Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги обґрунтовує тим, що він працював у відповідача. Згідно наказу №2555-ВК від 15.09.2017 року він був звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю на підставі ст. 38 КЗпП України. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 листопада 2017 року стягнуто з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 36598,10 грн. Просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме 09.02.2018 року. 17 липня 2018 року до початку розгляду справи по суті позивач подав заяву про стягнення з відповідача компенсацію втрати частини заробітної плати за період з лютого 2017 року по лютий 2018 року та клопотання не застосовувати строк позовної давності у звязку з невиплатою відповідачем компенсації на оплату праці яка нараховується в розмірі середнього заробітку. В судовому засідання позивач вказав, що заяву яку він подав 17.07.2018 року відповідачу не направляв. Щодо позовних вимог вказав, що він їх підтримує та просить суд їх задовільнити з підстав викладених у позовній заяві. Також додатково зазначив, що ним не пропущено строк звернення до суду. Представник відповідача в судове засідання не зявився, однак подав суду відзив на позовну заяву. В якому вказав, що фактичний розрахунок заборгованості по заробітній платі з позивачем проведений 09.02.2018 року. В межах встановленого законом трьохмісячного строку позивач не звертався до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а звернувся лише 25.06.2018 року, а тому пропустив тримісячний строк без поважних причин, що є підставою відмовити у позові. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та перевіривши\~ письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до\~ч.5\~ст.49\~ЦПК України\~у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. Як вбачається з матеріалів справи до заяви позивачем не долучено доказ надсилання відповідачу вказаної заяви, та встановлено в судовому засіданні, що підтвердив і сам позивач, що він копію заяви не надсилав відповідачу. На підставі викладено, суд приходить до висновку про повернення вказаної заяви позивачу. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом №2555-ВК від 15.09.2017 року\~ позивач був звільнений за ст.\~38\~КЗпП України за власним бажанням, у звязку з невиконанням\~ власником законодавства про працю. Рішенням Рівненського міського суду від 10 листопада 2017 року стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі. Зазначена заборгованість була виплачена позивачу 09.02.2018 року, у звязку з чим 22.02.2018 року було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження, згідно якої вбачається, що платіжним дорученням №518 від 09.02.2018 року заборгованість згідно виконавчого документа перераховано на рахунки стягувача в повному розмірі. Згідно із ч.ч. 1 і 2\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку із положеннями ст.ст.\~116,\~117,\~237-1цього\~Кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Судом також ураховується, що пунктом 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору"\~роз"яснено, що встановлені ст.ст.\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16.01.2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. При цьому суд зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до\~Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються. Оскільки фактичний розрахунок із позивачем [PERSON] "Рівнеазот" було проведено 09.02.2018 року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 10.02.2018 року. Перебіг даного строку закінчився 10.05.2018 року (10.02.2018 року + 3 місяці). Натомість позивач звернувся в суд із відповідним позовом 25 червня 2018 року, тобто після пропуску строку на звернення. Будь-яких поважних причин його пропуску [PERSON] не навів, а судом їх здобуто не було. Хоча позов і є обґрунтованим та підлягав би задоволенню у разі додержання вимог\~ст. 233 КЗпП України, однак [PERSON] пропущено без поважних причин тримісячний строк, що встановлений законом для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Отже, у задоволенні позовних вимог до відповідача слід відмовити з цих підстав. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed