Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

18.02.2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ВТБ БАНК», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області про визнання кредитного договору недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 31.07.2008 року між нею та ПАТ «ВТБ БАНК» був нібито підписаний кредитний договір про видачу кредиту в доларах США. Відповідно до п.1.1, 2.1, 3.1 договору банк зобов'язався надати позивальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на грошових коштів з позичкового рахунку, на строк 7 років, тобто до 2015 року на поточні потреби у сумі 24 960 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,60 % річних. Жодним із пунктів договору не передбачені істотна умова договору, не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку, який повинен був відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту. Видача готівкової іноземної валюти відповідно до актів цивільного законодавства та нормативно-правових актів НБУ можлива лише з банківського рахунку клієнта банку. Банківський рахунок на ім'я [PERSON] не було відкрито до цього часу, що унеможливлює надання кредиту готівкою іноземною валютою. Іноземна валюта ПАТ «ВТБ БАНК» не була перерахована до ТОВ «ТОЛИМАН ЛТД» на сплату вартості автомобіля Hyundai Sonata, так як договір купівлі-продажу автомобіля було укладено та визначено вартість автомобіля виключно у гривні, та передплата за автомобіль також здійснювалась у гривні. Вважає, що ПАТ «ВТБ БАНК» зобов'язаний надати кредит в сумі 24 960 доларів США на її банківський рахунок, з подальшою конвертацією суми кредиту в доларах США в гривню, за її розпорядженням та подальшим зарахуванням суми гривен на її поточний рахунок, з якого у відповідності до п. 2.3 договору дав би розпорядження про перерахування грошових коштів ТОВ «ТОЛИМАН ЛТД», але поточний рахунок не було відкрито, ні в доларах, ні в гривні, тобто відповідач не мав наміру надавати кредитні кошти, як і до теперішнього часу не надані. Кредитний договір № КР-93/07/Ф від 31.07.2008 року містить умови, які порушують права споживача фінансових послуг, та не відповідають нормам чинного законодавства, зокрема ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанові правління НБУ від 10.05.2007 р. №168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тому просить визнати кредитний договір №КР-93/07/Ф від 31.07.2008 року недійсним. В судове засідання позивач не з'явилась, довірила свої інтереси представляти адвокату [PERSON], який позов підтримав у повному обсязі, просив задовольнити позов з урахуванням наявних доказів у матеріалах справи. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, причини неявки до суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Згідно письмових заперечень наявних в матеріалах справи позов не визнав в повному обсязі. Третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Запорізькій області до судового засідання не з'явилася, причини неявки до суду не повідомила. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 31 липня 2008 року між ВАТ «ВТБ БАНК», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] було підписано кредитний договір № КР-93/07/Ф, предметом якого було надання банком позичальнику грошових коштів в розмірі 24960 доларів США на споживчі цілі з відсотковою ставкою 10,69 % річних, строк кредитування 7 років до 2015 року. Відповідно до п. 8.1 договору мінімальний платіж по кредиту складає 422 долари США (т. 1, а.с. 12-16). Пунктами 4.1., 8.3 кредитного договору погашення заборгованості має здійснюватись у відповідності до додатку №1 (Графік повернення кредиту і сплати процентів та розрахунок вартості супутніх послуг- надалі додаток №1), що є невід'ємною частиною кредитного договору. Згідно з п. 2.4. кредитного договору підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він письмово ознайомлений та підтверджує свою згоду із кредитними умовами банку, сукупною вартістю кредиту тощо. Водночас, п. 2.5. вказує, що розрахунок сукупної вартості кредиту надається саме в додатку № 1 до кредитного договору. Додаток №1 до кредитного договору №КР-93/07/Ф від 31.07.2008 року, містить щомісячний розмір ануїтетного платежу в розмірі 422,00 дол. США та абсолютне значення здорожчання кредиту в сумі 18276,32 дол. США, що є істотною умовою правочину. У відповідності до ст.ст. 59-61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.ст.1054,1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Ухвалою від 16.05.2016 року, судом призначено судово-економічну експертизу. Згідно висновку №11/07-17 судового експерта Машиніченко О.А. встановлено, що факт надання кредиту в сумі 24960 доларів США за кредитним договором №КР-93/07/Ф від 31.07.2008 року в готівковій формі чи безготівкового перерахування кредиту не підтверджується наданими експерту первинними санкціонованими документами (т. 2, а.с. 43-60). Крім того, експертом визначено, що розмір щомісячного платежу (422,0дол. США), який встановлений п.8.1 кредитного договору №КР-93/07/Ф від 31.07.2008. не відповідає відсотковій ставці (10,69% річних), яка встановлена п.1.1 вказаного кредитного договору. Фактично застосована Банком ставка виходячи з якої розрахована сума щомісячного платежу 422дол. США складає 10,75% річних. Також, згідно з результатами здійсненого експертом розрахунку (у Таблиці №2 Додатку 1 до Висновку), випливає, що за кредитним договором №КР-93/07/Ф від 31.07.2008: реальна ставка кредиту становить - 16,30%; сукупна вартість кредиту за проведеним розрахунком (абсолютне значення подорожчання кредиту), що здійснювався у відповідності до Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. - становить 29029,40дол. США, що на 10753,08 дол. США вище від значення задекларованого кредитором в умовах договору - 18276,32 дол. США. У Постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30.05.1997р. встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Дослідивши вказаний вище висновок експерта, суд вбачає його належним та допустимим доказом у справі, оскільки він належно обґрунтований, надає вичерпні відповіді на поставлені питання, висновки експерта узгоджується з дослідницькою частиною та матеріалами справи. Висновки експерта підтверджують обставини, зазначені в позовній заяві. Реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком. За таких умов, виконання спірного правочину направлене на отримання кредитором прихованого прибутку та, водночас, на виникнення непередбачених втрат у боржника. Відповідач в поданих запереченнях не спростував вказаних вище невідповідностей, при цьому ці невідповідності є істотними та в обох випадках - не в користь споживача, як слабшої сторони правочину і сталися у результаті свідомого порушення вимоги ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007 року. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007р № 168, пункту 3.4. «Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням, але зазначення поточного рахунку для зарахування на нього суми кредиту спірний кредитний договір №КР-93/07/Ф від 31.07.2008р. не містить. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009р. "Про судове рішення в цивільній справі" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зважаючи на те, що споживчий кредитний договір є договором приєднання, сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема ЗУ "Про захист прав споживачів", котрий, враховуючи суб'єктний склад учасників правочину в даному випадку, - є спеціальним законом. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема, про орієнтовну сукупну вартість кредиту в абсолютному та відносному значенні, вказати наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, зазначити переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Дана норма кореспондує із ст. 56 ЗУ "Про банки та банківську діяльність" та ст. 11,12 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг", що визначають аналогічний обов'язок кредитора. Ст .19 цього Закону встановлює, що захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг. З метою виконання фінансовими установами вимог ЗУ "Про захист прав споживачів"10.05.2007р. Постановою НБУ №168 було затверджено "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", котрими деталізовано вимоги Закону. Так, Національний Банк України своїми листами № 18-112/219-637 від 19.01.2006р., №43-311/4217-7165 від 13.07.2007р., № 40-117/2093/-6134 від 16.06.2007р. та Постановою №98 від 28.03.2007р. "Про схвалення методичних рекомендацій щодо вдосконалення корпоративного управління в банках України" неодноразово попереджав комерційні банки про вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів" та можливість виникнення комплаєнс-ризиків та непередбачених втрат від невиконання імперативної норми Закону. Також регулятор зазначив, що уразі декларування банком у договорі зі споживачем будь-якої послуги, споживач має право не тільки в деталях знати предмет задекларованої послуги, а також отримати зазначену послугу належної якості, відповідно до умов договору. Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). При цьому, спірний кредитний договір №КР-93/07/Ф від 31.07.2008р., містить умову договору (пункт 4.3 та Додаток1) щодо сплати комісійної винагороди за управління кредитом в розмірі 1,99 % річних від початкової суми кредиту є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є не дійсним. Разом з тим, Відповідач не надав суду доказів проведення ним переддоговірної роботи у відповідності до вимог ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" та Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. Дослідивши зміст додатку №1 до кредитного договору, суд критично оцінює посилання представника Відповідача на той факт, що перед підписанням спірного правочину, позичальник отримав усю необхідну інформацію, що була необхідна йому для здійснення свідомого вибору у вигляді додатку №1 до кредитного договору, що є його невід'ємною частиною, оскільки додаток №1 не містить усіх інформаційних елементів, які визначені законом, як обов'язкові, розрахунки, що містяться в додатку №1, - здійснено не у відповідності до методики, визначеної в Постанові НБУ №168 (розрахунок реальної відсоткової ставки), що підтверджено висновком ї судово-економічної експертизи №11/07-17 судового експерта Машиніченко О.А., додаток №1 не може слугувати доказом проведення переддоговірної роботи, оскільки неможливо встановити коли саме кредитор надав його позивачу, при тому що його підписання відбувається разом з договором. Згідно ст.60 ЦПК України, Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 4. ст. 4 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивача в цій частині. Відповідно до 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, ціни або способу розрахунку ціни. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005р. щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Директива розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди. Згідно п.2 ст. 7 Директиви, комерційна діяльність вважається такою, що вводить в оману, якщо вона містить недостовірну інформацію або створює загальне враження, що вводить чи може ввести в оману, навіть, якщо інформація вірна у відношенні одного або декількох елементів такої інформації. Разом з тим, бездіяльністю, що вводить в оману вважається така комерційна діяльність, в котрій, виходячи з фактичної ситуації, приймаючи до уваги всі особливості, обставини та обмеження комунікативного середовища, продавець не надає суттєво необхідної середньо-статистичному споживачеві інформації для прийняття обдуманого рішення щодо угоди, що веде або може призвести до укладення середньостатистичним покупцем угоди, яка не була б укладена ним при інших обставинах. Також, вводячою в оману бездіяльністю визнається ненадання продавцем або несвоєчасне надання в двоякій, нечіткій, незрозумілій формі інформації, що вважається суттєвою. Зокрема, суттєвою є інформація про ціну угоди. Відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 12.04.96 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів", у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Відповідно до п. 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до п. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно інформаційного листа ВСУ від 01.02.2013р. "Судова практика з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів" (2009 - 2012 рр.), що міститься в матеріалах справи вбачається, що при вирішенні спорів про захист прав споживачів судам слід враховувати, що тягар доказування обставин, що звільняють від відповідальності за виконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду лежить на продавцеві товару чи послуги. ЗУ "Про захист прав споживачів" містить спеціальні норми, що, превалюють над загальними. Виходячи із принципу рівності сторін та, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про наявність в діях Відповідача факту обману та недобросовісної підприємницької практики. Умисел в діях Відповідача має місце в замовчуванні та перекрученні реальної ціни пропонованої фінансової послуги та декларуванні в кредитному договорі заниженої ціни у вигляді значення абсолютного здорожчання кредиту. Доказом приховування істотної інформації, що необхідна споживачу для здійснення ним свідомого вибору, є не проведення Відповідачем визначеної Законом України "Про захист прав споживачів" переддоговірної роботи, що мало безпосередній вплив на прийняття споживачем рішення щодо кредитування на певних умовах та призвело до підписання споживачем кредитного договору за найбільш невигідною для нього, та водночас, за найбільш прибутковою для банку, ануїтетною схемою. Мотивом введення споживача в оману є отримання максимально можливого прибутку, в тому числі й прихованого. На думку суду, за таких умов, формування волі позичальника щодо укладення спірного правочину відбувалось під впливом інформації, що не відповідала дійсності, та створювала помилкове уявлення про ціну фінансової послуги. Відповідно до п.5 ч.1ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Згідно ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищезазначене, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України у разі відмови у позові відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved