Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

18 січня 2008 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк", і [PERSON] укладений кредитний договір №СМ-SMEC03/001/2008, згідно якого позичальнику надані кредитні кошти в сумі 60000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки з остаточним поверненям кредиту 16 січня 2015 року. (а.с.6-9) 09.02.2009р., 15.06.2009р., 18.10.2010р. між сторонами були відповідно укладені додаткові договори №1, №2 та №3 і № 4 (а.с.10-16) 04.12.2014р. [PERSON] звернулася до суду зі вказаною вище позовною заявою і просила ухвалити судове рішення, яким кредитний договір №СМ-SMEC03/001/2008 від 18.01.2008р. та додаткові договори до кредитного договору № 1 від 09.02.2009р., №2 від 15.06.2009р. та №3 і №4 від 18.10.2010р. визнати недійсними. Обгрунтовуючи вимоги тим, що кредитні кошти отримала в іноземній валюті двома траншам, хоча відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Під час укладення договору в порушення вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не була попереджена про валютні ризики під час виконання зобов"язання. Проживає та витрачає кошти на території України, кредит був потрібен в національній валюті України-гривні, не мала дозволу на використання іноземної валюти в якості засобу платежу. 09 лютого 2009року, 15 червня 2009року та 18 жовтня 2010р. підписала додаткові угоду до кредитного договору, яким банк змінив тарифи на послуги по наданню кредитів і вимушена була понести додаткові витрати. Позивачка також вказує, що внаслідок укладення договору порушуються її права, зокрема ст.ст. 42,48 Конституці України, ст.627 ЦК України, оскільки не має права отримувати інші кредити, позики чи будь-яку іншу фінансову допомогу без попередньо отриманої на це письмової згоди кредитодавця. Посилаючись на підстави невідповідності укладених договорів статтям 41,99 Конституції України ст.ст.3,13,192,203,215-217,227,229,230,321,533,524,628,638 ЦК України, статті 3,11,79,110,119,120 ЦПК України, нормам Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 6, 49 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" ст. 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність" просила суд, прийняти позов до провадження, визнати недійсними кредитний договір №СМ-SMEC03/001/2008 від 18.01.2008р. та додаткові кредитні договори № 1 від 09.02.2009р., №2 від 15.06.2009р. та № 3 і №4 від 18.10.2010р. У судовому засіданні [PERSON], діюча на підставі довіренності і в інтересах [PERSON], позовні вимоги підтримала. Представник відповідача-Сотник Ю.В. в свої письмових запереченнях просив справу розглядати у його відсутність проти позову заперечував, посилаючись на те, що не має жодних правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, а позивач жодним чином не вказує яким чином порушено його права, та до яких конкретних наслідків призводить таке порушення. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивачка отримала те, на що розраховувала-кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору не існувало заборони взяти кредитні кошти в іншій валюті. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Національного банку України-начальник управління Національного банку України в Сумській області Фоменко О.В. надав письмові пояснення в яких просив справу розглядати у його відсутність, при ухваленні судового рішення покладався на розсуд суду, посилаючись на те,що предметом спору є правовідносини кредитора та боржника та пов"язані з ним права і обов"язки. Національний банк учасником зазначених правовідносин не є, і відповідно , будь-яких прав та обов"язків перед сторонами не має, тому згідно ст. 35 ЦПК України, рішення в справі не може вплинути на його права і обов'язки щодо однієї із сторін. (а.с.36-40). Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає за таких підстав. Судом достеменно встановлено, що 18 січня 2008року між [PERSON] та закритим акціонерним товариством "ОТП Банк", в особі його віділення в м. Конотопі, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" укладений кредитний договір №СМ-SMEC03/001/2008, згідно якого позичальнику наданий споживчий кредит в сумі 60000 доларів США зі сплатою плаваючої процентної ставки з остаточним поверненям кредиту 16 січня 2015 року. (а.с.6-9,77-78) 09 лютого 2009року, 15 червня 2009року та 18 жовтня 2010р. між сторонами також були укладені додаткові угоди до кредитного договору, відповідно до якої банк змінив тарифи на послуги по наданню кредитів (а.с.10-16). Кредитні кошти надані шляхом видачі готівкою в іноземній валюті двома траншами. 1-й транш: 40355,52 доларів США; 2-й транш 19644,48 доларів США. У судовому засіданні також встановлено, що з умовами кредитування та розрахунком сукупної вартості кредиту позивачка була ознайомлена, що підтверджується її особистими підписами на цих документах (а.с.6-16,41-43). Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України 2003року та укладеним між сторонами кредитним договором. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори й інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства, а згідно ст. 526 цього Кодексу зобов'язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог -за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред'являються. Позивачка, просила визнати кредитний договір недійсним зокрема з тих підстав, що грошовою одиницею України є гривня, банк взагалі не мав права здійснювати видачу кредиту в іноземній валюті, оскільки не мав на це ліцензії. У своїх позовник вимогах [PERSON], а її представник у судовому засіданні, посилалися, зокрема на ст. 99 Конституції України,згідно якої грошовою одиницею України є гривня, статті 192,533 ЦК України, ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", відповідно до яких банк повинен мати ліцензію на видачу кредиту в іноземній валюті, а зобов'язання мають бути визначені і підлягають оплаті у грошовій одиниці України - гривні. Однак такі твердження представника позивача в частині невідповідності законодавству дій банку, який надав кредит в іноземній валюті, суд вважає такими, що не ґрунтуються на законі. Так, відповідно до ст. 524 ЦК України-зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 192 цього Кодексу, передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України-гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В розумінні ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти, як у національній валюті (гривні) так й в іноземній валюті. За змістом ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та у пунктах 3 - 7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. Статті 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується, а ст. 49 вказаного Закону встановлює ще і ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Разом з тим положення цієї статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.93 р. N 15-93. Відповідно до ч.1 та ч.4 ст. 5 вказаного декрету на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії, ндивідуальної ліцензії потребує зокрема здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Тобто, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. На даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Як вбачається з наявних матеріалів справи, Національним банком України видано Закритому акціонерному товариству "ОТП Банк" банківську ліцензію N 191 від 02.03.1998р. за номером 273 дозвіл на право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої ст. 47 Закону України " Про банки і банківську діяльність".(а.с.69-71). Відтак, відповідач як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п. 2 ст. 5 Декрету про систему валютного регулювання і валютного контролю).(а.с.69-71) Таким, чином, укладення кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного го законодавства, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Суд не може погодитись з доводами представника позивача, що для отримання [PERSON] кредиту в іноземній валюті необхідна ліцензії на використання такої на території України як засобу платежу (п/п "г" п. 4 ст. 5 Декрету про валютне регулювання),оскільки Національним банком України на виконання положень ст. 11 вказаного вище Декрету в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004р .№ 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09.11.2004р. №1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011 р. N 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, повернення кредиту та сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Наявність у Банку генеральної ліцензії є достатнім для проведення зазначених операцій. Не заслуговують на увагу і твердження представника позивача, про те, що позичальнику банком при укладенні кредитного договору не було роз'яснено про всі можливі ризики та не перевірено його платоспроможність, оскільки при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, і сторони були вільними при його укладенні. Тим паче, що такі твердження є безпідставними, оскільки банком в повному обсязі була надана інформація, яка передбачена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що підтверджуєтся кредитним договором, додатковими кредитними договорами, анкетою-заявою на отримання кредиту, відповідно до якої, підписанням анкети споживачка підтвердила, що отримала у письмовій формі та в повному обсязі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».(а.с.66-68) Інформація надання якої передбачена "Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджена постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10.05.2007р. в повній мірі охоплена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Додатковим підтвердженням є підписаний сторонами графік повернення кредиту та сплати відсотків.(а.с.41-43). Також суд не погоджується з доводами про те, що умовами кредитного договору передбачено виключно зобов'язання позичальника і не передбачено зобов'язань банку та його відповідальності за їх невиконання, оскільки відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Таким чином, сама законодавча природа кредитних правовідносин передбачає, що після надання кредиту (відповідний обов'язок Банку безпосередньо встановлений умовами кредитного договору: п.1.1.,п.2.1.1.), обов'язки в подальшому покладаються на позичальника. У зв"язку з тим, що подальші правовідносини стосуються необхідності повернення кредиту, сплати процентів, збереження відповідного забезпечення, недопущення погіршення фінансового стану позичальника тощо. Відповідно до ст. 626 ЦК України-договір є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а згідно ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК). Договір є обов'язковим для виконання сторонами. (ст. 629 ЦК) Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Суд звертає увагу також на те, що позичльниця вказаний позов пред"явила майже через шість років після укладення кредитного договору і жодним чином не вказує, яким чином порушені її права, та до яких конкретних наслідків призвели такі порушення. Між іншим в силу ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні представник позивача не довів факт введення позичальника в оману при підписанні вказаних договорів, будь-яких інших доказів цьому до суду не надав та не надав жодного доказу, як того вимагають положення статтей 57-60 ЦПК України, про те, що [PERSON] не мала вільного волевиявлення, як учасник правочину, доказів того, що їй не було роз'яснено про всі ризики укладення кредитного договору в іноземній валюті. Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що до позивачки відповідачем не було застосовано несправедливих умов при укладенні кредитного договору, тому як укладала його на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважала його справедливим. Волевиявлення позивачки було направлено на отримання грошей на споживчі цілі, для чого і уклала кредитний договір на найбільш вигідніших для себе на момент укладення умовах, тобто кредитні зобов'язання приймала на себе добровільно, а отже і ризик збільшення та настання негативних наслідків покладався саме на неї, тому як вона могла та повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за кредитним договором. Крім того, [PERSON], як позичальник, мала можливість передбачити зміну курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з ситуації в Україні та динаміки зміни курсів з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації. Також їй ніщо не перешкоджало отримати кредит у національній валюті, так як саме в підписаних нею умовах кредитування ставка (в залежності від валюти кредиту) була зазначена і мала можливість обирати найбільш вигідні для себе умови. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В Узагальненнях Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Оцінюючи докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позови в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed