Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-02 00:00:00

30 липня 2021 року [PERSON] звернулася до Софіївського районного суду через свого представника Мудраченка В.М. з заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказала, що 18 жовтня 2014 року вони з [PERSON] уклали шлюб. Проте, через негативну поведінку [PERSON] , яка полягала в тому, що він зловживав алкогольними напоями, а перебуваючи в стані сп`яніння вчиняв сварки та психологічно тиснув на неї, і згодом став застосовувати стосовно неї фізичне насилля, подружнє життя не склалося і 17 лютого 2015 року їхній шлюб було розірвано. Після його розірвання [PERSON] декілька разів проживав з заявницею обіцяючи зберегти сімейні відносини, але його поведінка не покращувалася і тому вона його покинула. 19 червня 2020 року заявниця [PERSON] придбала житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, який посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Колесниковою Н.Л. Наголосила, що житловий будинок вона придбала за власні кошти, на той час не була одружена та ні з ким однією сім`єю не проживала. Після того як вона придбала у власність дане домоволодіння, [PERSON] знову став налагоджувати із нею стосунки і потім, за її згодою, став з липня 2020 року проживати разом з нею у цьому будинку. У вересні 2020 року вона була змушена залишити [PERSON] у її будинку через зловживання останнім алкогольними напоями і вчинення у стані сп`яніння сварок та переїхала проживати до м. Кривого Рогу. У січні 2021 року вона повернулася до [PERSON] і вони стали знову разом проживати у належному їй будинку. Деякий час відносини між ними були відносно хорошими, а потім на фоні постійних незгод між ними почали виникати сварки, які переросли в серйозні конфлікти, під час яких поведінка [PERSON] почала бути занадто агресивною, насамперед він став погрожувати здоров`ю і навіть життю заявниці. Заявниця зазнає постійного психологічного тиску з боку [PERSON] . Зокрема, 11 червня 2021 року близько 1800 год. [PERSON] за місцем проживання заявниці перебуваючи в стані сп`яніння, вчинив стосовно останньої сімейне насильство, зокрема умисні дії психологічного характеру, що полягали у висловлюваннях нецензурною лайкою та погрозах фізичної розправи. Прибувши на виклик заявниці працівники поліції склали стосовно [PERSON] адміністративний протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а 22 червня 2021 року постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області [PERSON] визнано винним у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення і на накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень. 17 липня 2021 року [PERSON] приблизно в 19 год. 30 хв. перестрів заявницю на вулиці і став її ображати, погрожувати спричиненням фізичного насильства, а потім став хапати за руки, спричиняючи при цьому фізичний біль, штовхати в різні частини тіла, чим завдав їй тілесні ушкодження. Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 1006 від 19 липня 2021 року у заявниці виявлені ушкодження у вигляді синців верхніх і нижніх кінцівок - які виникли від ударної дії тупого твердого предмету. За своїм характером виявлені ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень. У зв`язку з чим заявницею подано заяву до ВП № 9 Криворізького РУП в Дніпропетровській області про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст.125 КК України. Після таких протиправних дій свого колишнього чоловіка [PERSON] має реальні побоювання стосовно свого життя та здоров`я, у зв`язку з чим, просила суд видати відносно [PERSON] обмежувальний припис, яким: 1) усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , що є особистою приватною власністю [PERSON] 2) заборонити [PERSON] перебувати у вищевказаному житловому будинку, де проживає [PERSON] ; 3) заборонити наближатися на 50 м. до місця проживання (перебування), роботи, інших місць частого відвідування [PERSON] , зокрема у згаданому будинку; 4) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 5) заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Присутня під час судового розгляду справи заявниця [PERSON] та її представник [PERSON] , посилаючись на обставини викладені у своїй заяві, заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, заявниця вказала, що після вчинення стосовно неї [PERSON] фізичного насилля вона тимчасово переїхала проживати у свою квартиру, що розташована у м. Кривому Розі, у цьому місті вона також знайшла собі роботу. Наголосила, що [PERSON] стосовно неї регулярно вчиняє домашнє насильство, зокрема постійно її ображає, до цього також причетний син [PERSON] , який проживає з ними з кінця квітня 2021 року і постійно провокує їх на сварки. Заінтересована особа [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували про встановлення обмежувального припису. Зокрема, в обґрунтування своїх заперечень, які він також надав у письмовій формі, [PERSON] вказав, що на сварки провокує сама заявниця, а потім викликає поліцію. 9 разів поліція приїжджала до них, але протокол був складений лише один раз, решта викликів були безпідставними. Наголосив, що будинок, в якому вони проживають по [ADDRESS] , [PERSON] купував винятково за власні кошти, ремонт робив своїми силами і засобами, у будинку присутні всі його меблі та інші речі домашнього вжитку. Іншого житла, на відміну від заявниці, в нього немає, тому якщо буде виданий обмежувальний припис в частині встановлення йому заборони перебувати і користуватися вищевказаним житловим будинком, то йому не буде де жити, зважаючи на те, що він тимчасово ніде не працює і не матиме змоги винайняти інше житло. Крім того вказав, що у провадженні Софіївського районного суду перебуває цивільна справа за його позовом до [PERSON] про визнання цього житлового будинку його особистою власністю. Наголосив, що 29.07.2021 було порушено кримінальне провадження за фактом спричинення йому 18.07.2021 зі сторони [PERSON] легких тілесних ушкоджень. Вважає, що заявницею не доведено факт вчинення ним фізичного чи психологічного насильства стосовно неї, а тому у видачі обмежувального припису просив відмовити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників цивільної справи, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, дослідивши докази, що маються у матеріалах справи, дійшов такого висновку. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 та п. 1 ч. 1 ст.26 Закону №2229-VIII "Про запобігання та протидію домашньому насильству" (надалі Закону №2229-VIII) до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника із заявою про видачу якого може звернутися постраждала особа. Положеннями ст.26 вказаного Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, зокрема: заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. За заявою осіб, визначених частиною першою статті 26 Закону, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом №2229-VIII України. За змістом ч. 2 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи) (ч. 3 ст. 26, п.9 ч. 1 ст. 1 цього Закону). При вирішенні заяви суд враховує правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18, згідно з якими видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. За правилами частин першої - другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами статей 77-81 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону №2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Кривдник - це особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч. 1 ст. 1 Закону). За пунктом 7 частини 1 статті 1 Закону №2229-VIII України обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18). Відповідно до п.1 ч.1ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Судом встановлено, що заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] досить не тривалий час (з 18.10.2014 по 17.02.2015) перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.5,6). У шлюбі спільних дітей не мали. 19 червня 2020 року заявниця [PERSON] придбала у власність житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.7-9), куди у липні 2020 року дозволила вселитися своєму колишньому чоловіку [PERSON] з яким на той час налагодилися стосунки на сумісне проживання. З часом відносини між ними знову поступово погіршилися і стали виникати сварки. Як встановлено під час судового розгляду справи з пояснень учасників справи, що підтверджується матеріалами справи, а також дослідженими під час судового розгляду справи аудіо та відеоматеріалами наданими, конфлікти між ними виникають з приводу належності даного житлового будинку та речей, які у ньому перебувають. Постійно відбуваються провокації на вчинення сварок в залежності від того ким здійснювався такий запис. Крім того, в провадженні Софіївського районного суду Дніпропетровської області перебуває на розгляді цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою власністю вищевказаного житлового будинку. Розгляд справи ще триває. 22 червня 2021 року постановою Софіївського районного суду Дніпропетровської області [PERSON] визнано винним в вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП і на накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 гривень. Постанова набрала законної сили 03.07.2021 року і не оскаржувалась. Більше зафіксованих фактів вчинення сімейного насильства з боку [PERSON] заявницею не надано, а судом таких не встановлено. 17 та 18 липня 2021 року між колишнім подружжям знову виник конфлікт під час якого 17.07.2021, за твердженням [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] спричинив їй легкі тілесні ушкодження, а вже наступного дня, навпаки, вже за твердженням [PERSON] , його колишня дружина [PERSON] нанесла йому легких тілесних ушкоджень. В результаті тілесних ушкоджень, тяжкість яких підтверджена відповідними висновками судово-медичного експерта від 19.07.2021, зокрема за № 1004 [PERSON] отримав ушкодження у виді крововиливу у слизову оболонку верхньої губи, синців обличчя, лівого стегна - які виникли від ударної дії тупого твердого предмету(предметів) (а.с.37-38), а за № 1006 відносно [PERSON] отримала ушкодження у виді синців верхніх і нижніх кінцівок - які виникли від ударної дії тупого твердого предмету (а.с.12-13). За ознаками спричинення одне одному легких тілесних ушкоджень 29.07.2021 та 02.08.2021 [PERSON] та відповідно [PERSON] звернулися до відділення поліції № 9 Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області з відповідними заявами, і за заявою [PERSON] 29.07.2021 вже внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021046580000052 за ознаками вчинення кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а.с.39,40,63). Факт звернення заявниці до правоохоронних органів з приводу вчинення стосовно неї сімейного насильства з боку [PERSON] , суд не приймає до уваги, оскільки наявність таких відомостей не є доказом вини [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, враховуючи, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. 17.07.2021 працівниками поліції видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника, серії АА № 053007 від 18.07.2021, яким [PERSON] заборонено у будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою, строком на одну добу з 22 год. 00 хв. 18.07.2020 та діє до 22 год.00 хв. 19.07.2020. (а.с.62). Проте, заявницею не надано жодного доказу на підтвердження того, що після спливу строку термінового заборонного припису, існувала вірогідність продовження чи повторного вчинення домашнього насильства. Більш того, як видно з пояснень заявниці у судовому засіданні, після вчинення заборонного припису вона переїхала знову до своєї квартири у м. Кривому Розі, а 02.08.2021, коли вона повернулася до належного їй житлового будинку, [PERSON] з нею не конфліктував і сам завадив своєму сину ображати її та провокувати на сварку. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини 4 статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Вимоги заявниці щодо заборони [PERSON] перебувати в місці її проживання за адресою [ADDRESS] , яке співпадає з місцем проживання заявника, насамперед у виді заборони наближатися на відстань менше 50 метрів до місця проживання [PERSON] за вказаною адресою - не відповідають зазначеним вище нормам, враховуючи, що вказане домоволодіння є єдиним житлом [PERSON] (а.с.41-44). Втручання держави, якщо воно не переслідує законну мету, не здійснюється згідно із законом, є порушенням статті 8 Конвенції та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (дивитися рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява №39948/06, п. 47). Крім того, під час судового розгляду справи заявниця вказала, що [PERSON] жодного разу образ чи погроз її життю по телефону чи в СМС-повідомленнях, соціальних мережах їй не висловлював, крім того ніколи не розшукував чи переслідував її з метою вчинення сімейного насильства, що свідчить про безпідставність встановлення заборон відносно [PERSON] у виді особистого і через третіх осіб розшуку [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідування її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, а також ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Факт неприязних стосунків, небажання зустрічей та спільного проживання, свідчить про наявність тривалого конфлікту між заявницею та її колишнім чоловіком і не підтверджує того факту того, що останній вчинив по відношенню до заявника домашнє економічне, психологічне чи фізичне насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. За заявою осіб, визначених частиною першою статті 26 Закону, на підставі оцінки ризиків обмежувальний припис може бути продовжений судом на строк не більше шести місяців після закінчення строку, встановленого судовим рішенням згідно з частиною четвертою цієї статті. Суд вважає, що заявниця не надала належних, беззаперечних і допустимих доказів, які б підтвердили наявність підстав для застосування обмежувального припису. Так, після накладення на [PERSON] адміністративного стягнення за вчинення сімейного насильства (22.06.2021), [PERSON] недоведено вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Між колишнім подружжям склалися неприязні стосунки, однак дії сторін є обопільними. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що між учасниками даної цивільної справи наявний спір щодо належності житлового будинку. За таких обставин, вимоги заявниці [PERSON] про необхідність видачі обмежувального припису [PERSON] , під час судового розгляду справи не знайшли свого підтвердження, а тому у їх задоволенні належить відмовити.

Outcome: dismissed