Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що позивач є сином [PERSON] і [PERSON] . [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . Після смерті батька - [PERSON] залишилися спадкоємці 1 черги - позивач і його мати - [PERSON] , які заяви до нотаріальної контори не подавали, але оскільки [PERSON] проживала і була зареєстрована разом з чоловіком за однією адресою, є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON] у відповідності до ст. 1268 ч.3 ЦК України. За життя [PERSON] своїх спадкових прав після смерті чоловіка належним чином не оформила, свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі не отримала. В свою чергу, [INFO] мати позивача - [PERSON] померла. Після смерті матері - [PERSON] єдиним спадкоємцем залишився її син, позивач, який виконав вимоги ст. 1269 ЦК України. Після смерті батьків залишилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , яке було придбане батьками за час зареєстрованого шлюбу, правовстановлюючі документи на яке були оформлені на [PERSON] , а саме: 1) 1\\2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 11.05.1970 року за реєстром № 1- 459; 2) 1\\2 частина на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, складеного 22 грудня 1998 року товарною біржею « Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом « Союз» і посвідченого членом цієї товарної біржі [PERSON] і зареєстрованого 22.12.3998 року в реєстрі № 3-4. В березні 2019 року позивач отримав у Третій ДДНК свідоцтво про право на спадщину після смерті матері - [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку, яка належала на підставі договору купівлі- продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 11.05.1970 року за реєстром № 1-459 [PERSON] , померлому [INFO] , спадкоємцем якого була його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину, але за життя не оформила своїх спадкових прав. В свою чергу, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 березня 2019 року державний нотаріус Третьої ДДНК Хилько Л.A. відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1\\2 частину житлового будинку після померлої [INFO] матері [PERSON] . В своїй постанов нотаріус вказує, що пред`явлений документ, що підтверджує право власності на 1/2 частину житлового будинку є договором купівлі-продажу, складений 22 грудня 1998 року товарною біржею «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом « Союз» і посвідчений членом цієї товарної біржі [PERSON] і зареєстрований 22.12.1998 року в реєстрі № 3-4 на ім`я [PERSON] , який не був зареєстрований [PERSON] за життя в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації, що є порушенням ст. 182 ЦК України ( в редакції 2004 року). У зв`язку з чим, він вимушений звернутись до суду та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/2 частини будинку, укладений на біржі та визнати за ним право власності на зазначену частину будинку в порядку спадкування за законом після померлої матері. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, наполягала на їх задоволенні з підстав, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні просив вирішити позовні вимоги на розсуд суду. Третя особа в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, а також направила копію спадкової справи після померлої [PERSON] . Вислухавши сторони, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до переконання, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов"язків ( спадщини) від фізичної особи, яка померла ( спадкодавця), до інших осіб ( спадкоємців). Згідно cт. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до cт. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених cm. 1259 цього Кодексу. Згідно cт. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували з зареєстрованому шлюбі з 03 січня 1965 року, про що видане свідоцтво про одруження [NUMBER] 03.01.1965 року Будинком одруження м. Дніпропетровська, актовий запис № 17. [PERSON] - позивач по справі є їхнім рідним сином, що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER] , виданим 27.09.1965 року Будинком щастя Ленінського району м.Дніпропетровська, актовий запис № 2950. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 01.03.2008 року відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 2041. Після смерті батька - [PERSON] , залишилися спадкоємці 1 черги - позивач і його мати - [PERSON] , які заяви до нотаріальної контори не подавали, але [PERSON] проживала і була зареєстрована разом з чоловіком за однією адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 14\\5-406 від 17.01.2019 року Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином, у відповідності до ст. 1268 ЦК України, вона є спадкоємцем за законом 1 черги яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] . За життя [PERSON] своїх спадкових прав після смерті чоловіка належним чином не оформила, свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі не отримала. [INFO] мати позивача - [PERSON] померла, що вбачається із свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 13.07.2018 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 1409. Як вбачається з матеріалів спадкової справи №488/2018, заведеної після смерті [PERSON] , після смерті матері, єдиним спадкоємцем залишився її син - позивач, який 15 серпня 2018 року звернувся до Третьої дніпровської нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] .. Після смерті батьків залишилася спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] , яке було придбане батьками за час зареєстрованого шлюбу, правовстановлюючі документи на яке були оформлені на [PERSON] , а саме: 1\\2 частина на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 11.05. 1970 року за реєстром № 1- 459; 1\\2 частина на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, складеного 22 грудня 1998 року товарною біржею «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом «Союз» і посвідченого членом цієї товарної біржі [PERSON] і зареєстрованого 22.12.3998 року в реєстрі № 3-4. Спадкове домоволодіння розташоване в [ADDRESS] і складається з житлового будинку А-1 житловою площею 57,9 кв.м., загальною площею 102.1 кв.м., сараїв Б, В, гаражів Г, Г-1, Д, вбиральні Е, душу Ж, літньої кухні 3 (тимч.) над Г, Г-1, сараю (тимч.) Л, навісу М, споруд № 1-9, І, про що свідчить технічний паспорт на вказаний житловий будинок, складений станом на 11 січня 2019 року. 13 березня 2019 року Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті матері - [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 11.05.1970 року за реєстром № 1-459 [PERSON] , померлому [INFO] , спадкоємцем якого була його дружина [PERSON] , яка прийняла спадщину, але за життя не оформила своїх спадкових прав. Право власності на зазначену 1\\2 частину спадкового домоволодіння зареєстроване за позивачем 13.03.2019 року державним реєстратором Хилько Л.А. - державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори за номером 30668282, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Також позивач звернувся до державного нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом на іншу 1\\2 частину житлового будинку, яка належала батькові позивача - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу частини будинку, складеного товарною біржею « Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом « Союз» від 22.12.1998 року, і яку отримала мати позивача, але не оформила. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 березня 2019 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.A. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену 1\\2 частину житлового будинку, після померлої [INFO] матері [PERSON] . В обґрунтуванні постанови нотаріус вказує, що пред`явлений документ, що підтверджує право власності на 1/2 частину житлового будинку, є договором купівлі-продажу, складений 22 грудня 1998 року товарною біржею «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом «Союз» і посвідчений членом цієї товарної біржі [PERSON] і зареєстрований 22.12.1998 року в реєстрі № 3-4 на ім`я [PERSON] та не був зареєстрований [PERSON] за життя в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації, що є порушенням ст. 182 ЦК України ( в редакції 2004 року). Як свідчить укладений спірний договір, між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, така домовленість підтверджена письмовим доказом, відбулося повне виконання договору, частина будинку передана батькам позивача, які здійснювали користування та володіння нею, зокрема були зареєстровані та проживали у ньому. Станом на час розгляду справи позивач здійснює право користування та володіння будинком, з доданих до справи документів порушення прав третіх осіб не вбачається. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року чинних на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України "Про власність", чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено статтею 15 Закону України "Про товарну біржу" № 1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року, згідно з ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за № 17-12-44 від 10 квітня 1998 року, роз`яснює, що угоди, укладені на біржі, не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР передбачалось, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року "Про судову практику по справам про визнання угод недійсними", з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 242, 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир (будинку) повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності до ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності зі ст. 153 ЦК УРСР договір вважався укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна, сторони за договором - уклали даний договір, здійснили відчуження належного продавцю на праві власності нерухомого майна на користь покупця. Сторонами договору усі умови останнього були виконані. Згідно вищевказаного договору зазначена нерухомість передана у власність покупцю. Зазначена угода протизаконних дій не містить і була укладена на біржі відповідно до норм Закону України «Про товарні біржі», який діяв на той час, тому, суд вважає укладений договір - дійсним. Оскільки, сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу нерухомості, угода не визнавалась недійсною, [PERSON] (батько позивача) на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 Закону України "Про власність" внаслідок зазначеного договору набув право власності на 1/2 частину будинку і правомірно володів нею. Передбачених законом підстав для не визнання дійсним неоспореного договору в судовому порядку не має. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред`явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як було встановлено судом, [PERSON] , якому належала на підставі вищезгаданого договору 1/2 частина житлового будинку, помер [INFO] , спадщину після якого, відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, прийняла його дружина - [PERSON] , яка також померла [INFO] та за життя не встигла оформити своїх спадкових прав після смерті чоловіка, свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі не отримала. В свою чергу, як вбачається з матеріалів спадкової справи, єдиним спадкоємцем [PERSON] - є її син, позивач по справі - [PERSON] . У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи, що єдиним спадкоємцем за законом [PERSON] , померлої [INFO] , є позивач [PERSON] , який у встановлений законом строк прийняв спадщину, враховуючи постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме: відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, та враховуючи, що суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу 1/2 частини спірного житлового будинку, складений 22 грудня 1998 року товарною біржею «Біржа по торгівлі нерухомістю та транспортом «Союз» - є дійсним, а єдиним способом захисту прав позивача є звернення до суду за правилами позовного провадження, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач не просив відшкодувати судові витрати, то суд вважає за необхідне залишити витрати зі сплати судового збору за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved