Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. [PERSON] 29.12.2020 звернувся до суду в інтересах позивача з позовною заявою до відповідача, згідно зміненої редакції якої просив суд про: -визнання припиненою іпотеку перед відповідачем належної позивачу квартири [ADDRESS] , -зобов`язання відповідача звернутися до будь-якого державного реєстратора, в тому числі до нотаріуса, із заявою про державну реєстрацію припинення іпотеки вищевказаної квартири, зареєстрованої в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з реєстраційним номером обтяження 7851865, з одночасним повідомленням позивача про факт такого звернення, -стягнення з відповідача на користь позивача судового збору в сумі 1 681,60 грн. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 03.09.2008 між сторонами було укладено кредитний договір № KRP0GR0000000193. З метою забезпечення останнього між сторонами 03.09.2008 підписано договір іпотеки б/н. Виконавче провадження на підставі виконавчого напису № 1639 закінчено 15.07.2020. Відповідач не вчиняє дії щодо припинення іпотеки, що порушує права позивача. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 19.01.2021 позовна заява залишена без руху. Ухвалою судді від 12.02.2021 позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання представник не з`явився, від нього надійшла заява, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Представник відповідача повідомлявся про день та час місце розгляду справи в порядку, передбаченому ЦПК України, в письмовій заяві просив розглянути позов за його відсутності, позов не визнав, повідомив, що у позивача перед відповідачем існує заборгованість за договором. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання і заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач, як клієнт банку, підписав з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого на даний час є АТ КБ «ПриватБанк», кредитний договір № KRP0GR0000000193. 03.09.2008 сторонами підписано Договір іпотеки б/н, за п. 2 якого забезпечено виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором (предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] ). Докази перейменування вулиці суду не надано. Власником квартири № 6 є позивач, що підтверджується Свідоцтвом про право власності. 29.03.2017 приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис, на підставі якого ухвалено постанову від 22.08.2017 про відкриття виконавчого провадження, згідно яких з позивача на користь відповідача підлягала стягненню заборгованість за кредитний договір № KRP0GR0000000193 (нарахована станом на 17.10.2016) в сумі 22 008,02 грн. В Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі кредитного договору № KRP0GR0000000193 є запис про обтяження у виді заборони на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS] ) з реєстраційним номером обтяження 7851865 станом на 13.11.2020. Постановою державного виконавця від 15.07.2020 виконавче провадження закінчене у зв`язку із стягненням сум в повному обсязі. Представником відповідача суду надано роздруківку на підтвердження суми заборгованості за вказаним кредитним договором в сумі 14649 грн. ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Як випливає зі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Також ст. 79 ЦПК України передбачає, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ст. ст. 525, 526 ЦК України встановлюють, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша ст. 1055 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі №912/1120/16 вказано, що у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Отже, стягнення процентів за ст. 625 ЦК України не є предметом спору, однак представником відповідача повідомлено про нарахування в порядку ст. 625 ЦК України сум за період з 2017 по 2020 роки, а саме 14 649 грн, які відповідач вважає боргом за вищевказаним кредитним договором. Договір іпотеки б/н забезпечує виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором. Постановою держвиконавця від 15.07.2020 припинено чинність арешту майна боржника та скасовані інші заходи примусового виконання виконавчого напису. На час розгляду справи суду не надано оновлений витяг з Державного реєстру речових прав…. (незважаючи на прямий доступ до цього реєстру кожного судді в Україні, клопотання не заявлялося) на підтвердження наявності записів про обтяження в розділі «Відомості з реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» щодо зазначеного майна. Крім того, обтяження зареєстроване 03.09.2008 іншим приватним нотаріусом, а не тим, який вчинив виконавчий напис, і підставою обтяження є кредитний договір № KRP0GR0000000193, а не виконавчий напис. На підтвердження того, що заборона станом на 13.11.2020 накладена на майно позивача саме на підставі виконавчого напису, суду не надано. Постановою державного виконавця про те, що виконавче провадження закінчене у зв`язку із стягненням сум в повному обсязі свідчить про стягнення сум, перелічених у виконавчому написі, і не є належним підтвердження відсутності інших заборгованостей за основним зобов`язанням. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Також суд погоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена в п. 34 постанови від 29.01.2019 (справа № 916/436/18), саме з наступним: «Стаття 17 Закону України "Про іпотеку" визначає, що іпотека серед іншого припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Водночас відповідно до положень статей 13, 74 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто при зверненні з позовом про визнання припиненою іпотеки за іпотечним договором на позивача покладений тягар доведення обставин повного припинення зобов`язань за кредитним договором у зв`язку з їх виконанням. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.08.2018 у справі № 906/1130/17. Обставина повного припинення зобов`язань за кредитним договором має бути доведена в розрізі кожного зобов`язання позичальника, у тому числі щодо основної суми кредиту, процентів за користування кредитними коштами та іншими обов`язковими платежами, передбаченими укладеними між сторонами кредитним договором та додатковими угодами до нього. Позивач, звертаючись із подібного роду позовними вимогами, має надати суду, окрім підтверджуючих документів, розрахунок своїх зобов`язань, аби суд міг встановити хронологію видачі і погашення кожного виду зобов`язань…». Оскільки позивачем, його представником суду не надано докази відсутності заборгованості за кредитним договором № KRP0GR0000000193 станом на 29.06.2021 по всім складовим нарахувань по основному зобов`язанню, не підтверджено сам факт наявності записів про обтяження в розділі «Відомості з реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна» станом на 29.06.2021, враховуючи вищевикладене, визнання припиненою іпотеки є неможливим, як і задоволення другої (похідної) позовної вимоги. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1681,60 грн. Оскільки в позові відмовлено повністю, судові витрати не підлягають відшкодуванню. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed