Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом від 21.09.2015 року, в якому просила про наступне. 1. Визнати недійсним пункт 1.4 Кредитного договору від 17.09.2013 року № Р20.185.71376 укладеного між позивачем та відповідачем. 2. Стягнути з відповідача на користь позивача безпідставно набуті кошти в розмірі 20633 грн. 76 коп. В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено наступне. Кредитний договір від 17.09.2013 року № Р20.185.71376 укладеного між позивачем та відповідачем щодо надання позивачу відповідачем кредиту в сумі 48910 грн. за умови сплати 7,9% річних від залишкової суми кредиту, на строк 48 місяців. Крім того, відповідно до п.1.4 вказаного Кредитного договору, позивач зобов"язаний сплачувати відповідачу плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9% від початкової суми кредиту. Сторона позивача вважає, що п.1.4Кредитного договору належить визнати недійсним, посилаючись на вимоги ч.1 ст.16, ч.1 ст.203,ст.216, ч.1 ст.236, ст.ст.217, 1054, 1212 ЦК України, п.3) ч.4 ст.11, ч.1, ч.2 та ч.5ст.18, п.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Так, позивач посилалася на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та вказаних "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", щодо наявності в Кредитному договорі вказаних умов щодо встановлення вищевказаної комісії, оскільки дана комісія не є послугою, при цьому, вказана умова є несправедливою, та такою, що була внесена до Кредитного договору внаслідок введення позивача в оману відповідачем. Позивач також зазначив, що оскільки недійсним є вказаний пункт, то вказані суми сплаченої комісії належить повернути - стягнути з відповідача на користь позивача, а також зазначав, що комісія щомісячно стягується позивачем з відповідача у більшому розмірі, ніж зазначено в його умовах (саме щодо щомісячних платежів, виходячи з ануітетного порядку сплати таких платежів), при цьому, не посилаючись на невідповідність загального (сукупного) розміру такої комісії, визначеного згідно з Графіком щомісячних внесків за кредитним договором, її загальному розміру, визначеному згідно з спірним пунктом 1.4 (а також не надано арифметичного розрахунку загального (сукупного) розміру відповідної комісії). У судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з підстав, які наведені в позові. У письмових запереченнях представник відповідача вважав, що позов є безпідставним, оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним вказаного пункту кредитного договору, а також відсутні правові підстави щодо задоволення і інших вищевказаних вимог, зокрема враховуючи, що графік сплати комісії за вказаним кредитним договором був підписаний сторонами, як частина вказаного кредитного договору, і саме згідно з вказаним графіком встановлені суми сплати вказаної комісії, на які посилається позивач (в тому числі за період з 17.10.2013 року по 06.01.2015 року). Проаналізувавши наведені дані, письмові заперечення проти позову з додатками, всі інші матеріали справи, в тому числі копії: вказаного кредитного договору, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Кредитний договір від 17.09.2013 року № Р20.185.71376 укладеного між позивачем та відповідачем щодо надання позивачу відповідачем кредиту в сумі 48910 грн. за умови сплати 7,9% річних від залишкової суми кредиту, на строк 48 місяців. Крім того, відповідно до п.1.4 вказаного Кредитного договору, позивач зобов"язаний сплачувати відповідачу плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в розмірі 1,9% від початкової суми кредиту. Вищевказані обставини стороною відповідача не заперечуються, узгоджуються з наявною копією вищевказаного договору (при цьому, автентичність наявних копій фактично визнана сторонами), а отже відповідно до положень ст.ст.60, 61 ЦПК України вважаються судом встановленими. Крім того, судом встановлено, що відповідно до умов, зазначених у п.6 Кредитного договору, цей пункт визначає Графік щомісячних внесків за кредитним договором, в тому числі, конкретні суми щомісячної сплати комісії за вказаним кредитним договором, в тому числі, за період та в розмірі, який відповідає зазначеному у позові періоду з жовтня 2013 року по січень 2015 року, а саме в розмірі: 10.2013р. - 1473,02 грн.; 11.2013р. - 1448,57 грн.;12.2013р. - 1424,11 грн.; 01.2014р. - 1399,66 грн.; 02.2014р. - 1375,20 грн.; 03.2014р. - 1350,75 грн., 04.2014р. - 1326,29 грн.; 05.2014р. - 1301,84 грн.; 06.2014р. - 1277,38 грн.; 07.2014р. - 1252,93 грн.; 08.2014р. - 1228,47 грн.; 09.2014р. - 1204,02 грн.; 10.2014р. -1179,56 грн.; 11.2014р. - 1155,11 грн.; 12.2014р. - 1130,65 грн.; 01.2015р. - 1106,20 грн., які на безпідставну думку позивача (всупереч умовам п.6 вказаного Кредитного договору) мали становити не вищевказані диференційовані щомісячні платежі, а у рівних частинах - у розмірі 929 грн. 29 коп. на місяць. При цьому, відповідно до положень ст.1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору; Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Враховуючи викладене, суд вважає, що належить відмовити у задоволенні вимог позову, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, а доводи, наведені в обгрунтування цих вимог є надуманими та такими, що спростовуються положеннями діючого законодавства. Так, суд вважає, що докази, які були проаналізовані судом, свідчать про те, що вказаний пункт Кредитного договору є дійсним відповідно до вимог діючого законодавства. Так, згідно з п.3) ч.1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому зі змісту п.5.1Кредитного договору вбачається, що позивачу письмовій формі визнав, що зі змістом Закону України «Про захист прав споживачів» він ознайомлений, а також, що відповідач повідомив позивачу вищевказані нормич.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», інформацію, що умови вказаного кредитного договору позивач вважає справедливими (а.с.5зв.), також п.5.5кредитного договору містить посилання на вказану Постанову НБУ від 10.05.2007 року №168, отже і про неї позивач був проінформований, і порушення вимог вищевказаних Правил, затверджених цією постановою (на які посилається позивач) відсутні. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови укладеного кредитного договору та погодився з ними, підписавши договір. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що позивач з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, можливості внесення змін та доповнень до кредитного договору не звертався, що також свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору і тривалий час після його укладання. Cт.217 ЦК України передбачає можливість визнання окремих пунктів правочину саме недійсними, проте при укладенні з відповідачем Договору кредиту позивачу були відомі усі його умови, ніяких обставин, які б примушували позивача прийняти їх в безумовному порядку, не існувало (позивачем про це у позові не зазначено і нічим не доказано). Таким чином, Договір кредиту в цілому є результатом вільного волевиявлення сторін, а тому посилання на порушення відповідачем вимог діючого законодавства, в тому числі положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо інформаційного забезпечення позивача є безпідставним. Враховуючи викладене, презумпцію правомірності правочину, що п.6 Кредитного договору не визнаний недійсним та визначає Графікщомісячних внесків за кредитним договором, в тому числі, щодо сум щомісячної сплати комісії за вказаним кредитним договором, і саме згідно з вказаним графіком встановлені суми сплати вказаної комісії, саме на які і посилається позивач - за період з 10.2013 року по 01.2015 року, то суд вважає, що позов задоволенню не підлягає у повному обсязі, і доводи сторони позивача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, належить судові витрати по справі у виді судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed