Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Селянського фермерського господарства "Сокол" про стягнення інфляційних витрат, 3% річних за невиконання зобов'язання, в якому просив суд стягнути з Селянського фермерського господарства "Сокол" на його користь 3% річних за невиконання грошового зобов'язання в розмірі 17 100,00 грн., індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання в розмірі 131 860,00 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2009 року по цивільній справі № 2-587/09 позовні вимоги [PERSON] до Селянського фермерського господарства "Сокол" про стягнення боргу за договором позики задоволені, а саме: стягнуто з Селянського фермерського господарства "Сокол" на користь [PERSON] в рахунок боргу за договором позики 190 000,00 грн. До даного часу вказане рішення не виконано, тому відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних за невиконання грошового зобов'язання за три роки (2015 рік, 2016 рік, 2017 рік) складає 17 100,00 грн. Індекс інфляції в Україні за даними Держкомстату за 2017 рік складав 113,7%, за 2016 рік - 112,4%, за 2015 рік - 143,3%, тому індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання складає 131 860,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили суд їх задовольнити на доводах та підставах, зазначених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надавши відзив на позовну заяву, відповідно до якого просила суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі за безпідставністю, так як саме з вини позивача не виконується рішення суду. Суд, вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Так судом по справі встановлено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2009 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі № 2-587/09 позовні вимоги [PERSON] до Селянського фермерського господарства "Сокол" про стягнення боргу за договором позики задоволені, а саме: стягнуто з Селянського фермерського господарства "Сокол" на користь [PERSON] в рахунок боргу за договором позики від 12 січня 2006 року 190 000,00 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у який беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою заступника начальника Відділу державної виконавчої служби Павлоградського міського управління юстиції [PERSON] від 13 липня 2009 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-587/09, виданого 09 липня 2009 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області про стягнення з СФГ «Сокол» на користь [PERSON] боргу в розмірі 190 000,00 грн. Згідно довідки Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області за № 67094 від 31.08.2018 року встановлено, що дійсно на виконанні у відділі знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-587/09, виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області 09.07.2009 року про стягнення з СФГ «Сокол» на користь [PERSON] боргу в розмірі 190 000,00 грн. За час виконання рішення суду, тобто з 13.07.2009 року до теперішнього часу рішення суду залишається не виконаним. Залишок не стягнутої суми боргу на користь стягувача станом на 31.08.2018 року складає 190 000,00 грн. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов'язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Отже, судом встановлено, що відповідачем у 2015 році, 2016 році, 2017 році рішення суду не виконувалося, борг у розмірі 190 000,00 грн. залишався не сплаченим. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, у ч. 5 якої визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №5-86кз16 від 30 березня 2016 року. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, приймаючи до уваги зміст позовних вимог, встановивши, що рішенням суду з СФГ «Сокол» на користь позивача стягнуто грошову суму за невиконання умов договору у розмірі 190 000,00 грн., таке зобов'язання є грошовим і відповідач його не виконував після винесення вказаного вище судового рішення, суд прийшов до висновку про наявність підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України та стягнення з відповідача на користь позивача індексу інфляції за прострочення виконання зобов`язання. Індекс інфляції в Україні за даними Держкомстату за 2017 рік складав 113,7%, за 2016 рік - 112,4%, за 2015 рік - 143,3%. Тому, індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 131 860,00 грн. з розрахунку: 131 860 = (13,7 + 12,4 + 43,3)% х 190 000. Що стосується позовних вимог про стягнення суми 3% річних за невиконання грошового зобов'язання за період з 2015 року по 2017 рік у розмірі 17 100,00 грн. суд зазначає наступне. Як вбачається з п. 3 договору позики від 12 січня 2006 року, укладеного між [PERSON] та СФГ «Сокол», позика за цим договором є безпроцентною. Отже, як вбачається з матеріалів справи, сторони визначили розмір процентів умовами договору позики, а тому не має підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України, щодо нарахування 3% річних, тому позовні вимоги у вказаній частині задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial