Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів, посилаючись на слідуючі обставини. Відповідно до рішення Арцизького районного суду Одеської області від 23.10.2013 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано. Від шлюбу у них народилось двоє дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно рішення Арцизького районного суду Одеської області від 18.11.2013 року, з [PERSON] було стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітніх дітей в сумі 486 грн. 00 коп. на кожну дитину та наперед додаткові витрати по 200 грн. на кожну дитину щомісяця до видужання кожної дитини відповідно. Після ухвалення рішення, [PERSON] жодного разу не бачився з своїми дітьми, не спілкується з ними, не навідує у дитячому садку, не цікавиться тим, як діти зростають. Крім того, відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує, на виклики державного виконавця з приводу сплати аліментів не реагує. Станом на 01.09.2014 року загальна заборгованість по аліментам становить 13608 грн. 00 коп. На думку позивачки, ухилення від виконання юридичного обов'язку по вихованню своїх дітей - завжди акт свідомої поведінки. Враховуючи, що відповідач зовсім не цікавиться дітьми, не спілкується з ними, не проявляє щодо них щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, з урахуванням висновку органу опіки та піклування Татарбунарської райдержадміністрації, просить позбавити його батьківських прав відносно обох дітей. Крім того, враховуючи, що відповідач не виплачує їй аліменти на утримання дітей, просить суд змінити фіксовану суму розміру стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, відповідно ст.184 СК України, щоб мати можливість отримувати соціальну допомогу від держави. Позивачка в судове засідання не з'явилась, але направила до суду заяву з проханням справу заслухати у її відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги. Представник служби у справах дітей Татарбунарської районної державної адміністрації Одеської області в судове засідання не з'явився, направивши до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи вимоги позову. Відповідач в судові засідання неодноразово не з'явився. Відповідно до довідки Арцизького РС ГУ ДМС України в Одеській області від 22.11.2014 року № 19/2911, [PERSON], [INFO], зареєстрований в [ADDRESS]. Судові повістки, відповідно до вимог абз.3 ч.5 ст.74 ЦПК України надсилалися відповідачу за адресою його місця проживання, зареєстрованому у встановленому законом порядку, а тому в силу абз.5 ч.5 ст.74 ЦПК України вважається, що судові виклики вручені йому належним чином. [PERSON] причини своїх неявок суду не повідомив, заяви про розгляд справи в його відсутність або заперечення проти позову суду не надав. Оскільки не має відомостей про причину неявки відповідача, в силу ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність та ухвалити по справі заочне рішення на підставі наявних у даній справі доказів, на що позивачка згодна. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав слід задовольнити, а в задоволенні позовних вимог про зміну розміру стягнення аліментів необхідно відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток. Відповідно до ст.155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ст.19 Конвенції про права дитини, держави учасниці зобов'язані вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. Відповідно до п.9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Пленум Верховного Суду України в п.п.15, 16 постанови від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виходячи зі ст.18 Конвенції з прав дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Європейський суд з прав людини у справі "Савіни проти України" (заява № 39948/06), зокрема у пункті 49 зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 16.11.2011 року /а.с.5/ та серії [NUMBER] від 27.07.2010 року /а.с.6/, батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є [PERSON] - відповідач по справі. З копії рішення Арцизького районного суду Одеської області від 23.10.2013 року /а.с.4/ видно, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Як встановлено в судовому засіданні, батько неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] не приймає участі у вихованні своїх доньок, не цікавиться ними, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не виявляє будь-яких інших проявів турботи і уваги до них, що підтверджується наступними доказами, а саме: висновком Татарбунарської райдержадміністрації Одеської області /а.с.7/, з якого вбачається, що Татарбунарська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], який злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, відносно дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]; копією характеристики № 815 виданої Татарбунарською міською радою Одеської області 10.10.2014 року /а.с.13/, з якої слідує, що батько [PERSON] вихованням дітей не займається і до дітей не з'являється, аліменти не сплачує; довідкою №1209, виданою виконкомом Татарбунарської міської ради Одеської області /а.с.15/ із якої слідує, що на утриманні [PERSON], [INFO] знаходяться її діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які проживають біля неї по [ADDRESS]. Суд вважає, що у процесі розгляду справи здобуто достатньо доказів ухилення відповідача від виконання ним своїх батьківських обов'язків, що дає підстави для задоволення позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], виходячи з найкращих інтересів дітей. Відмовляючи у задоволенні позову про зміну розміру стягнення аліментів, суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей /а.с.5-6/. Згідно рішення Арцизького районного суду Одеської області від 18.11.2013 року /а.с.8-9/, з відповідача стягнуто на користь позивачки аліменти на утримання доньок [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі по 486 грн. на кожну дитину щомісяця та додаткові витрати у твердій грошовій сумі у розмірі по 200 грн. на кожну дитину щомісяця, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 13 серпня 2013 року і до видужання кожної дитини відповідно, що підтверджується також копією виконавчого листа по справі №492/1445/13-ц /а.с.11/. Копією розрахунку заборгованості по аліментам №0343/4199 від 08.10.2014 року /а.с.10/ встановлено заборгованість відповідача по аліментам на 01.09.2014 року, яка становить 13 608 грн. 00 коп. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст.184 Сімейного Кодексу України якщо платник аліментів має нерегульований, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Частина перша статті 192 Сімейного Кодексу України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Однак, в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази того, що матеріальне становище позивачки з часу ухвалення рішення Арцизьким районним судом Одеської області від 18.11.2013 року - погіршилося, також відсутні будь-які докази того, що матеріальне становище відповідача - поліпшилося. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Наданий позивачкою витяг з історії хвороби № 6493, виданий обласною дитячою клінічною лікарнею /а.с.14/, із якого вбачається, що [PERSON] лікувалася у вказаному закладі з 30.10.2012 року по 08.11.2012 року з діагнозом - бронхіальна астма, не може бути підставою для зміни встановленого судом розміру аліментів відповідно до вимог ст.192 СК України. Це може бути підставою для застосування вимог ст.185 СК України, якою передбачено зобов'язання батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, однак з відповідача рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 18.11.2013 року /а.с.8-9/ вже стягнуто наперед додаткові витрати у твердій грошовій сумі у розмірі по 200 грн. на кожну дитину щомісяця до видужання кожної дитини відповідно. Суд вважає, що невиплата відповідачем аліментів на утримання дітей не може бути підставою для зміни фіксованої суми розміру стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відповідно до ст.184 СК України, з метою отримання соціальної допомоги від держави, як просить позивачка. За встановлених обставин, які підтверджуються матеріалами справи, підстав для задоволення вимог позивачки щодо зміну розміру стягнення аліментів на утримання дітей - немає. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачкою відповідно до платіжного доручення №43 від 05.11.2014 року (а.с.1) в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: partial