Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Згідно позовної заяви, заяви про уточнення позовних вимог та пояснень позивачки в судовому засіданні, вона перебувала в шлюбі з [PERSON], від якого в них є двоє повнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] Перебуваючи в шлюбі, вона та її чоловік отримали квартиру № 101, що знаходиться в будинку № 11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 20.01.1998 року. У 2005 році її чоловік [PERSON] захворів на онкологічну хворобу, а син потрапив в алкогольну залежність. Сумнівні зв'язки сина негативно вплинули на здоров'я чоловіка, оскільки [PERSON] неодноразово наполягав на тому, щоб в квартиру прописати на той час його співмешканку також алкоголічку, або розміняти її на дві однокімнатні квартири. Тому спочатку вони обмежили сина в користуванні квартирою, уклавши з ним 24.01.2006 року договір найму житлового приміщення - кімнати площею 9,1 кв.м., але сумісне проживання в квартирі було неможливим. Щоб заспокоїти хворого чоловіка, який через поведінку сина боявся залишитись без житла, перешкодити намірам останнього зареєструвати в квартирі сторонніх осіб або обміняти її, вони вирішили укласти фіктивний договір дарування квартири для дочки - відповідачки у справі, про що домовилися з останньою. 16.11.2006 року, таємно від сина, між позивачкою, її чоловіком та дочкою [PERSON] було укладено договір дарування трьохкімнатної квартири № 101, що знаходиться в будинку № 11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області. При цьому, всі сторони договору знали, що укладають його без наміру створення правових наслідків, які обумовлювались цим правочином, вона та чоловік не бажали, щоб квартира перейшла дочці, а лише хотіли убезпечити себе від можливої втрати житла через негативну поведінку сина. Вказане підтверджується тим, що протягом дев'яти років після укладення даного договору відповідачка не отримала права власності на подаровану квартиру, не проживала в ній, жодних платежів за неї не сплачувала, не претендувала на неї, оскільки мала власне житло. Всі комунальні платежі за квартиру сплачує позивачка. З дня отримання квартири і по даний час в квартирі зареєстровані та проживають позивачка та її син, відповідачка зареєструвалася в ній разом з донькою вже під час розгляду даної справи в суді. До дня смерті в квартирі також проживав чоловік позивачки [PERSON], який у 2008 році помер. Підтвердженням фіктивності договору дарування є також лист [PERSON] адресований брату [PERSON], про те, що ця квартира їй взагалі не потрібна. Крім того позивачка стверджує, що не маючи іншого житла, вона з важко хворим чоловіком не могли позбавити себе та сина квартири, подарувавши її дочці, яка була забезпечена житлом. Проте з незрозумілих міркувань [PERSON] 20.11.2015 року направила на адресу свого брата [PERSON] попередження про розірвання договору найму кімнати, який з нею навіть не укладався, та виселення. Саме з цього часу він дізнався про укладення оскаржуваного договору. Таким чином, на даний час відповідачка заявила про свої права на квартиру №101, що знаходиться в будинку № 11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області та має намір позбавити їх з [PERSON] житла. Позивачка вказала, що іншого придатного для проживання житла в неї та її сина немає. На підставі наведеного, позивачка просить договір дарування квартири № 101, що знаходиться в будинку № 11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області, укладений 16.11.2006 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], визнати недійсним, як такий, що був укладений без наміру настання правових наслідків. Крім того позивачка подала заяву про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом для захисту порушеного права, посилаючись на те, що такий був пропущений з поважних причин. Представник позивачки позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, уточненнях до неї та поясненнях [PERSON] Просила поновити строк позовної давності та задоволити позов. Відповідачка позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Пояснила, що спірна квартира була отримана на батьків, на неї з її сином і на брата. Вона та її син були там зареєстровані і проживали. Через деякий час, після конфлікту з батьками її вигнали з даної квартири і вона змушена була проживати в кімнаті в гуртожитку, що належала її другому чоловіку. Тоді вона стала на чергу в Хмельницькій АЕС і через 10 років отримала квартиру на себе і на двох дітей. Коли брат [PERSON], який постійно зловживав алкогольними напоями, став приводити в спірну квартиру сумнівних осіб, ще у 2004 році до неї неодноразово приходив батько, просив вибачення за те, що образив її та говорив про своє бажання подарувати їй цю квартиру. Дійсно стався такий випадок, що брат привів в квартиру жінку. Після цього мати також погодилася з тим, що вони неправильно поступили з нею і батьки вдвох вирішили подарувати їй квартиру. Для цього вони прийшли до неї і разом пішли до нотаріуса укладати договір дарування. На його укладення було волевиявлення обох її батьків, про що свідчать їх підписи в ньому. Договір був правочинний з тим, що квартира дійсно буде належати їй. При цьому батько наголосив, що квартира буде їй, а брату перейде будинок в с.Крупець, тому після його смерті вона не подавала заяву про прийняття спадщини. Під час укладення договору дарування в нотаріуса їй передали всі документи на квартиру, він роз'яснив батькам, що квартира тепер належить їй, з чим вони погодилися, про фіктивність договору мова не йшла. Через декілька днів після укладення договору вона пішла в БТІ і зареєструвала своє право власності. На час укладення договору батько був здоровий, а захворів лише у 2008 році. Про договір дарування брат дізнався відразу ж після його укладення. На вказане рішення батьків він відреагував тим, що наніс собі удар ножем в живіт, потрапив в лікарню і щоб заспокоїти його мати заставила її написати лист про те, що квартира їй не потрібна. В спірній квартирі не прописувалася, щоб не було конфліктів з братом. Відповідачка пояснила, що погодилася на те, щоб після укладення договору дарування в ній тимчасово жили мати та брат, з тією умовою, що через деякий час останній переїде проживати в будинок в с.Крупець або йому буде куплена кімната в гуртожитку. Неодноразово в неї з матір'ю були розмови про те, що остання житиме з нею в спірній квартирі, доглядатиме її, а брату буде куплена "малосімейка". Два роки назад позивачка купила таку "малосімейку", але відразу ж почала здавати її квартирантам. Твердження матері про те, що вона з братом не мають іншого житла не відповідає дійсності, оскільки вони мають у власності пів будинку в с.Крупець, а позивачці також належить будинок в с.Хоняків, земельна ділянка та кімната в гуртожитку. На даний час мати змінила замок у вхідних дверях спірної квартири, ключі їй не дала, тому вона не може в неї потрапити. Попередження про виселення написала, тому що брат довів квартиру до жахливого стану, постійно їй погрожує, сусіди неодноразово жалілися на його негативну поведінку і просили вжити якісь заходи. Тому вона вирішила заявити про своє право власності на квартиру, шляхом надіслання такого попередження. Відповідачка повідомила, що в спірній квартирі постійно живе лише її брат по договору найму, а на даний час разом зі співмешканкою. Через рік після смерті батька мати вийшла заміж неофіційно, два роки жила в м.Славута, а після того по даний час проживає вже з іншим чоловіком в м.Нетішин по вул.Михайлова. Спочатку договори на сплату комунальних послуг не переоформляла на прохання матері, щоб не було конфліктів з братом, коли він побачить платіжки виписані на її ім'я. А коли звернулася у відповідні установи з цього приводу в листопаді 2015 року, їй стало відомо, що позивачка забрала відкриті на неї договори на сплату комунальних послу, а без скасування старих з нею відмовилися укладати нові на її ім'я. За комунальні послуги не платила, бо про це була усна домовленість з матір'ю. Представник відповідачки позовні вимоги не визнала, посилаючись обставини наведені [PERSON] Зазначила, що фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Вказаний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові № 6-197цс14 від 21.01.2015 року. Відповідачка мала намір та вчиняла дії на досягнення правового результату за договором дарування - набуття права власності на квартиру, що підтверджується тим, що після укладення договору вона зареєструвала своє право власності і отримала свідоцтво про право власності. Крім того, представник просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заперечувала проти задоволення заяви позивачки про поновлення строків позовної давності, оскільки зазначені нею причини його пропуску не є поважними, так як вона сама стверджує, що про фіктивність договору знала з моменту його укладення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] позовні вимоги підтримав. Пояснив, що дізнався про те, що батьки подарували сестрі [PERSON] квартиру [ADDRESS] лише в листопаді 2015 року, коли отримав від неї вимогу про виселення. Про фіктивність цього договору дізнався нещодавно від матері. Зазначив, що іншого житла немає. Будинок в селі, який він успадкував після смерті батька, непридатний для проживання. Відповідачка в квартирі не проживала, лише іноді приходила, зареєструвалася в ній нещодавно, за комунальні послуги ніколи не платила. Платежі здійснювала позивачка. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, третю особу, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, частиною п'ятою вказаної статті передбачено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, яка згідно ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Згідно роз'яснень викладених в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві часткової приватної власності належала квартира за № 101, що знаходиться в будинку № 11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого житлово - комунальним підприємством м.Нетішин 20.01.1998 року. 24.01.2006 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони укладено договір найму житлового приміщення, згідно якого останньому передано в тимчасове користування безоплатно кімнату площею 9,1 кв.м. в квартирі під № 101, що знаходиться в м.Нетішин Хмельницької області по вул.Будівельників в буд.№ 11 з правом тимчасової реєстрації наймача. 16.11.2006 року між [PERSON], [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] з другої сторони був укладений договір дарування квартири №101, що знаходиться в буд.№ 11 по вул.Будівельників, що в м.Нетішин Хмельницької області, посвідчений приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 4214. Як вбачається з вищевказаного договору дарування, сторони попередньо ознайомились з вимогами чинного законодавства щодо недійсності угод, розуміючи значення своїх дій, уклали цей договір про те, що дарувальники подарували, а обдаровувана прийняла в дар трьох кімнатну квартиру № 101, що знаходиться будинку №11 по вул.Будівельників, що в м.Нетішин Хмельницької області. Зміст ст.ст.229 -235, 717, 721, 727 ЦК України, ст.ст.65, 74 СК України, сторонам роз'яснено. На підставі вказаного договору дарування за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру № 101, що знаходиться в буд.№ 11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області в комунальному підприємстві Нетішинської міської ради "Бюро технічної інвентаризації", реєстраційний № 16361230, що підтверджується даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 20.11.2006 року. Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 10.02.2016 року, встановлено факт належності [PERSON] договору дарування квартири № 101, що знаходиться в будинку №11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області від 16 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON]. 22.11.2008 року помер [PERSON] - чоловік позивачки та батько відповідачки. 20.11.2015 року відповідачка [PERSON] надіслала своєму брату [PERSON] попередження про розірвання договору найму житла від 24.01.2006 року та виселення з неї до 25.02.2016 року. Згідно зі ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В силу ч.ч.1, 4 ст.722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. В судовому засіданні, шляхом огляду, встановлено, що технічний паспорт на квартиру № 101, що знаходиться в будинку №11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області та інші документи на неї знаходяться у [PERSON] Отже, виходячи з наведених обставин та аналізу вказаних правових норм, державна реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачкою здійснена та дарунок за оспорюваним договором дарування нею прийнято, що випливає зі змісту ст.722 ЦК України. Ці обставини спростовують посилання позивачки та її представника на те, що фактичного прийняття дарунка зі сторони [PERSON] не було. Крім цього, факт прийняття дарунка [PERSON] не спростовується посиланням позивачки та її представника на те, що остання не проживає у вищевказаній квартирі та не користується нею, оскільки згідно з ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Судом встановлено, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають [PERSON] та її син [PERSON], що підтверджується актом обстеження фактичного проживання № 58 від 18.12.2015 року, довідкою комунального підприємства Нетішинської міської ради "Житлово - комунальне об'єднання" № 6402 від 09.12.2015 року. Відповідачка [PERSON] в подарованій їй квартирі не проживає, що підтвердили сторони в судовому засіданні. Однак, сам по собі факт не проживання [PERSON] в подарованій квартирі не свідчить про відсутність у неї наміру створення правових наслідків, які обумовлювались оспорюваним договором дарування. Також, на думку суду, факт проживання позивачки та третьої особи у спірній квартирі після переходу права власності до відповідачки [PERSON] не є підтвердженням того, що між позивачкою, її померлим чоловіком та відповідачкою укладено фіктивний правочин та не свідчить про відсутність у неї наміру, спрямованого на настання правових наслідків договору. Зареєструвавши своє право власності на квартиру № 101, що знаходиться в будинку №11 по вул.Будівельників в м.Нетішин Хмельницької області та надіславши [PERSON] попередження про розірвання договору найму житла та виселення, відповідачка вчинила дії спрямовані на виконання договору дарування та розпорядження належним їй майном, що свідчить про її намір досягти правових наслідків, що обумовлені вказаним договором. Крім того, свідок [PERSON] показала, що є рідною сестрою чоловіка позивачки [PERSON] Вона щорічно приїжджала провідати матір і зустрічалася з братом. Під час одного з приїздів, брат повідомив їй про те, що має намір і бажає подарувати квартиру № 101, що по вул.Будівельників, 11 в м.Нетішин Хмельницької області своїй дочці [PERSON], оскільки вона в подальшому буде здійснювати догляд за мітірю, бо син [PERSON] ненадійний, зловживає алкогольними напоями. [PERSON] ніколи нічого не вирішував без згоди дружини [PERSON] Про те, що даний договір буде фіктивним брат їй нічого не говорив. Крім того свідок вказала, що у 2006 році її брат ще не хворів. Суд не приймає до уваги твердження позивачки та третьої особи про те, що в них немає іншого придатного для проживання житла, оскільки вказане спростовується даними довідки Ганнопільської сільської ради Славутського району Хмельницької області № 87 від 24.02.2016 року, довідки Крупецької сільської ради Славутського району Хмельницької області № 16 від 25.12.2015 року, поквартирної картки. Згідно вказаних довідок, [PERSON] в с.Хоняків Славутського району має спадщину після померлої матері - жилий будинок, який потребує капітального ремонту, та 0,13 га. землі, [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках 1/2 частини житлового будинку в с.Крупець по вул.Незалежності, № 35 Славутського району, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.02.2010 року після смерті [PERSON] і вказане домогосподарство перебуває в задовільному стані. Крім того, [PERSON] на підставі договору дарування, є власником кімнати № 202, що знаходиться в будинку № 1 по просп.Курчатова в м.Нетішин Хмельницької області. Позивачка та третя особа в судовому засіданні підтвердили наявність в них у власності вказаного майна. Показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд до уваги не приймає, оскільки їм не відомо про спрямування умислу сторін оспорюваного договору дарування, як і про будь - які обставини укладення цього договору. Про укладення договору дарування вони дізналися від позивачки. Зазначені свідки в судовому засіданні лише підтвердили наявність конфліктів та неприязних відносин між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що не є прямим доказом спрямованості умислу сторін договору при його укладенні. Допитаний як свідок [PERSON] дав покази, аналогічні його поясненням як третьої особи. Таким чином, суд прийшов висновку, що позивачкою та її представником не надано та судом не здобуто доказів на підтвердження умислу обох сторін договору на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались. При цьому наявність конфліктних ситуацій між сторонами у справі, а також спорів щодо виселення саме по собі не впливає на визначення фіктивності договору дарування та не може бути перешкодою для реалізації власником [PERSON] правомочностей щодо своєї власності. Крім того, в судове засідання відповідачка [PERSON] подала заяву та просила застосувати до позовних вимог строк позовної давності. Водночас, позивачка подала заяву про поновлення строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом для захисту порушеного права, посилаючись на те, що такий був пропущений з поважних причин. В обґрунтування заяви зазначила, що про порушення її майнових прав на квартиру фактично дізналася в листопаді 2015 року, коли її син [PERSON] отримав від відповідачки лист - попередження про розірвання договору найму та виселення. До цього вважала себе дійсним власником квартири, а [PERSON], знаючи про фіктивність договору дарування, раніше ніколи не ставила питання щодо своїх прав на квартиру. Відповідно до ст.ст.256, 257, ч.1 ст.261, ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Враховуючи наведене, а також пояснення позивачки про те, що про фіктивність договору дарування їй було відомо в момент його укладення, суд вважає, що вона та її представник не надали доказів поважності причин пропуску строку звернення до суду з вимогою про визнання договору дарування недійсним, як фіктивного, тому відсутні підстави для його поновлення. Судом встановлено, що з даним позовом позивачка звернулася до суду лише 09.02.2016 року, тобто після спливу позовної давності. Таким чином, [PERSON] пропустила строк для звернення до суду з даним позовом без поважних причин. Водночас, відповідно до роз'яснень викладених в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю та недоведеністю.

Outcome: dismissed