визначалося шляхом ділення завданої шкоди на 2. В судове засідання представник позивача не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій позовні вимоги не визнав, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Зважаючи на неявку в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч.2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи в порядку спрощеного позовного провадження, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що позивач - [PERSON] , є дочкою [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до постанови від 29.11.2019 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12019230000000318 від 07.09.2019 року, причиною смерті потерпілого - [PERSON] є дорожньо-транспортна пригода. З вказаної постанови також вбачається, що 07.09.2019 року близько 17:15 год. [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем «Nissan Almera» з д/н « [NUMBER] » та рухаючись по вул.І.Куліка з боку вул.Миру в напрямку вул.Чорноморської в м.Херсоні в лівій смузі руху навпроти будинку 114А, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїзну частину у невстановленому для переходу місці, зліва на право, відносно руху автомобіля. В подальшому [PERSON] від отриманих травм помер. В результаті зроблений висновок, що в прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало порушення пішоходом [PERSON] правил дорожнього руху України. Сторонами не заперечується, що цивільно-правова відповідальність водія Nissan Almera» з д/н « [NUMBER] » було застрахована у відповідача. За результатом розгляду заяв позивача від 06.05.2020 року відповідачем було виплачена моральна шкода в сумі 25038 грн. та відшкодування, пов`язане із втратою годувальника в сумі 74962 грн. Вказані страхові відшкодування були розраховані відповідно до приписів п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому сума відшкодування підлягала діленню на 2 у зв`язку з наявністю вини пішохода у його смерті. Вказане вбачається з листа-відповіді на адвокатський запит від 06.05.2020 року. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Цивільним кодексом України. Частиною першою статті 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Крім того у частині першій статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. В свою чергу, зазначені положення ЦК України кореспондуються з положеннями статті 27 Закону, в якій зазначено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2). Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3). Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.4). При цьому у частині третій статті 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Аналіз положень ст.ст.1200, 1201 ЦК України, ст.27 Закону у системному зв`язку з положеннями ч.3 ст.1193 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених ст.27 Закону. Отже не підлягає до застосування до спірних правовідносин положення п.36.3 ст.36 Закону, відповідно до яких у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, оскільки шкода пов`язана зі смертю потерпілого відшкодовується в незалежності від його вини. На переконання суду, положення п.36.3 ст.36 Закону стосується випадку передбаченому у ч.2 ст.1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто, положення про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів). Однак у даній ситуації, смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитися в результаті виходу потерпілого на проїзну частину. Оскільки законодавством передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого в незалежності від його вини, вона, на думку суду, повинна відшкодовуватися у повному обсязі. Отже, відповідач неправомірно здійснив ділення страхових виплат належних позивачу на 2, а тому є всі підстави для стягнення з відповідача суму недоплачених страхових виплат. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно застосував при розрахунку та виплаті страхових виплат позивачу положення п.36.3 ст.36 Закону, а тому на користь позивача необхідно стягнути недоплачені суми страхових виплат за моральну шкоду в сумі 25038 грн. та відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника в сумі 74962 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.12.2020 року по справі № 640/18402/19 Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Судом встановлено, що в обґрунтування витрат на правничу допомогу позивачем було надано ордер про надання правничої (правової) допомоги, договір б/н про надання правової допомоги від 27.04.2020 року, додаток №2 від 07.09.2020 року до договору, у якій визначено сума в розрахунку на одну годину, детальний опис робіт (наданих послуг), з яких вбачається понесення вказаних витрат позивачем. З урахуванням викладеного, суд дійшов переконання, що вимоги позивача щодо відшкодування витрат на правничу допомогу є обґрунтованими, співмірними та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, в силу ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий в сумі 1681 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved