Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

[PERSON] , від імені та інтересах якого діє представник - адвокат Пантелеєв О.М., звернувся до Кіровоградського районного суду Кіровоградської області з позовом, в якому просить: винести судове рішення яким зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] та його дружині [PERSON] , житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення його та його дружини до даного будинку та передачі їм ключів від нього; винести судове рішення яким скасувати право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яке належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 27.10.2015 Реєстраційною службою Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області; зобов`язати Реєстраційну службу Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області внести дані зміни в реєстр права власності на дане нерухоме майно; стягнути з відповідача всі судові витрати та витрати по правовій допомозі. В обґрунтування позову зазначено, що з 07 липня 1986 року [PERSON] зареєстрований та проживає в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним в спірному будинку зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також в зазначеному будинку зареєстрована, але не проживає, колишня дружина позивача [PERSON] . Власником даного житлового будинку був батько позивача [PERSON] , який помер [INFO] . Після його смерті, [PERSON] в установлений законом строк звернувся до Кіровоградської районної держаної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі вказаної заяви відкрито спадкову справу. У зв`язку з цим, позивач, відповідно до спадкового законодавства, став єдиним спадкоємцем всього майна [PERSON] . Однак, через брак коштів свідоцтво про право на спадщину позивач не отримав. В 2006 році [PERSON] розлучився з [PERSON] та одружився з [PERSON] . Після розірвання шлюбу та одруження між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] склались неприязні стосунки, постійно виникали сварки, у зв`язку з тим, що у позивача [PERSON] з`явилась інша дружина. Відповідач почав вчиняти сварки, а в подальшому заборонив проживати в спірному житловому будинку позивачу та його дружині. Щоб уникнути сварок, [PERSON] змушений був в лютому 2020 року залишити будинок та проживати у своїх знайомих, так як іншого житла він не має. У період з лютого 2020 року по березень 2020 року позивач 5-9 разів на місяць навідувався до спірного житлового будинку, проте відповідач вчиняв сварки, публічно ображаючи його у присутності сторонніх осіб, вчиняв хуліганські дії, погрожуючи вбити з рушниці його та дружину. В будинок та надвірні будівлі в категоричній формі не пускав, при цьому замінив замки від вхідних дверей та надвірних будівель. [PERSON] зазначає, що тривалий час не має доступу до свого особистого майна, не може займатися ремонтними роботами та веденням селянського господарства. Незаконні дії відповідача негативно впливають на стан його самопочуття та завдають йому моральну шкоду. З приводу вказаних фактів позивачем та його дружиною неодноразово викликався дільничний інспектор поліції, який став захищати відповідача та сказав, що дії відповідача є законними. В результаті постійних сварок та погроз позивач змушений був звернутися до правоохоронних органів із заявами про скоєння злочину. Також позивач та його представник неодноразово зверталися до поліції з заявами щодо шахрайських дії та підробку документів зі сторони відповідача та посадових осіб Катеринівської сільської ради і Кропивницької реєстраційної служби стосовно незаконного оформлення за відповідачем права власності на спірний житловий будинок. Крім того, [PERSON] повідомив [PERSON] , що він є власником спірного житлового будинку і в нього є всі правовстановлюючі документи на цей будинок, а позивач тут ніхто. Весь час проживання позивач вважав, що саме він є власником спірного домоволодіння відповідно до Закону про спадкування. Після розмови з [PERSON] , [PERSON] був вимушений звернувся в реєстраційну службу і після отримання інформаційної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно дізнався, що дійсно власником спірного житлового будинку є [PERSON] , відповідно до свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 27.10.2015 Реєстраційною службою Кіровоградського РУЮ. На сьогоднішній день позивач немає постійного місця проживання, а тому змушений тимчасово проживати у своїх родичів, чим спричиняє їм незручності. Враховуючи вищевикладене, позивач вирішив звернутися до суду з проханням винести судове рішення про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, шляхом передачі ключів від вхідних дверей та вселення до спірного житлового будинку, та позбавлення [PERSON] права власності на вказаний житловий будинок. Позивач [PERSON] надав пояснення по суті справи, підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених в позові. Також пояснив, що у будинку розташованому за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований з 1986 року. Вказаний будинок побудований його батьком [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, на підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу. Він є єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину, а тому вважав себе власником спірного житлового будинку з надвірними будівлями. До теперішнього часу не отримав свідоцтво про право на спадщину через брак коштів та відсутність на вказаний будинок правовстановлюючих документів. У спірному будинку зареєстрований також його син, відповідач по справі [PERSON] . На початку 2020 року у нього виникли непорозуміння з сином [PERSON] щодо користування вищевказаним житловим будинком (непорозуміння виникли після реєстрації шлюбу з [PERSON] ). У зв`язку з цим він був змушений залишити будинок та проживати у родичів та знайомих, іншого житла не має. Про те, що [PERSON] зареєстрував за собою право власності на спірний будинок дізнався на початку 2020 року, в момент виникнення конфліктів, до цього часу йому не було відомо про зазначені дії відповідача, оскільки проживав з сином разом, в мирі та злагоді. Представник позивача - адвокат Пантелеєв О.М. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON] та його представники - адвокати Макєєв Д.В., Полудень Є.О., кожний окремо, заперечували щодо задоволення позову в повному обсязі та надали пояснення по справі. Також, 02.03.2021 [PERSON] надав письмові пояснення по справі, в яких зазначає, що позовні вимоги вважає безпідставними. Свою позицію мотивує тим, що [PERSON] належить спірний житловий будинок на праві приватної власності, яке зареєстровано згідно чинного законодавства України. Вимоги про усунення перешкод у користуванні майном є додатковим способом захисту прав власника майна на здійснення ним користування та розпорядження майном та можуть пред`являтись власником майна, проте позивач не є власником спірного нерухомого майна. Позивачем не надано доказів, що спірний будинок належить до спадкового майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок є його власністю чи власністю [PERSON] , який помер [INFO] . Також, в поясненнях представник відповідача зазначає, що відповідач [PERSON] відкрито та законно володіє спірним житловим будинком вже більше п`яти років, а тому просить застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності (а.с.151-153). Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Кропивницької районної державної адміністрації 05.11.2020 надійшла заява про проведення розгляду справи без участі їх представника (а.с.125). В судовому засіданні 29.09.2020 розглянувши заяву Кропивницької районної державної адміністрації від 17.06.2020, в якій зазначено, що у зв`язку із ліквідацією реєстраційної служби та передачею функцій з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та бізнесу районним державним адміністраціям, правонаступником реєстраційної служби Кіровоградського районного управління юстиції виступає Кропивницька районна державна адміністрація, заслухавши позиції сторін з даного приводу, судом постановлено протокольну ухвалу про заміну третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Реєстраційну службу Кіровоградського районного управління юстиції в Кіровоградській області на правонаступника - Кропивницьку районну державну адміністрацію. Заслухавши сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Обознівської сільської ради депутатів Кіровоградського району Кіровоградської області №10 від 12.05.1967 про виділення земельної ділянки [PERSON] , вирішено виділити [PERSON] земельну ділянку під забудову житлового будинку в с. Обознівка Кіровоградського району Кіровоградської області в розмірі 0,25 га (а.с.166). На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с.164-168). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , видане Обознівською сільською радою 07.02.2004 (а.с.17). Після його смерті, а саме: 03.08.2004 [PERSON] звернувся до Кіровоградської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва. Відповідно до вказаної заяви [PERSON] бажає прийняти спадщину після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , яка складається з: права на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; автомобіля марки ВАЗ 2109, 1992 року випуску та права на грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними нарахуваннями. На підставі вказаної заяви Кіровоградською районною державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №345 (а.с.136-144). Згідно вказаної спадкової справи свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не видавались. З копій довідок № 222 та № 247, які видані виконавчим комітетом Катеринівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 06.03.2020 та 12.03.2020 слідує, що згідно погосподарської книги №7 за 2001-2005 роки, особового рахунку № [NUMBER] головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , був [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . На день смерті разом з померлим були зареєстровані та проживали: син - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] . Заповіт від імені [PERSON] не був посвідчений виконавчим комітетом Обознівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області (а.с.22, 26). З копії довідки № 245, яка видана виконавчим комітетом Катеринівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 12.03.2020 слідує, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За вищевказаною адресою зареєстровані та проживають: син - [PERSON] , [INFO] , невістка - [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] , колишня дружина - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою (а.с.24). Факт реєстрації та користування [PERSON] житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копією паспорта позивача, копією витягу з погосподарської книги №16 за 2011-2015 роки та довідкою №248, яка видана виконавчим комітетом Катеринівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 12.03.2020, та (а.с. 7а-10, 14-15, 28). Відповідно до копії довідки № 246, яка видана виконавчим комітетом Катеринівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області 12.03.2020, згідно з погосподарської книги №3 за 2016-2020 роки, особового рахунку № [NUMBER] , свідоцтва про право власності [NUMBER] від 27.10.2015, домогосподарство за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [INFO] (а.с.25). 22 січня 2020 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.16). За твердженням позивача та його представника, саме після реєстрації позивачем шлюбу з [PERSON] , у нього почали виникати конфлікти та непорозуміння з відповідачем. [PERSON] та [PERSON] звертались до поліції з приводу конфліктів з [PERSON] , що підтверджується талоном-повідомленням єдиного обліку №1176, про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.19) та повідомленнями Кропивницького районного відділення поліції Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 24.03.2020 про розгляд звернень [PERSON] та [PERSON] (а.с.20,21). Також позивач запевняє, що дізнався про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірний житловий будинок лише під час конфліктів, після чого вирішив звернутися до Кропивницької районної державної адміністрації з метою підтвердження зазначеного. Відповідно до отриманої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №200473031 від 17.02.2020, житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності, серія та номер: [NUMBER] , видане 27.10.2015 Реєстраційною службою Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер:25607036 від 27.10.2015 12:48:18, Гавула Алла Володимирівна, Реєстраційна служба Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області; номер запису про право власності: 11770793 (а.с.12). 12.03.2020 та 17.03.2020 представник позивача Пантелеєв О.М. , який діє від імені та в інтересах позивача [PERSON] , звертався до поліції з заявами щодо незаконного оформлення права власності на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією заяви про вчинення кримінального правопорушення від 12.03.2020 (а.с.23), талоном-повідомленням єдиного обліку №1206, про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.30), талоном-повідомленням єдиного обліку №1320, про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію (а.с.18), повідомленням Кропивницького районного відділення поліції Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області від 23.03.2020 про розгляд звернень Пантелеєва О.М. (а.с.29). З копії реєстраційної справи, яка надана Кропивницькою районною державною адміністрацією, слідує, що [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності діяла [PERSON] , подано заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . До заяви додано: копію паспорта та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON] ; копію довіреності; копію паспорта та довідку про присвоєння ідентифікаційного номера [PERSON] ; витяг з погосподарської книги, виданий виконавчим комітетом Обознівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, про те, що житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , згідно погосподарської книги №16, особового рахунку № [NUMBER] , відповідно до записів в земельно-кадастровій книзі №1, рах. № [NUMBER] земельна ділянка площею 0,25 га дійсно належить [PERSON] , який зареєстрований та проживає за даною адресою, рік побудови будинку - 1975; архівну довідку № [NUMBER] , видану ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації», відповідно до якої реєстрація права власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , станом на 01.01.2013, не проводилась; технічний паспорт № [NUMBER] на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] станом на 19.10.2015. Також в копії реєстраційної справи міститься: картка прийому заяви №25544851 від 24.10.2015; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №46241606 від 24.10.2015 10:11:48; інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №46241746 від 24.10.2015 10:14:45; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №25607036 від 27.10.2015, яким державний реєстратор прав на нерухоме майно Гавула Алла Володимирівна, Реєстраційної служби Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області вирішила: провести державну реєстрацію права власності: форма власності: приватна, розмір частки: 1, на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки -, за суб`єктом: [PERSON] , податковий номер [NUMBER] . Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна; свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 46376326 від 27.10.2015, згідно якого житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] ; Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №46376849 від 27.10.2015 12:51:00 (а.с.68-89). Суд приймає до уваги, що кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. У статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР коло членів сім`ї власника житла, правовий статус яких визначається цією статтею, є аналогічним членам сім`ї наймача, які визначені частиною другою статті 64 ЖК УРСР. До них належать дружина (чоловік) наймача, діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Виселення із займаного житлового приміщення допускається лише з підстав, встановлених законом (ст. 109 ЖК УРСР), добровільно або в судовому порядку. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування житлом особа має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом про її вселення. Як вбачається із матеріалів справи та пояснень позивача [PERSON] на початку 2020 року він був змушений залишити своє місце проживання через постійні конфлікти з сином - відповідачем [PERSON] , який в подальшому замінив замки на вхідних дверях будинку та дверях надвірних будівель, чим фактично чинить позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням, в якому останній зареєстрований. Зазначене відповідачем та його представниками не спростовано, а з їх позиції слідує, що вони вважають, що позивач немає жодних прав на спірне домоволодіння. Вказане підтверджує наявність спору між сторонами щодо вільного користування житловим будинком з надвірними будівлями. Враховуючи вищевикладене, позицію сторін та те, що спірний житловий будинок є єдиним житлом позивача [PERSON] , в якому останній зареєстрований, суд приходить до висновку, що сторони у справі мають рівні права на користування спірним житловим будинком з надвірними будівлями, а тому перешкоди у користуванні ним позивачу, які чинить відповідач, мають бути усунуті у визначений позивачем спосіб. Вимога позивача щодо усунення перешкод його дружині [PERSON] , в користуванні житловим будинком з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення її до даного будинку та передачі їй ключів від нього задоволенню не підлягає, оскільки [PERSON] не є стороною у справі, з самостійними вимогами до суду не зверталась, доказів на підтвердження повноважень діяти від її імені та в її інтересах ні позивачем [PERSON] , ні його представником - адвокатом Пантелеєвим О.М., суду не надано. Щодо вимог позивача про скасування права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 27.10.2015 Реєстраційною службою Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області та зобов`язання Реєстраційну службу Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області внести дані зміни в реєстр права власності на дане нерухоме майно, суд зазначає наступне. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] та його представник зазначили, що права позивача на спірний житловий будинок порушені, у зв`язку з реєстрацією права власності на даний будинок за відповідачем [PERSON] , оскільки вказаний будинок увійшов у спадкове майно, яке залишилось після смерті батька позивача - [PERSON] , яке позивач, як спадкоємець першої черги за законом прийняв у порядку встановленому законом, проте до теперішнього часу не оформив належним чином. Як вбачається з досліджених в ході розгляду справи матеріалів, а саме: копії спадкової справи № 345, 03.08.2004 [PERSON] прийняв спадщину після смерті батька - [PERSON] , померлого [INFO] , на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , але свідоцтво про право на спадщину не отримав. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. 27 жовтня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно реєстраційної служби Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області прийнято рішення № 25607036 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого проведено державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією реєстраційної справи та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 200473031 від 17.02.2020. На підставі цього рішення [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 27.10.2015, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 46376849 від 27.10.2015 12:51:00). З огляду на викладене позивач, вважаючи себе власником спірного житлового будинку, просить скасувати право власності [PERSON] , проте не заявляє вимог щодо скасуваннярішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, або про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, або про скасування державної реєстрації прав, з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України) Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У ч.1 ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 1 ст. 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У свою чергу, відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. За змістом п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. Пунктами 1, 2, 3 ч. 3 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Отже, у розумінні положень наведеної норми, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту. Визначаючи належність обраного позивачем способу захисту, слід оцінювати його ефективність для захисту того права чи інтересу, за захистом якого позивач звернувся до суду. Вимога про захист цивільного права або інтересу має відповідати змісту цього права чи інтересу, характеру його порушення, оспорювання або невизнання і повинна забезпечувати поновлення права чи інтересу, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати отримання відповідного відшкодування (пункти 69 та 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц). Встановлення обґрунтованості позову - обов`язок суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц). Вказане вище узгоджується з позиціями Верховного Суду, викладеними в постановах від 28.10.2020 справа № 910/10963/19; від 23.06.2020 справа №922/2589/19; від 17.06.2020 справа № 158/1179/15-ц. Викладене свідчить, що такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування права власності на житловий будинок, з підстав і за обставин, зазначених позивачем не передбачений чинним законодавством України, а тому доводи позивача та його представника про необхідність застосування саме такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати відновлення позивачу порушеного права судом відхиляється, оскільки він не спроможний надати позивачу ефективний захист його прав, а тому позовні вимоги в цій чистині задоволенню не підлягають, з тих підстав, що позивач обрав неправильний спосіб захисту. Вирішуючи питання щодо застосування позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.. За змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. До позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Крім того, як встановлено під час розгляду справи, порушення прав позивача щодо користування спірним житловим будинком почалось на початку 2020 року, вказане не спростоване відповідачем та його представниками. Оскільки суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про скасування права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 27.10.2015 Реєстраційною службою Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області та зобов`язання Реєстраційну службу Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області внести дані зміни в реєстр права власності на дане нерухоме майно, в зв`язку з застосуванням неправильного способу захисту, питання порушення строку позовної давності за даних обставин не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп. Також, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в розмірі 9300 грн. Відповідно до частин 1-3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Однак, у матеріалах справи відсутній будь-який договір про надання правової допомоги, а міститься лише копія ордеру серії КР №71175, копія свідоцтва про право зайняття адвокатською діяльністю, акт виконаних робіт від 12.03.2021 та калькуляція вартості правничої допомоги, наданої адвокатом 12.03.2021. Крім того, суд зазначає, що відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Проте, представником позивача до судових дебатів надано акт виконаних робіт від 12.03.2021 та калькуляцію вартості правничої допомоги, наданої адвокатом від 12.03.2021, з яких слідує, що замовник - [PERSON] приймає виконану роботу від виконавця - адвоката Пантелеєва О.М., згідно Переліку, та оплачує їх вартість в повному обсязі, тобто у розмірі 9300 грн, протягом п`яти банківських днів після підписання акта виконаних робіт. Жодних заяв про необхідність призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати позивачем та його представником до суду не надходило, натомість останні просили при винесенні рішення вирішити питання щодо розподілу зазначених судових витрат. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, а тому суд позбавлений можливості встановити, умови і в порядок, які визначались [PERSON] та адвокатом Пантелеєвим О.М. щодо оплатити наданої правової допомоги та фактичних витрати, необхідних для виконання договору. Також, в акті виконаних робіт від 12.03.2021 зазначено, що адвокатом Пантелеєвим О.М. надані юридичні послуги по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим будинком та вселення, скасування права власності на житловий будинок, про встановлення додаткового строку для подачі заяви про вступ в спадщину, але питання щодо встановлення додаткового строку для подачі заяви про вступ в спадщину [PERSON] не було предметом розгляду в даній справі, і як наслідок не вирішувалось судом. Крім того, в матеріалах справи відсутні платіжні документи про оплату послуг правової допомоги адвоката на суму 9300 грн. А тому суд приходить до висновку, що на теперішній час відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у вищевказаному розмірі. Відповідно до ч.ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26.08.2020 заяву представника позивача Пантелеєва О.М. про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на об`єкт нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за відповідачем по справі [PERSON] , а саме - на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом накладення заборони його відчуження. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про скасування права власності на спірний житловий будинок, та на підставі вимог ч.9 ст.158 ЦПК України, застосовані ухвалою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 26.08.2020, заходи забезпечення позову, підлягають скасуванню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі ст.ст. 41,47 Конституція України, ст.ст. 9, 109, 156 ЖК УРСР, 15, 16, 256, 257, 261, 267, 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України, ст.ст. 2, 11, 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Outcome: partial