Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

30 вересня 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди мотивуючи свої вимоги наступним. 23 серпня 2003 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON]. Від шлюбу у них народився син [PERSON] [INFO]. [INFO] о 17 годині 10 хвилин, відповідачка [PERSON], керуючи автомобілем марки Volkswagen Passat, державний реєстраційний номер [NUMBER] здійснюючи рух по вул. Московська в м. Дружківка Донецької області зі сторони м. Краматорська Донецької області в напрямку м. Костянтиновки Донецької області, в районі комплексу "МАН", здійснила наїзд на пішохода [PERSON], який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. 06 грудня 2013 року по факту дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. До теперішнього часу рішення не прийнято. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] їй завдана матеріальна та моральна шкода. Матеріальна шкода заподіяна у сумі 18 624,75 грн. з них: 6 069 грн. - витрати на поховання; 963,20 грн. - витрати на придбання одягу покійному; 10 942,55 грн. - витрати на поминальний обід; 650 грн. - вартість пошкодженого в результаті ДТП портативного плеєру "Орион". Крім того, сума судових витрат за надання правової допомоги адвоката під час кримінального провадження складає 8 000 гривень. Згідно ст. ст. 1200, 1202, 1197 ЦК України відповідачка зобов"язана відшкодовувати шкоду, завдану смертю потерпілого, її сину [PERSON] в розмірі 1 890 грн. щомісячно до повноліття дитини, виходячи з п'ятикратного розміру мінімальної заробітної плати на день смерті - 1134 х 5 = 5670/3= 1 890 грн. Внаслідок неправомірних дій відповідача їй також завдана моральна шкода, оскільки вона перенесла шок, страждання, бо втратила рідного їй чоловіка. Були порушені її нормальні життєві зв'язки, від багатьох своїх звичайних звичок та укладу життя вона вимушена відмовитися. Це потягло за собою додаткові зусилля для організації життєвих умов, побуту. Факт смерті чоловіка пригнічує її морально та психологічно, вносить в її життя додаткові хвилювання. Її син втратив батька. Смерть чоловіка та батька є втратою яка нічим не заповниться, та оцінити її моральні страждання, їх глибину неможливо. До теперішнього часу вона ніякої допомоги з боку відповідача не отримала, а тому оцінює моральну шкоду в сумі 200 000 грн. У подальшому позивачка збільшила розмір позовних вимог, мотивуючи тим, що вона понесла витрати на спорудження надгробного пам'ятника в розмірі 5 070 грн., тому загальна сума матеріальної шкоди, яку вона просить стягнути складає 23 694,75 грн. (18 624,75 + 5070= 23 694,75грн.). 05 березня 2014 року рішенням Дружківського міського суду Донецької області позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 21 639 гривень та моральну шкоду в розмірі 100 000 гривень. Стягнуто щомісячно з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого у розмірі 1 890 гривень, до його повноліття. Вирішено питання про судові витрати. Не погодившись з рішенням суду [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги [PERSON] зазначає: - позовні заява не відповідає вимогам ст..119-120 ЦПК України, оскільки у позовній заяві від 30 вересня 2013 року, не зазначений [PERSON], другий позивач, якій є неповнолітнім та відносно якого в позовній заяві маються самостійні позовні вимоги; - судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у клопотаннях про: залучення копій рішень про стягнення з померлого на користь позивачки аліментів на утримання дитини, також щодо розподілу сумісного майна, але ці факти могли штовхнути загиблого до суїциду; - суд першої інстанції не з'ясував матеріального стану відповідачки, ступень вини самого загиблого, якій відповідно до вимог ст. 1193 ч.2 ЦК України міг діяти умисно та бажав закінчити життя самогубством, кинувшись на автомобіль апелянта; - суд в односторонньому порядку позбавив апелянта можливості доказування вини самого пішохода, який грубо та навмисно порушив Правила ПДД, а тому відповідно до вимог ст..1193 ЦК України, шкода завдана потерпілому внаслідок його умислу не відшкодовується або за вимогами ч.2 ст.1193 ЦК України розмір відшкодування зменшується. В судовому засіданні позивачка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. В судове засідання апеляційної інстанції не з'явилась відповідачка [PERSON], про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про що свідчить телефонограма в матеріалах справи, яка зареєстрована у журналі телефонограм №3 за №13319 (а.с.189). Крім цього, до апеляційного суду надійшла телеграма від [PERSON] про відкладення розгляду справи (а.с.190). Проте, розгляд справи апеляційним судом за клопотанням відповідачки тричі відкладався, а тому відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю - доповідача, позивачку, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України). Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди виходив з вимог ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України та зазначив, що при визначені розміру відшкодування враховувалися вимоги розумності та справедливості, оскільки позивачки завдані моральні страждання, які вона зазнала внаслідок гибелі свого чоловіка, батька неповнолітньої дитини, з урахуванням глибини душевних страждань позивача, тривалості цих страждань. Пунктом 1 частини 2 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала: якщо шкоди смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. У пп. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що з отриманими потрясіннями внаслідок раптової смерті чоловіка, з яким [PERSON] перебувала у шлюбі понад одинадцять років, позивачка зазнала великих душевних страждань та змушена була приймати додаткових зусиль для організації свого життя, трагічна та передчасна смерть потерпілого призвела до того, що вона та її син зазнали важкої психологічної травми, назавжди втратив потенційний зв'язок з близькою їм людиною. Зі смертю близької людини змінився звичайний спосіб їх життя, зменшився розмір доходів, адже загиблий постійно утримував їх сім'ю, зазначені обставини змусили позивачку змінити образ та спосіб свого життя: втрата нормальних життєвих зв'язків через самотність, відсутність господаря у сім'ї, втрата батька, як голови сім'ї, надія на підтримку у житті для дитини, який є неповнолітнім стало психологічним потрясінням для них. Отже колегія суддів апеляційного суду керується не лише тими критеріями, які обумовлюють суб'єктивне сприйняття звістки про смерть близької людини - почуття розгубленості, гострого жалю, відчаю, страху перед майбутнім, але й тими, які характеризують їх зовнішній прояв - порушення звичайного способу життя, вимушеність докладання додаткових зусиль для організації свого життя в зв'язку з передчасною та безповоротною втратою близької людини. Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону, враховуючи характер та тривалість моральних і фізичних страждань позивачів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди дійшов обґрунтованого висновку при визначені розміру відшкодування моральної шкоди. Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача витрат на правову допомогу обґрунтовано виходив з вимог ст..84 ЦПК України та зазначив, що відповідно до договору про надання правової допомоги від 26 лютого 2013 року та квитанції про сплату від 04 січня 2013 року вбачається, що адвокат приймав участь у розгляді апеляційної скарги по кримінальній справі при оскарженні ухвали постановленої слідчим суддею, а також зазначив, що під час розгляду даної цивільної справи адвокат участі не приймав. Статтею 59 Конституція України від 28 червня 1996 року передбачено, що кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 12 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Отже, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, які вчиняє особа, котра надає правову допомогу. Види судових витрат (до яких віднесено витрати на правову допомогу- ст..84 ЦПК України) визначені у ст..79 ЦПК України, а їх розподіл здійснюється судом відповідно до вимог, установлених цим кодексом (ст..ст.88, 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що 26 лютого 2013 року був укладений договір про надання правової допомоги між адвокатом [PERSON] та [PERSON] У п.1.2 зазначеного договору вбачається, що адвокат зобов'язується надавати всі види правової допомоги та здійснювати представництво інтересів [PERSON] в Апеляційному суді Донецької області при розгляді апеляційної скарги на ухвалу від 04 лютого 2013 року постановлену слідчим суддею Ворошиловського районного суду м. Донецька по кримінальної справі (а.с.33-34). Згідно розрахунку про витрати, пов'язані з правовою допомогою відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 03 січня 2013 року, загальний розмір компенсації витрат на правову допомогу складає 11 355,30 гривень, який складається з участі адвоката у судовому засіданні апеляційного суду Донецької області при розгляді апеляційної скарги на ухвалу по кримінальній справі, участі у слідчому експерименті, участі у допиті слідчим потерпілої та інше (а.с.35-36). Отже, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката, понесені [PERSON] у зв'язку з реалізацією своїх прав при розгляді справи у порядку кримінального судочинства, проте у порядку цивільного судочинства адвокат участі не приймав, тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог в частині стягнення витрат за правову допомогу. Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди виходив з вимог ст..ст. 1187, 1193, 1201 ЦК України та стягнув з відповідачки на користь позивачки суму 21 639 грн., яка складається з сум: за ритуальні послуги 4 312 гривень та 1 757 гривень, за поминальний обід 10 500 гривень, за виготовлення та спорудження пам'ятника 5 070 гривень, відмовляючи при цьому у задоволенні відшкодування інших витрат у розмірі 2055,75 грн. Вирішуючи питання про стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції на порушення вимог діючого законодавства України і ч. 2 ст. 1200 ЦК України відповідних розрахунків щодо розміру майнової шкоди, яка підлягає стягненню, не навів, не з'ясував, коли і які витрати проводились при похованні загиблого [PERSON], щодо стягнення витрат на поминальні обіди, витрат на спорудження надгробного пам'ятника. Судом першої інстанції встановлено, що 05 грудня 2012 року о 17 годині 10 хвилин, відповідачка [PERSON], керуючи автомобілем марки Volkswagen Passat, державний реєстраційний номер [NUMBER] здійснюючи рух по вул. Московська в м. Дружківка Донецької області зі сторони м. Краматорська Донецької області в напрямку м. Костянтиновки Донецької області, в районі комплексу "МАН", здійснила наїзд на пішохода [PERSON], який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. [PERSON] помер [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с.23). На утримані потерпілого [PERSON] на день його смерті був його малолітній син - [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). На день смерті [PERSON] разом з ним проживали [PERSON] та їх малолітній син [PERSON] 06 грудня 2013 року по факту дорожньо-транспортної пригоди було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого від 30 грудня 2013 року кримінальну справу за фактом дорожньо- транспортної пригоди, яка мала місце 05 грудня 2012 року, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України за відсутністю в діях [PERSON] складу злочину передбаченого ст..286 ч. 2 КК України. З указаної постанови вбачається, що ця дорожньо- транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення ПДР пішоходом [PERSON], чим створено аварійно небезпечну ситуацію, внаслідок чого нею були отримані тілесні ушкодження. Крім цього, потерпілий [PERSON] був в стані алкогольного сп'яніння (а.с.89-91). Стан сп'яніння [PERSON] підтверджується висновком судово - медичної експертизи проведеної у рамках кримінального провадження (а.с.83-86). 22 січня 2014 року ухвалою слідчого судді Ворошиловського районного суду м. Донецька у задоволенні скарги [PERSON] на постанову слідчого з розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Донецькій області від 30 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження від 06 грудня 2013 року відмовлено(а.с.128-130). 12 лютого 2014 року апеляційна скарга [PERSON] - залишена без задоволення, ухвалу слідчого судді Ворошиловського районного суду від 22 січня 2014 року про відмову у задоволенні скарги на постанову слідчого відділу з розслідування ДТП СУ ГУМВС України в Донецької області від 30 грудня 2013 року про закриття кримінального провадження від 06 грудня 2013 року залишено без змін (а.с.137-139). Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове майно, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При цьому відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами) шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, законом не ставиться можливість покладення відповідальності за заподіяну джерелом підвищеної небезпеки шкоду в залежність від наявності вини заподіювача. У даних правовідносинах цивільна відповідальність покладається на заподіювача шкоди незалежно від вини. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57- 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Стаття 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Тобто, виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання (а саме поминальні обіди на 9 днів, 40 днів та роковини), не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язаний заподіювач шкоди відповідно до ст. 1201 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають. Коментована стаття встановлює обов'язок особи, відповідальної за завдання шкоди смертю потерпілого, відшкодувати витрати на поховання такої особи та на спорудження надгробного пам'ятника. Поняття поховання надається Законом України "Про поховання та похоронну справу" (ст. 1). Оплату витрат на поховання (зокрема, оплату ритуальних послуг) можуть здійснювати не тільки особи, перелічені у ст. 1200 даного Кодексу, але і будь-які інші сторонні особи (фізичні або юридичні). Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" вимоги про відшкодування витрат на поховання можуть пред'являтися будь-якими особами, навіть сторонніми до потерпілого, які ці витрати фактично понесли. Коментована стаття говорить саме про необхідні витрати на поховання. ЦК не містить переліку необхідних витрат. У житті до необхідних витрат відносяться витрати на поховання, оплату вінків від близьких родичів, огорожу, пам'ятник тощо. Витрати на спорудження надгробного пам'ятника визначаються виходячи із його фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників у даній місцевості (п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"). Витрати на поховання не будуть покладатися на заподіювача шкоди в разі, якщо відповідно до законодавства такі витрати відшкодовуються державою. Отже, виходячи з наведеного, колегія судів апеляційного суду вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню. Тому, з відповідачки [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди слід стягнути 7 032,20 гривень, яка складається з наступних сум: - придбання одягу для поховання потерпілого [PERSON] у сумі 963,20 гривень, що підтверджується квитанцією №20209 від 06 грудня 2012 року (а.с.9); - ритуальні послуги у сумі 4 312 гривень, про що свідчить накладна та квитанція, які видані [PERSON] від 06 грудня 2012 року (а.с.10-11), - ритуальні послуги (вінок, корзина для квітів, набір для поховання, хусточки, покривало) всього на суму 1 757 грн . Крім цього, відповідно до статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року із подальшими змінами, вказано, що витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання», №45 від 03 жовтня 2008 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 28 жовтня 2008 року за №1040/15731, визначені граничні розміри вартості послуг по похованню, вартості стандартних пам'ятників і огорож на території України. В обґрунтування своїх позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди позивачка [PERSON] надала квитанцію від 05 листопада 2013 року про понесені нею витрати на встановлення пам'ятника у розмірі 5 070 гривень (а.с.31). Виходячи із того, що витрати на спорудження пам'ятника позивачкою реально були понесені 05 листопада 2013 року і документально підтверджені (а.с.31), апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині відшкодування витрат пов'язаних із виготовленням пам'ятника. При цьому, апеляційний суд вважає за можливе застосувати до вказаних правовідносин граничні розміри вартості послуг по похованню, вартості стандартних пам'ятників і огорож, визначених в цій Постанові для Донецької області. Згідно з даною Постановою вартість стандартних пам'ятників і огорож в Донецькій області складає 3 700 гривень. Виходячи з наведеного, з відповідача на користь позивачки [PERSON] у відповідності до вимог статті 1201 ЦК України, належить стягнути витрати на спорудження надгробного пам'ятника у розмірі 3 700 гривень. Отже, загальна сума матеріальної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки складає у сумі 10 732,20 гривень (7041,20 грн. + 3 700=10 732,20 гривень). Крім цього, апеляційний суд вважає, що у задоволенні позовних вимог стосовно витрат пов'язаних з поминальним обідом у сумі 10 500 гривень та витрат пов'язаних з придбанням печива та цукерок у сумі 442,55 гривень, необхідно відмовити, виходячи з вимог ст..1201 ЦК України, оскільки виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминальних обідів, які проводяться після поховання (а саме поминальні обіди на 9 днів, 40 днів та роковини), не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язаний заподіювач шкоди відповідно до ст. 1201 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають. Також, апеляційний суд вважає, що слід відмовити і у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь позивачки вартості DVD плейеру пошкодженого внаслідок ДТП. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проте, наявність під час ДТП у потерпілого, [PERSON], DVD плейеру позивачкою не доведено. Виходячи з встановлених обставин наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди підлягає скасуванню, у зв'язку з порушенням норм матеріального права та ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Задовольняючи позов в частині щомісячних стягнень на користь неповнолітнього сина, суд першої інстанції, виходив із того, що відповідно до ч.1 ст. 1197, ч. 1 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Право відшкодовується дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років. Суд прийшов до висновків, що право на відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого мають особи, які перебувають на його утриманні, а саме неповнолітній син позивача [PERSON], у зв'язку з чим стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму щомісячно, у розмірі 1890 гривень до його повноліття. Проте з такими висновками суду повністю погодитися не можна. Вирішуючи питання про стягнення майнової шкоди, суд першої інстанції на порушення вимог діючого законодавства України і ч. 2 ст. 1200 ЦК України, відповідних розрахунків щодо розміру майнової шкоди, яка підлягає стягненню, не навів, а тому зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в частині щомісячних витрат не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що до дня смерті потерпілий [PERSON] працював водієм автотранспортних засобів у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Донбаська екскаваційна компанія» та отримував заробітну плату щомісяця у сумі 1200 гривень (а.с.7). Відповідно до ч. 2 ст. 1200 ЦК України особам, визначеним у пунктах 1 - 5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Установлюючи розмір щомісячного відшкодування на користь позивачів у сумі 1890 гривень, суд першої інстанції цих вимог закону не врахував та помилково керувався ч. 1 ст. 1197 ЦК України, що не може бути застосовано до спірних правовідносин, оскільки визначає розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я заробітку, що підлягає відшкодуванню і не стосується правовідносин, що виникли. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Зокрема, шкода відшкодовується дитині до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); Шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Згідно ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Ухвалюючи рішення про відшкодування щомісячного утримання на неповнолітню дитину, суд першої інстанції не звернув уваги, що за положеннями зазначеної норми матеріального права розмір шкоди визначається із середнього заробітку потерпілого на час смерті, якій визначається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.п. «л» п.1 Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року з подальшими змінами «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Згідно абз. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" №100 від 8 лютого 1995 року з подальшими змінами, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2012 рік" N 8515/о/14-11/13 від 23 серпня 2011 року, тривалість робочого часу у жовтні 2012 року - 23 робочих дня, у листопаді 2012 року 22 робочих дня. З матеріалів справи вбачається, що потерпілий [PERSON] помер [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть. Для обчислення середньої заробітної плати потерпілого необхідно виходити з розміру заробітної плати за жовтень та листопад 2012 року. Заробітна плата потерпілого [PERSON] у 2012 році складала: - за жовтень 1200 гривень, відпрацьовано 23 дня, - за листопад 1200 гривень, відпрацьовано 22 дня. Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата потерпілого складала (1200 + 1200 = 2400 : 45 (відпрацьовані дні за 2 місяця) = 53 гривні 33 копійки. Отже, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 53,33 грн. (середньоденна заробітна плата) х 22 (середня кількість робочих днів у місяць) = 1173,26 (середня місячна заробітна плата). Оскільки шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди, то відшкодування щомісячного утримання на неповнолітню дитину складає 1173,26 грн. : 3 (склад членів сім'ї) = 1 173,26 гривень, до досягнення ним вісімнадцяти років (при навчанні до закінчення ним навчання, але не більш як досягнення ним 23 років). Крім цього, відповідно до вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6, від 27 березня 1992 року суми на відшкодування шкоди (страхові виплати) мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання, а особам, які мають право на виплати у зв'язку зі смертю годувальника, - з дня смерті потерпілого, але не раніше дня виникнення права на виплати у строки, зазначені в підпунктах "а", "б" п. 20 цієї постанови. [PERSON] помер [INFO], про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с.23). А тому, колегія суддів апеляційного суду вважає, що з відповідача на користь [PERSON] необхідно стягнути одноразово у відшкодування шкоди за період з 05 грудня 2012 року по день ухвалення рішення 18772,16 грн. (1 173,26 (щомісячні виплати) Х 16 (місяців з часу смерті потерпілого)= 18 772,16 грн.). Рішення суду в частині стягнення судових витрат необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. Згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» N 3674-VI, від 08 липня 2011 року, від сплати судового збору звільняються: позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи; Відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка [PERSON] при зверненні до суду звільнена від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір». Отже, суд вважає за необхідним стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір у сумі 701,84 гривня, а саме: - судовий збір при стягненні суми немайнового характеру моральної шкоди складає 243,60 гривні, - судовий збір при стягненні суми майнового характеру матеріальної шкоди складає з суми 10 732,20 гривень - 107,32 гривень, - судовий збір при стягненні суми майнового характеру матеріальної шкоди складає з одноразової суми 18 772,16 гривень - 187,72 гривень. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону вбачається, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору необхідно скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, згідно якого стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 701 гривня 84 копійки. Відповідно до вимог ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи.

Outcome: partial