Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

До суду 19.12.2018 року надійшов позов Департаменту комунальної власності міської ради до [PERSON] , [PERSON] третя особа: Одеська міська рада, про витребування майна з чужого незаконного володіння у [PERSON] та у [PERSON] : нежитлового приміщення першого поверху [NUMBER], загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] на користь Одеської міської ради, усунення перешкод у користуванні шляхом їх виселення, визначити порядок виконання рішення, вказавши що воно є підставою для скасування права власності на об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири [NUMBER] заг. пл. 78,2 кв.м. ( реєстр. № 38859129), на об`єкт заг. пл.. 46,5 кв.м. (реєстр . № 113697151101) [ADDRESS] а житл. пл.. 30,6 кв.м. (реєстр.№ 114332851101), до загальної площі яких було включено площу нежитлового приміщення першого поверху №504, заг. пл.. 29,7 кв.м. що належить ОМР та запису №10854524 та №10853996 про державну реєстрацію. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що нежитлове приміщення загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] корпус 4 належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради згідно свідоцтва про право власності від 10.03.2011р., управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі рішення від 19.02.2013 за №2752-VI. В ході проведення інвентаризації об`єктів комунальної власності Департаменту стало відомо, що нежитлове приміщення першого поверху [NUMBER], загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] , корпус 4 вибуло з комунальної власності та перейшло до складу квартири [ADDRESS] . 15.02.2002 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] загальною площею 48,6 кв.м. Надалі, [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на [ADDRESS] загальною площею 78,2 кв.м. на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК в Одеській області 14.02.2012 року №ОД14212023956, яка видана замість договору купівлі продажу від 15.02.2002 року. Відповідно до договору купівлі продажу від 24 березня 2016 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] .. Даний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В.. Таким чином [PERSON] володіє на праві власності квартирою [ADDRESS] квартирою [NUMBER] заг. пл. 30,6 кв.м . Позивач зазначає, що відповідно до постанови ВСУ від 17.12.2014 року згідно з положеннями статті 388 ЦК України , якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положенням зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Також посилається на ст.ст. 387,317,319,321 ЦК України. До суду 04.09.2018 року надійшли відповіді щодо місця реєстрації відповідачів. Ухвалою суду від 21.12.2018 року позовну заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради було залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк для усунення недоліків, а саме: визначити ціну позову, та виходячи з ціни позову вирахувати розмір судового збору, який має бути сплачений відповідно до Закону України «Про судовий збір», та у разі необхідності доплатити судовий збір за вимоги майнового характеру щодо витребування майна). 08.01.2019 року до суду надійшла заява представника позивача, згідно якої Департамент комунальної власності Одеської міської ради просить відстрочити сплату судового збору у строк до 01.02.2019 р. у зв`язку з тим, що у Департаменту є складнощі щодо вчасного та повного перерахування необхідної суми судового збору, адже департамент комунальної власності Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської міської ради у зв`язку з чим фінансування діяльності Департаменту, в тому числі cплата судових зборів, прямо залежить від наявності грошових коштів у міському бюджеті міста Одеси та усі фінансові операції Департаменту здійснюються через Головне управління державної казначейської служби України, що потребує тривалого часу для проведення грошових коштів. Крім того, оплату судового збору Департаментом зможе бути здійснено після реєстрації Головним управлінням державної казначейської служби України кошторису на 2019 р. Ухвалою від 10.01.2019 р. клопотання позивача про відстрочення сплати судового збору було задоволено та надано Департаменту комунальної власності Одеської міської ради строк до 01.02.2019 р. для усунення недоліків. Позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначення в загальному позовному провадженні та призначенням підготовчого засідання на 04.02.2019р.. 29.01.2019 р. представником позивача було усунено недоліки позовної заяви та надано до суду квитанцію про сплату судового збору (а.с.61). Разом із позовом було подано клопотання про витребування доказів, а саме позивач просив суд витребувати у державного реєстратора Одеського міського управління юстиції Головцана Євгена Олександровича (м. Одеса, вул. Черняховського, 6) належним чином засвідчені копії та PDFскани матеріалів реєстраційних справ стосовно реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,6 кв.м., розташованої за тією ж адресою. Ухвалою суду від 04.02.2019 року було розглянуто за відсутністю сторін та задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. Розгляд справи відкладено на 15.04.2019 року. У зв`язку з неявкою сторін 04.02.2019р. та клопотання представника позивача про відкладанні засідання розгляд справи було відкладено на 15.04.2019р.. Ухвалою суду від 12.04.2019 року було відмовлено у задоволенні заяви представника позивача від 10.04.2019р. про забезпечення позову(а.с.100-101). 15.04.2019р. в підготовче засідання з`явились представники позивача, відповідачів адвокати Бессараб П.А., Дорошенко С.О., та суд задовольнив клопотання адв. Бессараб про відкладання засідання з метою ознайомлення з матеріалами справи,та відклав розгляд справи на 20.02.2019р. Ухвалою суду від 20 травня 2019 року заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про збільшення позовних вимог від 20 травня 2019 року (а.с.113-122) у цивільній справі за позовом Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, за участю третьої особи - Одеської міської ради, про скасування Декларації, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення, скасування запису про державну реєстрацію, залишено без руху, надавши позивачу строк для усунення недоліків позову, а саме сплати судового збору.(а.с.138-139) і відклавши засідання на 03.06.2019р. 21 травня 2019 представник позивача долучив до матеріалів справи платіжне доручення №301 від 15.05.2019 року про сплату судового збору на суму 1921, 00 грн.(а.с.149). Згідно уточнених позовних вимого Департамент просить: скасувати реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 14212023956, зареєстровану 14.02.2012р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції квартири [NUMBER] заг [ADDRESS] ; витребувати від [PERSON] , [PERSON] нежитлове приміщення першого поверху [NUMBER] заг.пл. 29,7 кв.м.в [ADDRESS] на користь територіальної громади в особі Одеської міської ради , в особі позивача; усунути перешкоди у користування шляхом виселення відповідачів із нежитлового приміщення; визначити порядок виконання судового рішення, вказавши, що воно є підставою для скасування органами державної реєстрації права власності відповідачів на об`єкт нерухомого майна у вигляді квартири [NUMBER] заг. пл.. 78,2 кв.м. (реєстр . № 38859129), на об`єкт заг. пл.. 46,5 кв.м. ( реєстр. № 113697151101) [ADDRESS] а житл. пл.. 30,6 кв.м. (реєстр. № 114332851101), до загальної площі яких було включено площу нежитлового приміщення перш отого поверху №504, заг. пл.. 29,7 кв.м. що належить ОМР . 31.05.2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, [PERSON] про визнання добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] (а.с.151-155). В обґрунтування зустрічної позовної заяви [PERSON] посилається на те, що перед посвідченням вказаного договору купівлі-продажу від 2 4 березня 2016 року, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. здійснив низку реєстраційних та нотаріальних дій, а саме здійснив пошук записів щодо об`єкта нерухомого майна - [NUMBER], будинку [ADDRESS] , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотеки та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. За всіма реєстрами зазначена квартира не мала заборон відчуження. Після придбання вищезазначеної квартири, [PERSON] та її чоловік [PERSON] зробили у останній капітальний ремонт з повною заміною сантехнічних труб, проводки, вікон та дверей. [PERSON] зазначає, що згідно постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 ? Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Ухвалою суду від 03.06.2019р. було задоволено заяву Департаменту комунальної власності Одеської міської ради про збільшення позовних вимог, а також зустрічний позов [PERSON] був прийнятий до сумісного розгляду із первісним позовом та розгляд справи був відкладений на 23.04.2018 року та відкладено засідання на 08.07.2019р.(а.с.178-180). 18.06.2019р. до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву з боку Департаменту комунальної власності ОМР (а.с.191-195), яким просили відмовити у задоволенні зустрічного позову та посилались на неправомірну реєстрацію Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що стало підставою для приєднання до складу квартири [NUMBER] нежитлового приміщення першого поверху [NUMBER] заг.пл.29,7 кв.м. за тією ж адресою . Щодо зустрічного позову то також посилаються що такий позов не є належним способом захисту. 08.07.2019р. з`явились представники позивача та відповідачів, окрім ДДАБІ в Одеській області, та у зв`язку з клопотанням представника адв. Дорошенко С.О. про призначення експертизи та невиконанням ухвали суду від 04.02.2019р. про витребування доказів засідання відкладено на 22.07.2019р. 22.07.2019р. з`явились представники позивача та відповідачів, окрім ДДАБІ в Одеській області, та у зв`язку невиконанням ухвали суду від 04.02.2019р. про витребування доказів засідання відкладено на 06.09.2019р. 06.09.2019р. ухвалою суду виправлено помилку в ухвалі суду про витребування доказів в частині назви виконавця та підготовче засідання відкладено на 07.10.2019р. 07.10.2019р. за участю представників позивача і адв. Бессараб П.А. підготовче засідання відкладено у зв`язку з не надходження відповіді на ухвалу суду на 04.11.2019р. 07.10.2019р. до суду надійшли від управління державної реєстрації Юридичного департаменту ОМР копії документів реєстраційних справ №113697151101 та №114332851101 (т.2 а.с.1-119). 04.11.2019р. у зв`язку з неявкою представників сторін засідання відкладено на 09.12.2019р. 09.12.2019р. в підготовче засідання з`явились представники позивача, відповідачів, окрім ДДАБІ в Одеській області, які наполягали на своїх позовах, а адв. Бессараб просив відмовити у первісному позові та підтримав позов [PERSON] , по справі оголошено перерву на 13.12.2019р. 13.12.2019р. ухвалою суду підготовче засідання закрито та призначено справу до судового розгляду на 05.02.2020р. 05.02.2020р. від представників відповідачів адв. Дорошенко С.О. та адв. Бессараб П.А. надійшли заяви з проханням відкласти судове засідання у зв`язку з їх участю в інших судових процесах, яке судом було задоволено та засідання відкладено на 28.02.2020р. Представником відповідача [PERSON] - адвокат Дорошенко С.О. 27.02.2020 року подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.157-158 т2). В обґрунтування заяви зазначено, що станом на 2012 рік різним виконавчим органам Одеської міської ради було достеменно відомо та підтверджено той факт, що вказане нежитлове приміщення перебуває у власності [PERSON] .. В свою чергу з позовними вимогами до Приморського районного суду м. Одеси департамент комунальної власності ОМР звернувся 13.12.2018 року, а саме через 6 років. Між тим право на суд не є абсолютним, оскільки обмежене часовими лімітами, встановленими інститутом позовної давності , який існує ще з часів римського права з V століття, враховуючи посилання в заяві, просив відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної заяви. Аналогічна заява про застосування строків позовної давності надійшла і від адв. Бессараб П.А. (а.с.159-160 т.2). 28.02.2020р. в судове засідання з`явились представники позивача Департаменту, відповідачів адв. Доршоенко С.О. та адв. Бессараб П.А. , не з`явились відповідач ДДАБІ в Одеській області та третя особа Одеська міська рада, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник Департаменту підтримав позовні вимоги з викладених в позові підстав та просив його задовольнити. При цьому також просив відмовити в позові [PERSON] Адв. Бессараб П.А. позов Департаменту не визнав та зазначив, що [PERSON] у 2002р. придбала квартиру [NUMBER] та згодом провела реконструкцію, та мала Декларацію про початок будівельних робіт та Декларацію про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 14212023956,зареєстровану 14.02.2012р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області та їй було видано свідоцтво про право власності 18.12.2012р. потім ця квартира була поділена на кВ.[NUMBER] (заг. пл..46,5 кв.м.) та на кВ.[NUMBER] а (заг. пл.. 30,6 кв.м.) і отримала свідоцтво від 24.07.2013 р . тобто у неї були всі дозволи на реконструкцію. Вона правомірно продала кВ.[NUMBER] а [PERSON] . Також він підтримав позов [PERSON] і підтримав заяву про застосування строків позовної давності. Повідомив, що 03.04.2013р. на підставі розпорядження Приморської рай адміністрації ОМР №182 квартиру було дозволено поділити на дві самостійні квартири, тобто структурам територіальної громади було все відомо ще в 2013р. Адв. Дорошенко С.О. також в судовому засіданні позов Департаменту не визнав, просив відмовити у його задоволені та задовольнити зустрічний позов. Крім того просив застосувати строки позовної давності. При цьому наголосив, що кв. [NUMBER] а [PERSON] придбала 04.03.2016р. згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу у [PERSON] , перед укладанням правочину нотаріус перевіряла вказаний об`єкт по всі реєстрам і не було заборони на її відчуження, а тому відповідачка не могла навіть знати про те що у ОМР є свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення [NUMBER] . Вказана квартира придбана у дуже поганому стані у зв`язку з чим вони з чоловіком були вимушені робити ремонт, на що було потрачено значну суму коштів. В квартирі вона мешкає разом з чоловіком та дитиною. На їх думку позивач повинен був контролювати комунальну власність. При цьому також зазначив, що відповідачка замовила висновок експерта щодо квартири. По справі оголошено перерву до 25.03.2020р. 17.03.2020 року до суду надійшла заява про поновлення [PERSON] строку для подання доказів а саме висновку експерта Одеського науково-дослідницького інституту судових експертиз судової будівельно-технічної експертизи за №19-8786/8789 від 27.02.2020 року (а.с.171-185т.2). 24.03.2020р. на адресу суду надійшли письмові заперечення від Департаменту комунальної власності щодо висновку судової будівельно-технічної експертизи за №19-8786/8789 від 27.02.2020 року та заява про відкладання судового засідання у зв`язку з розповсюдженням короно вірусу та введенням карантинного режиму. 25.03.2020. з`явились представники адв. Доршоенко С.О. та адв. Бессараб П.А. , не з`явились інші учасники процесу, у зв`язку з чим суд, враховуючи заяву представника позивача, оголосив перерву до 13.04.2020 р. 13.04.2020р. у зв`язку з неявкою сторін та продовження карантинного режиму оголошено перерву до 18.05.2020р. У судовому засіданні 18.05.2020 року з`явились представник позивача Департаменту, відповідачів адв. Доршоенко С.О. та адв. Бессараб П.А. , не з`явились відповідач ДДАБІ в Одеській області та третя особа Одеська міська рада, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Було долучені письмові докази, а саме висновок експерта № 19-8786/8786 судової будівельно-технічної експертизи за заявою [PERSON] для подання до Приморського районного суду м. Одеси від 27.02.2020 року та у зв`язку неявкою інших учасників справи оголошено перерву до 09.06.2020р. В судовому засіданні 23.06.2020 року представник позивача підтримав позовну заяву, просив задовольнити у повному обсязі із врахування заперечення проти застосування строків позовної давності та зустрічної позовної заяви. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бессараб Павло Анатолійович просив відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог та пропуску строків позовної давності, та задовольнити зустрічний позов [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] - адвокат Дорошенко С.О. просив відмовити у задоволенні позову з підстав недоведеності позовних вимог та пропуску строків позовної давності, та задовольнити зустрічний позов. В судове засідання не з`явились відповідач ДДАБІ в Одеській області та третя особа Одеська міська рада, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином, причини неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд ухвалив згідно. Ч.3 ст.223 ЦПК України проводити судове засідання у їх відсутності. Суд, розглядаючи у судовому засіданні цивільну справу, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків: Предметом позовних вимог є витребування нерухомості на користь Одеської міської ради стосовно об`єкту -нежитлове приміщення першого поверху [NUMBER], загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] . Таким чином позов є речово-правовим, його вимоги звернено до суду , який на думку позивача повинен підтвердити і захистити його право власності (комунальної) на спірне майно та про усунення перешкод у його користуванні. Підставою позову є обставини, що підтверджують право власності позивача на майно згідно свідоцтва від 10.03.2011р відповідно до ст..29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ст.ст.317, 319,321,327 ЦК України та захист порушених прав позивача з підстав, передбачених ст.ст. 387,388 ЦК України. З матеріалів справи та витребуваних судом копій інвентаризаційних справ об`єктів нерухомості судом встановлено, що 15.02.2002 року [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] загальною площею 48,6 кв.м. та складається з однієї житлової кімнати житл. пл.. 23,1 кв.м. і підсобних приміщень у [PERSON] згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (а.с.31 т.1). Згідно технічного паспорту виданого 18.01.2002р. КП «ОМБТІтаРОН» (а.с.25-27) квартира на 1 поверсі складається з житл. кімнати пл.23,1 кв.м., та підсобних приміщень пл..25,5 кв.м. (кухня, санвузол,коридор, підсобні). Згідно свідоцтва про право власності яке видане виконавчим комітетом Одеської міської ради 10.03.2011р. та підписано першим заст. міського голови [PERSON] , Одеській міській раді належить на праві комунальної власності об`єкт-нежитлове приміщення першого поверху [NUMBER], що розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому складається з приміщень, заг. пл.. 29,7 кв.м., основною пл.. 26,1 кв.м. відображених у технічному паспорті від 12.07.2010р.(а.с.28), яке зареєстровано в КП «ОМБТІтаРОН» 11.04.2011р. Згідно технічного паспорту виданого 15.06.2011р. (а.с.29-30) зазначене нежитлове приміщення складається з 3-х приміщень: 1-7,8 кв.м., 2-7,5 кв.м., 3-10,8 кв.м., коридор 3,6 кв.м. , осн. пл.26,1 кв.м., заг. пл.. 29,7 кв.м. Надалі, [PERSON] було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради свідоцтво від 18 грудня 2012 року на право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м. відображених у технічному паспорті від 27.04.2012 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК в Одеській області 14.02.2012 року №ОД14212023956; видана замість договору купівлі-продажу від 15.02.2002 року. Дане свідоцтво підписано першим заступником міського голови Одеської міської ради Ільченко М .С. (а.с.9 т.2, а.с.34 т.1). Згодом розпорядженням Приморської районної адміністрації Одеської міської ради 3182 від 03.04.2013р. «Про затвердження висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна квартири [ADDRESS] » заява [PERSON] розглянута та затверджено висновок КП «ОМБТІтаРОН» від 07.03.2013р. №415174.69 щодо технічної можливості поділу квартири [NUMBER] на [ADDRESS] .Також було рекомендовано їй переоформити в установленому порядку правовстановлюючі документи на квартири. (а.с.10 т.2). У подальшому 24.07.2013р. квартира [ADDRESS] була зареєстрована як самостійний об`єкт з відповідною адресою: квартира [ADDRESS] загальною площею 46,5 кв.м., житл. пл..21,9 кв.м. державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Є.О. на що ним прийнято рішення 24.07.2013р. №4280406 та видано відповідне свідоцтво про право власності серія [NUMBER] (а.с.13) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 113697151101. Також 24.07.2013р. квартира [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] як самостійний об`єкт з відповідною адресою квартира [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв.м., житл. пл..27,2 кв.м. державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Голоцван Є.О. на що ним прийнято рішення 24.07.2013р. №4305734 та видано 24.07.2013р. відповідне свідоцтво про право власності серія [NUMBER] (а.с.31 т.2) реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 114332851101. Відповідно до нотаріально-посвідченого договору купівлі-продажу (серії та номер 421), від 24 березня 2016 року [PERSON] продала, а [PERSON] купила за 147 731 грн. квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,6 кв.м, житл. пл. 27,2 кв.м. Даний договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В.(а.с.97т.2). Відповідно до даного договору зазначена квартира належала продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 24.07.2013р. індексний номер :67930013, дублікат якого виданий 10.09.2013р. за індексним номером:9186670 та зареєстрований 18.07.2013р. Реєстраційний номер майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: 114332851101( а.с.97 т.2). Зазначене право власності було зареєстровано за [PERSON] згідно діючого законодавства. Крім цього з реєстраційної справи об`єкта нерухомості також вбачається, що державний реєстратор прав на нерухоме майно 24.03.2016р. прийняв рішення №28918798 про внесення змін до запису цього нерухомого майна яким встановив, що підстави виникнення права власності замість свідоцтва про право власності від 24.07.2013р. вказати -дублікат свідоцтва про право власності від 10.09.2013р.(а.с.111 т2). Також судом встановлено що в кв. [NUMBER] а не проживає [PERSON] . Щодо вимог первісного позову суд виходить із наступного. Позивач обґрунтовує своє право на позов, наявністю у нього права власності на нежитлове приміщення [NUMBER] пл.. 29,7 кв .м [ADDRESS] згідно рішення Одеської обласної ради народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» що прийнято у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", Постанови КМУ №311 від 05.11.1991р., з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991р.№323, від 02.11.1991р.№461 та від 19.11.1991р. (а.с.24-25) та переліку до нього (а.с.26-29), з якого вбачається про затвердження переліку державного майна, що передається у власність обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області, та в додатку №2 зазначено : як жилий та нежилий фонд місцевих рад народних депутатів, проте без конкретних адрес майна. Рішенням Одеської обласної Ради народних депутатів ,,Про розмежування державного майна між власністю обласної Ради, міст обласного підпорядкування та районів області" від 17.09.1991 р. № 323 у відповідності до Законів УРСР ,,Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування", ,,Про власність", та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної Ради народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів затверджено переліки державного майна, що передається у власність обласної Ради народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3. Також суду надано ксерокопію свідоцтва про право власності від 10 березня 2011 року на нежитлове приміщення першого поверху [NUMBER] загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] , що належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на праві комунальної власності, управління якими здійснює Департамент комунальної власності Одеської міської ради на підставі рішення від 19.02.2013 за № 2752-VI. У своєму позові позивач посилається на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України як власника майна. Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий пред`явленням індикаційного позову до особи, яка володіє цим майном, (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК України, які, зокрема, дають прав витребувати майно від добросовісного набувача. Суб`єктами права комунальної власності є територіальні громади та утворені ними органи місцевого самоврядування (ст.327 ЦК). Згідно з ст.143 Конституції майном, що є в комунальній власності, управляють територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування. В ст.1 закону «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.97 №280/97-ВР визначено, що представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до п.31 ст.26 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради вправі приймати рішення про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення цих повноважень та умов їх здійснення. Об`єктами права власності є будь-які речі (майно). Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст.179 ЦК). Згідно з ст.190 ЦК майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. До об`єктів нерухомого майна ЦК віднесено житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно (ст..ст.331, 376). Згідно із законом №2269-ХІІ нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення (ст.4). Відповідно до закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1.07.2004 №1952-ІV об`єктами нерухомого майна є житлові будинки; квартири; будівлі, споруди, житлові та нежитлові приміщення (ст.5). Визначення «житловий будинок», «квартира», «садиба» містяться у гл.28 ЦК України. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями стст.182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом №1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання й підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст.2). Положення ч.2 ст.331 ЦК слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст.182 ЦК щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає винятків. Відповідно до ч.3 ст.3 закону №1952-ІV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Згідно ч.4 ст.334 ЦК України (в редакції Закону від 11.02.2010р. №1878-VI «Про внесення змін до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до Закону. Щодо вимог про скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 14212023956, зареєстровану 14.02.2012р. Департаментом державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області щодо реконструкції квартири [NUMBER] заг. пл.. 78,2 кв.м Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до I-III категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону). Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього. Отже, зареєструвавши оскаржувану декларацію 14.02.2012р., органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися саме на державу, а помилки не можуть виправлятися коштом осіб, яких вони стосуються. Така позиція була наведена в рішеннях ЄСПЛ «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Ґаші проти Хорватії». Враховуючи зазначене, суд визнав обґрунтованими посилання відповідача на те, що виникненню права власності у первісного набувача, а згодом у нового власника (в результаті договору дарування) та юридичної особи (в результаті внесення майна до статутного капіталу), виходячи з національної системи регулювання підстав і порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь у такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю. Таким чином спочатку ці органи надали дозвіл на будівництво, процес якого вони були уповноважені контролювати, а потім прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт. Право власності на нежитлове приміщення було набуто особою в результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, тому відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. Судом встановлено, що після реєстрації даної Декларації [PERSON] отримала 18.12.2012р . свідоцтво про право власності. Таким чином після реєстрації права власності за [PERSON] на реконструйований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі Декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої Декларації та отримання свідоцтва на право власності на підставі неї виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення, Саме до таких висновків прийшов ВС у справі №916/1986/18 у постанові від 12.06.2019р. та у справі №826/9967/18 від 0110.2019р. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року у справі "Рисовський проти України" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Беєлер проти Італії", "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Megadat.com S.r.l. проти Молдови", "Москаль проти Польщі"). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси ("Онер`їлдіз проти Туреччини" та "Беєлер проти Італії"). Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість ("Москаль проти Польщі"). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, іntеraliа, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки") Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків ("Лелас проти Хорватії"). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються ("Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", "Ґаші проти Хорватії"). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Тобто виникненню права власності у [PERSON] , а згодом у [PERSON] , виходячи з національної системи регулювання підстав та порядку набуття такого права на новостворене нерухоме майно, слугувала та передувала активна участь в такому процесі держави в особі відповідних органів архітектурно-будівельного контролю, які прийняли до експлуатації закінчений після будівництва об`єкт та підпорядкованих органів Одеської міської ради (виконком, Приморська рай адміністрація ОМР, КП «БТІ»). В зв`язку з чим, враховуючи, що право власності на квартиру [NUMBER] було набуте [PERSON] результаті проведення державними органами законодавчо встановлених процедур, то відповідальність за вказані процедури не може покладатися на відповідача, який розраховував на їх належність та легітимність. Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Одним із випадків, коли майно можливо витребувати від добросовісного набувача, є вибуття такого майна поза волею власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункт 3 частини 1статті 388 ЦК України). Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Одеська міська рада. Частина друга статті 19 Конституції України передбачає, що органи, зокрема, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, Одеська міська рада має діяти у межах повноважень щодо здійснення від імені територіальної громади м. Одеси права власності в її інтересах і виключно у спосіб, передбачений законом. Так судом встановлено, що ОМР є власником нежитлового приміщення [NUMBER] на підставі свідоцтва про право власності видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 10.03.2011р. Проте судом встановлено, що [PERSON] - [PERSON] також набула право власності на квартиру [NUMBER] заг. пл. 78,6 кв.м. та житл. пл .50,2 кв . м згідно свідоцтва про право власності видане виконавчим комітетом Одеської міської ради від 18.12.2012р. на підставі Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, зареєстрованої Інспекцією ДАБК в Одеській області від 14.02.2012р. №14212023956. Крім того в подальшому органом місцевого самоврядування, а саме Приморською районною адміністрацією ОМР 03.04.2013р. за розпорядженням було затверджено висновок КП «ОМБІтаРОН» щодо поділу квартири [ADDRESS] ), на які також було зареєстровано право власності. І тільки після таких процедур набуття такого право, проведених державними органами ( в т.ч і органами територіальної громади міста Одеси) [PERSON] набула право власності на кВ. [NUMBER] а згідно договору купівлі-продажу. Аналізуючи практику ЕСПЛ у подібних спорах підкреслив, що завжди є певний конфлікт у правозастосуванні принципів «належного урядування» та «пропорційності». Так, відповідно до принципу «належного урядування» держава повинна виправляти свої помилки - порушення закону, в тому числі, коли такими помилками є недбалість її органів та посадових осіб. З іншого боку, відповідно до принципу «пропорційності» при виправленні раніше допущеної помилки держава не повинна непропорційним чином втручатись у право власності окремої особи набуте нею раніше, як здавалось на той час, на законних підставах. Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Тобто, немає вини першої особи- [PERSON] в тому, що вона набула право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 78,2 кв.м. на підставі незаконного виданої Декларації про готовність об`єкта до експлуатації серії та номер: Од 14212023956, зареєстровану 14.02.2012р., і цій особі був виданий виконавчим комітетом Одеської міської ради правовстановлюючий документ- свідоцтво від 18 грудня 2012 року на право власності на квартиру. Більш того немає вини другої особи- [PERSON] , в тому що вона придбала відокремлену за розпорядженням Приморської районної адміністрації ОМР квартиру [NUMBER] на підставі підтверджених державою документів на власність. А головне, якщо держава ( в особі структурного підрозділу Одеської міської ради) бажає виправити помилку і витребувати спірне примущення у комунальну власність, у добросовісного набувача виникає право на компенсацію збитків за рахунок держави. Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, але є підставою для виникнення обов`язку відшкодування збитків. Саме о такого правового висновку прийшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді справи 645/4220/16-ц., а також Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 20 березня 2019 року розглянув справу №521/8368/15-ц,. Крім цього, частиною 1 статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Право власності [PERSON] на спірний об`єкт становить "майно", підпадає під захист статті 1 Першого протоколу до Конвенції. У практиці ЄСПЛ (рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", "Серков проти України") напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Зеленчук та Цицюра проти України" зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: друге речення першого абзацу дозволяє позбавлення майна тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання "законів". Більш того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". У питаннях оцінки "пропорційності" Європейський суд з прав людини, як і в питаннях наявності "суспільного", "публічного" інтересу, також визнає за державою достатньо широку "сферу розсуду", за виключенням випадків, коли такий "розсуд" не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах "Спорронґ і Льоннорт проти Швеції", "Булвес" АД проти Болгарії"). Таким чином, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства. Так [PERSON] і [PERSON] отримали оскаржуване у справі нерухоме майно на підставі свідоцтва і відповідно договору купівлі-продажу від першого власника, тобто [PERSON] , яка в свою чергу отримала свідоцтва про право власності на нього, навіть двічі. Право власності у [PERSON] виникло з 18.12.2013р. на квартиру заг. пл.. 78,2 кв.м., та з 24.07.2013р. на квартиру заг.пл. 46,5 кв.м. Тобто, право власності [PERSON] на спірний об`єкт виникло після проходження минулим власником належної законодавчої процедури, яка включала в себе і реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта, без жодного зауваження з боку департаменту ДАБІ в Одеській області, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості . Крім цього, Суд приходить до висновку суду про те, що оскільки позовні вимоги в частині скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації задоволенню не підлягають в зв`язку з тим, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, і як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, що в свою чергу унеможливлює застосування наслідків пропуску позовної давності до зазначених позовних вимог в даному випадку, адже відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. На думку суду у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази незаконності набуття [PERSON] права власності на спірне майно, а тому доходить висновку про те, що право власності у обох відповідачів виникло на законних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги первісного позивача за своїми наслідками становлять втручання позивача у їх право на мирне володіння своїм майном, передбачене Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому задоволенню не підлягають. Суд також вважає недоведеними твердження позивача ОМР, що вказана квартира із [NUMBER] , є тим самим нерухомим майном (нежитловим приміщенням), на яке за ними зареєстровано право власності, проте, вже з іншими вищевказаними номерами. Також не зрозуміло суду які підстави витребування нежитлового приміщення саме у [PERSON] . Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 10.03.2011р. Одеська міська рада є власником нежитлового приміщення першого поверху [NUMBER], загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] . Разом з тим предметом спору у цій справі є квартира [NUMBER] а за цією ж адресою, але площею загальною площею 30,6 кв.м., житл. пл..27,2 кв.м. На підставі вказаного судом установлено, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження наявності у Департаменту права власності саме на квартиру . При цьому питання про можливість повернення індивідуально-визначеної речі, яка зазнала змін чи переробки, має вирішуватися залежно від характеру таких змін, їх істотності. Якщо майно змінило своє початкове призначення, слід визнати, що підстав для задоволення віндикаційного позову немає. До таких висновків прийшов Верховний Суд,Касаційний цивільний суд у своїй постанові , від 30.10.2019 № 522/8499/17,61-10067св19. Крім того, власник майна вправі звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (негаторний позов). При цьому суд дійшов до висновку про неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння).Отже, віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. При цьому одна з умов застосування як віндикаційного , так і негаторного позову - відсутність між позивачем і відповідачем договірних відносин, оскільки в такому разі здійснюється захист порушеного права власності за допомогою зобов`язально-правових способів. Саме до таких висновків прийшла ВП ВС у своїй постанові від 18.12.2019р. по справі №522/1029/18. Тому за таких підстав суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову Департаменту комунальної власності ОМР про скасування декларації та витребування майна, про витребування нежитлового приміщення, а також і в інших позовних вимогах, які є похідними. Згідно з ч. 1ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. При цьому, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч.1 ст.3 , ст..321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Визначення моменту початку відліку позовної давності міститься у ст. 261 ЦК України. При цьому, за загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). І в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це особою, позовна давність починає обчислюватися, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідалася або могла довідатися особа, право якої порушене. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18, дійшла висновку, що на вимоги про витребування майна поширюється припис статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, оскільки органи державної влади чи місцевого самоврядування мають нести ризик спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів, а реалізація права на їх оскарження не має ставити під сумнів стабільність цивільного обороту. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає незастосовним сформульований у постанові від 5 жовтня 2016 року у справі N 916/2129/15 (N 3-604гс16) висновок Верховного Суду України про те, що позовна давність не поширюється на правовідносини, пов`язані з витребуванням майна за статтею 388 ЦК України. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що для забезпечення єдності судової практики вона вже відступила від вказаного висновку Верховного Суду України (див. пункт 42 постанови від 17 жовтня 2018 року у справі N 362/44/17). Як встановлено судом у справі, Одеська міська рада дізналася про вибуття з їх володіння нежитлового приміщення першого поверху [NUMBER], загальною площею 29,7 кв.м., що розташоване за адресом [ADDRESS] , через видачу 18 грудня 2012 року свідоцтва на право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 78,2 кв.м., житловою площею 50,2 кв.м. відображених у технічному паспорті від 27.04.2012 року на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованою інспекцією ДАБК в Одеській області 14.02.2012 року №ОД14212023956, яка видана замість договору купівлі продажу від 15.02.2002 року. Дане свідоцтво підписано першим заступником міського голови Одеської міської ради Черненко С.О. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави суду зробити висновок про те, що позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи-носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, при цьому позовна. При цьому трирічний строк позовної давності розповсюджується і на вимоги про витребування майна у порядку ст.ст. 387 та 388 ЦК України. Такий висновок, погоджується з висновками Велика Палата Верховного суду, у постанові від 20 листопада 2018 року, у справі № 907/50/16. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Dacia S.R.L." проти Молдови" від 18 березня 2008 року (Dacia S.R.L. v. Moldova, заява N 3052/04) встановив, що припис Цивільного кодексу Молдови, згідно з яким позовна давність не поширювалася на позови державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння інших організацій чи громадян сам по собі суперечить статті 6 Конвенції, оскільки у справі не було надано жодних аргументів на обґрунтування того, чому державні організації у цих випадках мають бути звільнені від обов`язку додержувати установлених строків давності, котрі б в аналогічних ситуаціях перешкодили розгляду позовів, поданих приватними особами чи компаніями. Це, на думку ЄСПЛ, потенційно може призводити до руйнування багатьох усталених правовідносин і надає дискримінаційну перевагу державі без будь-якої переконливої підстави (§ 76). ЄСПЛ констатував, що зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або повинні були би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісним із принципом правової визначеності (§ 77). Таким чином суд , враховуючи заяву представників відповідачів про застосування строку позовної давності, приходить до висновку що приписи про позовну давність поширюються на вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. І такий висновок суду у цій справі підтверджується висновками Велика Палата Верховного Суду від 05.12.2018, № 522/2110/15-ц|14-247цс18,. Судом також розглянуто та досліджено заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності. При цьому суд враховує наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, тільки у разі, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК і вирішити питання про наслідки такого спливу (або відмовити у задоволенні заявлених вимог у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір із застосуванням наведеної норми ЦК). Між тим, із урахуванням викладеного, суд не застосовує наслідки пропуску строку позовної давності, про застосування яких було заявлено представником відповідача, оскільки в позові відмовлено за його недоведеністю. Із приводу вимог за зустрічним позовом про визнання добросовісним набувачем: Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не має на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Під поняттям «знав» слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб`єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи. Під поняттям «повинен був знати» - набувач, хоч не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов`язаний був про це знати. (Інформаційний лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» №28-150/0/4-13 від 28.01.2013. Таким чином з огляду на повну перевірку придбаної квартири з боку нотаріуса вбачається, що [PERSON] мала право на відчудження спірного майна. . Однак як вбачається між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, тобто [PERSON] на законних підставах заволоділа майном. Також позивачем надано суду висновок судового експерта на його замовлення від 27.02.2020р. (а.с.171 т.2), за я ким є висновок що не можливо витребувати з квартири що належить [PERSON] нежитлове приміщення, та ринкова вартість квартири становить 24847 долл. США. При цьому на думку суду ціна квартири не відноситься до предмету доказування. Суд також вбачає , що у висновку експертизи йдеться не про відсутність спірного об`єкта в натурі, а зазначено про неможливість відокремлення спірного майна від його поліпшень Постанова Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 ? Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 201 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Відповідно до статті 388 Цивільного кодексу (далі - ЦК) набувач визнається добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. Тобто, якщо набувач знав про те, що продавець не має законних підстав для того щоб продати таке майно, це буде підставою для того щоб визнати такого набувача недобросовісним. Добросовісність набувача презумується, тобто незаконний набувач буде вважатися добросовісним доки не буде доведено протилежне. При цьому при вчинені правочину сторони вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Аналогічну правову позицію щодо добросовісності набувача викладено в постанові ВП ВС від 23.10.2019 по справі N 922/3537/17. Судами встановлено, що відповідач набув майно за відплатним договором та за наявним у продавця правом на відчуження. Одже суд вважає що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що відчужував мав право на відчуження квартири. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. (ст. 2 ЦПК). Згідно до ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed