Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач 12.12.2014 року звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа - ПП «Інвест - Прогрес груп» про поділ спільного майна подружжя та, уточнивши позовні вимоги останньою заявою від 02.09.2015 року, просила визнати за нею право власності на майнове право 1/2 об'єкта будівництва згідно договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна № Г2/ЧП-166 від 04 жовтня 2006 року, укладеного з ПП «Інвест - Прогрес груп»; визнати за відповідачем право власності на майнове право 1/2 об'єкта будівництва згідно договору про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна № Г2/ЧП-166 від 04 жовтня 2006 року, укладеного з ПП «Інвест - Прогрес груп»; стягнути з відповідача судовий збір. В обґрунтування позову відзначила, що 16.01.2003 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], про що Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції зроблено актовий запис №18 та видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. У період шлюбу сторони проживали у квартирі позивачки. З метою покращення житлових умов ними було прийнято рішення про придбання квартири, однак у зв'язку з тим, коштів на придбання вже готової квартири у сторін не вистачало, останні уклали з ПП «Інвест - Прогрес груп» договір про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, договір було укладено від імені відповідача. Останній внесок згідно зазначеного договору сторонами було здійснено у травні 2008 році на суму 56 100,00 грн., а загальна сума, яку сторони сплатили, складає 616 267, 16 грн. З часом відносини [PERSON] та відповідача погіршились, потім зовсім припинились. У зв'язку з чим позивачка звернулась до суду з позовом по розірвання шлюбу і рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05.12.2014 року шлюб було розірвано. У добровільному порядку сторонам не вдається дійти згоди щодо розподілу спільного майна, у зв'язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду з відповідним позовом. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 22.09.2014 року) позовні вимоги в редакції від 02.09.2015 року підтримала та просила задовольнити у повному обсязі. У минулих судових засіданнях позивачка обставини, викладені у позові, також підтримала та додатково пояснили, що кошти за договором про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна були їх спільними з відповідачем та внесені у період перебування у шлюбі. Оскільки будинок ще не добудований, вважають що позивачка має майнове право на вказаний об'єкт будівництва, тому і просять здійснити поділ майнових прав. Представник відповідача -[PERSON] (діє на підставі довіреності від 05.03.2015 року) у судове засіданні просила відмовити у задоволенні позову і пояснила, що на цей час будівництво припинилось та сторонами повністю кошти (пайові внески) за період шлюбу сплачені не були, по договору паю вся відповідальність ляже на відповідачі. Вважає, що до складу спільного майна повинен входити сам об'єкт будівництва (вже добудований). Представник третьої особи - ПП «Інвест - Прогрес груп» у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд з урахуванням вимог ст.. 169 ЦПК України, ухвалив слухати справу за відсутності представника третьої особи. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. З матеріалів справи вбачається, що між сторонами був зареєстрований шлюб 16 січня 2003 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Одеського обласного управління юстиції, актовий запис № 18. Зазначене підтверджується наявним у матеріалах справи копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.7). Судом встановлено, що 04 жовтня 2016 року між ПП «Інвест - Прогрес» та [PERSON] (пайовик) був укладений договір №Г2/ЧП-166 про пайову участь у будівництві об'єкта нерухомого майна, за яким підприємство зобов'язалось передати у власність пайовику пай, а пайовик зобов'язується прийняти пай і сплатити за нього підприємству ціну паю. У відповідності до розділу 2 договору, пай - це безумовне майнове право на новозбудоване майно, що після державної реєстрації стає правом власності пайовика на новозбудоване майно як на нерухомість. Новозбудованим майном за договором є квартира будівельний номер [ADDRESS] (а.с.9). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 грудня 2014 року (с. Шенцева О.П.) шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час розгляду справи позивачка змінила прізвище на [PERSON]. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 59 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У силу ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснено в п.п. 22-25 Постанові пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Об'єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст. 179 ЦК). Згідно із ст. 190 ЦК майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. З аналізу чинного законодавства (статті 190, 656, 717 ЦК, Закон від 2 жовтня 1992 р. № 2654-ХІІ «Про заставу» (далі - Закон № 2654-ХІІ), Закон від 19 червня 2003 р. № 979-ІV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закон від 5 червня 2003 р. № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV)), а також з урахуванням висновків Верховного Суду України за результатами розгляду спорів з приводу майнових прав (справи № 6-29429св09, 6-52295св10, 6-32594св10), вбачається, що майнові права, поряд з будь-якими рухомими, нерухомими речами, грошима, цінними паперами, є об'єктами цивільного обороту. Слід враховувати, що до майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном (наприклад: спадкові права; права вимоги особи за зобов'язаннями, за якими вона є кредитором; виключні права автора і под.), право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно. Закон «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» дає визначення поняття «майнові права», які можуть оцінюватися, як будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (ст.3 закону). У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-168цс12 зроблено висновок, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. До майнових обов'язків належать, зокрема, договірні зобов'язання майнового характеру, зобов'язання з утримання тощо, обов'язки з відшкодування шкоди, а також обов'язки щодо вчинення певних дій стосовно майна, передбачених законом або договором, та на інших підставах (наприклад, обов'язок щодо знесення самочинного будівництва). Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством (наприклад, захист майнових прав автора - за Законом від 23 грудня 1993 р. № 3792-ХІІ «Про авторське право і суміжні права»; далі - Закон № 3792-ХІІ), а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про інвестиційну діяльність" (далі - Закону) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності). Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону суб'єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону відносини, що виникають при здійсненні інвестиційної діяльності на Україні, регулюються цим Законом, іншими законодавчими актами України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Майнове право, що є предметом договору - це право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні передумови, що є необхідними й достатніми для набуття права власності. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважаться набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.3 ст.331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-50-2309 від 22.06.2007 року квартира є об'єктом інвестування в об'єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва проінвестованого об'єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації Інвестору належать майнові права на нього. Виходячи з аналізу чинного законодавства та з урахуванням характерних ознак незавершеного будівництва слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - нерухома річ особливого роду: фізичне її створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року №6-388цс15, від 27 травня 2015 року №6-159цс15. При вирішенні питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва слід враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Зазначений висновок підтверджується також положенням ч. 1 ст. 1 Закону N 1952-IV«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якого державна реєстрація прав на об'єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об'єкта. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" (в редакції, яка діяла на момент укладення даного договору) об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути будь-яке майно, в тому числі основні фонди і оборотні кошти в усіх галузях економіки, цінні папери (крім векселів), цільові грошові вклади, науково-технічна продукція, інтелектуальні цінності, інші об'єкти власності, а також майнові права. За умовами ч. 5 ст. 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" об'єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення (гаражний бокс, машино-місце тощо) в об'єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання прав. Таким чином суд приходить до висновку, що до завершення будівництва проінвестованого сторонами об'єкту нерухомого майна, а саме квартири будівельний номер №154, розрахунковою площею 136,57 кв.м., розташованої на 19 поверсі жилого будинку [ADDRESS] і прийняття його в експлуатацію, відповідачу, як інвестору, належать майнові права на цей об'єкт нерухомого майна, які у свою чергу є спільною сумісною власністю подружжя. У зв'язку чим суд приходить до висновку що позов в частині визнання права власності на частину недобудованого майна не підлягає задоволенню. Як вбачається з матеріалів справи, позивач за позовом вимоги про присудження на її користь, чи користь відповідача грошової компенсації замість його (її) частки у праві спільної сумісної власності на майно не ставила, а просила поділити спільно набуте сторонами під час шлюбу майно відповідно до їх часток, які згідно з ч. 1 ст. 70 СК України є рівними. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову [PERSON].

Outcome: approved