Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

12.04.2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 78932 грн 94 коп заборгованості за кредитним договором від 27.07.2010 року, посилаючись на неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань. В свою чергу відповідач [PERSON] року надав до суду відзив, в якому, заперечуючи проти позову, посилався, зокрема, неправомірне здійснення нарахування відсотків за збільшеною відсотковою ставкою, яка сторонами погоджена не була, застосування подвійної цивільно-правової відповідальності у виді штрафу та пені за одне і те саме порушення. Крім того, відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо нарахування штрафних санкцій та процентів в період несення ним служби в зоні АТО та застосувати позовну давність до позовних вимог. 28.05.2019 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача, в якій представник позивача просив повністю задовольнити вимоги позову, мотивуючи тим, що вимоги позивача відповідають вимогам закону та визначені умовами договору.\~ У судове засідання представник позивача не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, вимоги позову підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання також не з`явились. Представник відповідача надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позовні вимоги визнає лише в частині тіла кредиту в сумі 4823, 02 грн, інші позовні вимоги просить залишити без задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. В свою чергу, порушенням зобов`язання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частина 1 ст. 612 ЦК України визначає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, а відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 27.07.2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі по тексту Банк) та [PERSON] (Позичальник) шляхом підписання Анкети-заяви та Довідки про умови кредитування уклали кредитний договір, у відповідності до якого відповідач отримав кредит у розмірі 5200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік та на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до Довідки про умови кредитування Банк нараховує відсотки за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік (а.с. 8, 9). З наданого позивачем розрахунку та первинного документу - банківської виписки по рахунках відповідача вбачається, що відповідач належним чином не виконував своїх договірних зобов`язань з повернення тіла кредиту та сплати процентів. Аналіз наданого розрахунку заборгованості та виписок про рух коштів за картковим рахунком відповідача дає підстави для стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в сумі 4823 грн 02 коп. Вирішуючи питання про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з процентів за користування кредитом у заявленому позивачем розмірі 69775 грн 02 коп, штрафів 500 грн та 3734,90 грн, пені в сумі 100 грн, суд вважає за необхідне зупинитись на наступному. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили річну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на строк, що відповідає строку дії картки - до останнього дня жовтня 2016 року, який підтверджений листом Банку від 12.05.2019 року, доданим до відповіді на відзив (а.с. 87). Відтак, у межах строку кредитування до 30.10.2016 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти. По закінченню цього строку, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Виходячи з наведених норм, нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору (10/2016) припинилося, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по процентам та пенею за період з 01.11.2016 року по 28.02.2018 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Зазначений висновок узгоджується з позицією Великої Палати\~ Верховного Суду, висловленою в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12, провадження № 14-10 цс18. Крім того, як вбачається з наданої відповідачем копії довідки Міністерства оборони України військова частина [NUMBER] від 04.12.2018 року №10040, [PERSON] проходив військову службу в період з 17.06.2016 року по 23.07.2018 року та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції (а.с. 71). Відповідно до Указу Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 "Про рішення Ради національної безпеки та оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози та збереження територіальної цілісності України" на території Луганської та Донецької областей розпочато антитерористичну операцію. Законом України від 20 травня 2014 року №1275-VII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" внесено зміни до ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", яку доповнено п. 15 такого змісту: "військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються". Відповідно до Закону України від 21 жовтня 1993 року "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року і тривав на час дії кредитного договору №б/н від 29 серпня 2008 року, такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №306/1157/15-ц, у постанові від 30 травня 2018 року у справі №521/12726/16-ц). Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що сфера дії цього закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та, правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей. З огляду на те, що відповідач перебував на військовій службі у Збройних Силах України, він мав право на визначені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пільги, гарантії та компенсації, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", зокрема, на звільнення від обов`язку сплачувати проценти за користування кредитом. Таким чином, позивачем неправомірно нараховані проценти за користування кредитом в період перебування відповідача на військовій службі, тобто з 17.06.2016 року. Вирішуючи питання про наявність підстав для відмови у стягненні з відповідача заборгованості через пропуск позивачем строку позовної давності, суд виходить з таких мотивів. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Як вже зазначалось вище, у своїх поясненнях до позову позивач наполягав на тому, що складовою частиною укладеного з відповідачем кредитного договору є Умови та правила надання банківських послуг, згідно з якими строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. (п. 1.1.7.31 Умов) Даючи оцінку таким доводам суд виходить із того, що згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За таких обставин, виходячи з правового аналізу частин 1, 2 статті 207, частин 1 статті 259 ЦК України, надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність тривалістю в п`ятдесят років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника. Не встановлено судом також і наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розумів позичальник, підписуючи Анкету позичальника, а також те, що Умови та правила надання банківських послуг містили збільшений строк позовної давності в момент підписання Анкети позичальника, або в подальшому такі Умови та правила надання банківських послуг, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. У підписаних відповідачем Анкеті-заяві позичальника та Довідці про умови кредитування домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності також немає. А тому відсутні підстави для застосування збільшеного строку позовної давності. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 11 березня 2015 року № 6-16 цс15, від 01 липня 2015 року 6 - 757 цс15. Доказів того, що між сторонами досягнуто домовленість про збільшення позовної давності матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, до спірних правовідносин підлягає застосуванню строк позовної давності, установлений законом, тобто ст. 257 ЦК України. При цьому, аналізуючи умови договору та зміст наведених вище правових норм ст.\~ 253, ч.1 ст. 261 ЦК України, суд дійшов висновку, що за договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Указаний висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 року у справі №6-14цс14. З інформації, наданої ПАТ КБ «ПриватБанк», вбачається, що відповідач отримав п`ять карток, термін дії останньої з них був визначений до останнього дня жовтня 2016 року (а.с. 87). Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в повному обсязі почався після закінчення строку дії останньої картки, виданої відповідачу. Крім цього, останній платіж в сумі 19 грн 52 коп на погашення заборгованості за кредитом за вказаним картковим рахунком відповідачем було вчинено 31.10.2014 року, тобто до закінчення строку дії картки, що вказує на те, що строк позовної давності відповідно до частини першої статті 264 ЦК України не переривався. Із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду 30.03.2018 року, тобто в межах трирічного строку загальної позовної давності для стягнення заборгованості за кредитом. Разом з цим, згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника сплатити відсотки на залишок заборгованості за користування кредитом та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом підлягають стягненню в межах позовної давності, а саме за останні три роки від дня звернення позивача до суду, тобто з 30.03.2015 року. Вказана позиція суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові № 127цс14 від 22.10.2014 року, відповідно до якої за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України). Тобто, вимоги позивача про стягнення відсотків підлягають задоволенню в межах трирічного строку позовної давності з виключенням періоду часу в який відповідач проходив військову службу в зоні АТО. Також суд вважає, що з відповідача не може бути стягнуто суму штрафу в розмірі 4017,31 грн, в зв`язку з подачею заяви про застосування позовної давності, строк якої згідно ст. 258 ЦК України становить один рік. Як вбачається з розрахунку заборгованості, банківської виписки по рахунку позичальника, строк позовної давності за зобов`язаннями зі сплати штрафу в сумі 4234 грн 90 коп сплив 31.10.2017 року.\~ З огляду на викладене, а також враховуючи, що позичальником у процесі розгляду справи було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача, суд вважає за необхідне та правомірне відмовити позивачу у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача\~ штрафів та відсотків нарахованих до 30.03.2015 року, з підстав пропуску строку позовної давності.\~ Крім того, з розрахунку розміру заборгованості вбачається, що процентна ставка з липня 2010 року до 31.08.2014 року\~ становила 30%. Вказана відсоткова ставка передбачена у Довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, згідно з якою Базова відсоткова ставка на місяць складає 2,5 % (а.с. 9) і відповідно на рік складає 30 %. За період з 01.09.2014 по 31.03.2015 включно відсоткова ставка становила 34,80%, а в період з 01.04.2015 по 28.02.2018 рік - 43,20%. Будь-які угоди чи інші документи, які б були підписані позивачем та відповідачем щодо зміни розміру фіксованої процентної ставки з 30 % до 34,80 % та з 34,80 % до 43,20 % у справі відсутні. Позивач у позові посилався на те, що Банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг. Як установлено судом вище зміст укладеного сторонами договору викладено в Анкеті позичальника та Довідці про умови кредитування, які підписано відповідачем. Анкета та Довідка підписані відповідачем на час коли була установлена Базова відсоткова річна ставка за користування кредитом на рівні 30 %. Домовленості про право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки або про те, що сторони домовились про змінювану відсоткову ставку, підписані відповідачем Анкета та Довідка не містять. За загальним правилом одностороння зміна умов зобов`язання не допускається, зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525, частина 1 статті 651 ЦК України). Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 9 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України (у редакції на час укладення сторонами договору 16.11.2011 року) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Досліджуючи порядок збільшення в даному випадку Банком процентної ставки, суд звертається до абзацу 3 п.28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у якому роз`яснено, що\~ при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. В укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд приходить до висновку, що збільшення процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про безпідставність застосування позивачем при обчисленні суми процентів за користування кредитом іншої, ніж передбачено Довідкою про умови кредитування, яка підписана відповідачем ставки (30%), тобто - 34,80 % та 43,20 %. За період з 31.03.2015 по 17.06.2016 сума належної до стягнення з відповідача заборгованості по процентах підлягає нарахуванню на суму залишку кредиту в розмірі 4823 грн 02 коп за ставкою 30 % і складає 1885\~ грн 46 коп ((4823 грн 02 коп х (30%/360 днів= 0,083%) х 471 дні (період з 30.03.2014 по 17.06.2016 - кількість днів користування кредитом в межах трьохрічної позовної давності з виключенням періоду несення служби відповідача в зоні АТО))/100). Отже, сума заборгованості по процентам, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 1885,46 грн. Підсумовуючи наведене, позов Банку підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача боргу в сумі 6708,48 грн, що складається з: 4823,02 грн заборгованості за кредитом\~ та 1885,46 грн заборгованості за процентами. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення із відповідача суми судового збору, оскільки останній відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Outcome: partial