Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ «Державний Ощадний банк України» про захист прав споживачів та зобов`язання відновити залишок коштів на рахунку, в якому просив зобов`язати АТ «Державний Ощадний банк України» відновити залишок кредитних коштів на його особистому рахунку, у зв`язку з тим, що карту за № [NUMBER] було заблоковано, до стану 16400 грн., а саме 15000, 00 грн. кредитних коштів та 1400,00 грн. власних коштів, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій від 23.04.2017 року щодо зняття коштів у сумі 16400, 00 грн., та списати нараховані у зв`язку з цим відсотки, пеню, штрафні санкції та суму комісії за перерахунок грошових коштів- 119, 80 грн. В обґрунтування позову [PERSON] посилався на те, між ним та відповідачем укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб 22.11.2016 року, коли він отримав кредитну карту. На вказаній карті банком був розрахований кредитний ліміт у розмірі 15 000,00 грн., що наданий банком для потреб клієнта. 23.04.2017 року приблизно о 5 годині ранку на його номер телефону надійшло чотири смс-повідомлення з текстом: не повідомляйте нікому ці чотири цифри та згодом надійшло смс-повідомлення з текстом: у вас знято 16400,00 грн.. Прочитав ці смс-повідомлення приблизно о 9 ранку, позивач попрямував до найближчого банкомату для того, щоб перевірити залишок коштів на банківському рахунку. Залишок грошових коштів на рахунку склав приблизно 150 грн. Позивач зазначив, що відразу зателефонував на гарячу лінію АТ Ощадбанк та повідомив оператора про шахрайські дії стосовно мого банківського рахунку, у відповідь оператор повідомив його про те, що його карту буде заблоковано. 24.04.2017 року [PERSON] звернувся до Лозівського ВП ГУ НП в Харківській області із заявою про скоєне кримінальне правопорушення, на підставі якої відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст.185 ч.1 КК України за №12017220380000960 та розпочате досудове розслідування. 07.09.2020 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області відкрито провадження по цивільній справі за позовом АТ Ощадбанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що ним направлявся лист-вимога на адресу банку щодо повернення грошових коштів, які було знято 23.04.2017 року невідомими особами, однак згідно відповіді АТ Ощадбанк, у банку відсутні підстави для відшкодування грошових коштів, так як банк не несе відповідальності за фінансові операції по його картковому рахунку, проведення яких стало можливим внаслідок розголошення ним конфіденційної інформації третім особам. Зважаючи на вище викладене, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду провадження у справі було відкрито у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, надано сторонам час для подання заяв по суті. Представник відповідача надала до суду клопотання, в якому просила, розглядати справу з повідомленням (викликом) сторін, однак з викладеного в клопотанні, з матеріалів справи та суті спору судом не встановлено необхідність проведення судовому засідання за участю сторін, у зв`язку з чим у задоволенні клопотання відмовлено. Представник відповідача надала відзив на позов, в якому зазначила, що дійсно в суді є справа за їх позовом до [PERSON] , яка за його клопотанням була зупинена до розгляду даної справи. Відзиву від [PERSON] не надходило, пропозицій щодо врегулювання спору від нього також не надходило. Також представник Банку підтвердила той факт, що позивач звертався до Банку з листом-вимогою, в якій вказував на необхідність відновлення залишку кредитних коштів та списання відсотків, пені, штрафних санкцій на суму комісії за перерахунок грошових коштів, в вимозі ним зазначено, що він не порушував Умов та правил договору, не повідомляв нікому пін-код та CVV-код, не реєструвався у системі LigPay. На вказане звернення Банком було надано обґрунтовану відповідь з висновком щодо відсутності підстав для відшкодування заявникові вищевказаних грошових коштів на суму 16 400,00 грн. Представник відповідача вказала, що 22.11.2016 року між позивачем і АТ Ощадбанк бул укладений Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. Представник Банку вказала, що позивачем не наведено жодних аргументів, які б спростовували можливість його особистої ініціації вказаних банківських операцій та терміново не повідомлено Банк про незаконні дії. Також представник зауважила, що позивачем пропущено строк позовної давності. Позивач надав до суду відповідь на відзив, в якій зазначив, що з запереченнями відповідача він не згоден, так як користувач картки не може нести відповідальність за здійснення платіжних операцій, якщо спеціальний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем або електронної ідентифікації самого спеціального платіжного засобу та його держателя, крім випадків, коли доведено, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Також позивач вказав, що згідно чинного законодавства банк зобов`язаний відшкодувати кошти, у разі невідкладного повідомлення користувачем про платіжні операції, які ним не виконувалися. Обов`язок доказування вчинення користувачем дій чи бездіяльності, які сприяли б незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, лежить на АТ Ощадбанк. Однак, [PERSON] зазначив, що Банком доказів вище вказаного не надано, як і не надано доказів не повідомлення Банку про правопорушення. Щодо строків позовної давності, позивач вказав, що він є юридично не обізнаною особою та не знав, що Банк зобов`язаний повернути на рахунок негайно кошти після повідомлення ним про правопорушення, також [PERSON] за захистом свої прав звернувся до поліції, що свідчить про намагання відновити свої порушені права та інтереси. Також [PERSON] вказав на те, що у зв`язку з тим, що розпочався карантин, він був позбавлений можливості звернутися у строк, визначений чинним законодавством. Позивач просив визнати причини пропуску поважними та задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування не здійснювалось. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено наступне. 22.11.2016 року між [PERSON] та АТ Ощадбанк було укладено договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, про що свідчить копія заяви про приєднання №1371823/221116, умовами та договором(а.с.33-45). [PERSON] отримав кредитну карту з кредитним лімітом у розмірі 15 000,00 грн., що наданий банком для потреб клієнта. Вказане не оспорюється сторонами. Як вказав позивач, 23.04.2017 року приблизно о 5 годині ранку на його номер телефону надійшло чотири смс-повідомлення з текстом: не повідомляйте нікому ці чотири цифри та згодом надійшло смс-повідомлення з текстом: у вас знято 16400,00 грн.. Прочитав ці смс-повідомлення приблизно о 9 ранку, [PERSON] попрямував до найближчого банкомату для того, щоб перевірити залишок коштів на банківському рахунку. Залишок грошових коштів на рахунку склав приблизно 150 грн. Позивач зазначив, що відразу зателефонував на гарячу лінію АТ Ощадбанк та повідомив оператора про шахрайські дії стосовно мого банківського рахунку, у відповідь оператор повідомив його про те, що його карту буде заблоковано. На спростування викладеного позивачем у позові, відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів. Факт списання коштів з рахунку не оспорюється сторонами та підтверджується копією виписки(а.с.10). 24.04.2017 року [PERSON] звернувся до Лозівського ВП ГУ НП в Харківській області із заявою про скоєне кримінальне правопорушення, на підставі якої відомості про кримінальне правопорушення були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ст.185 ч.1 КК України за №12017220380000960 та розпочате досудове розслідування, про що свідчить копія талону-повідомлення та копія витягу з ЄРДР(а.с.7-8). 07.09.2020 року Лозівським міськрайонним судом Харківської області відкрито провадження по цивільній справі за позовом АТ Ощадбанк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується копію ухвали(а.с.9). Відповідачем надано розрахунок заборгованості(а.с.46-48). Позивач зазначив, що ним направлявся лист-вимога на адресу банку щодо повернення грошових коштів, які було знято 23.04.2017 року невідомими особами, однак згідно відповіді АТ Ощадбанк, у банку відсутні підстави для відшкодування грошових коштів, так як банк не несе відповідальності за фінансові операції по його картковому рахунку, проведення яких стало можливим внаслідок розголошення ним конфіденційної інформації третім особам. Викладене не оспорюється відповідачем та підтверджується копією листа - вимоги та відповіді Банку(а.с.11, 31-32). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Стаття 1073 ЦК України визначає, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України від 05 квітня 2001 року N 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" платіжною картою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункту 14.12 статті 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу VI Положення N 705 про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705 (далі - Положення N 705, в редакції на час виникнення спірних правовідносин), емітент зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Відповідно до пункту 3 розділу VI Положення N 705 банк зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу. Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. Згідно з пунктом 5 розділу VI Положення N 705 користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які ним не виконувалися. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів (пункт 6 розділу VI Положення N 705). Пунктами 7, 8 розділу VI Положення N 705 визначено, що емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Відповідно до пункту 9 розділу VI Положення N 705 користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі N 6-71цс15. Верховний Суд у постанові від 14 лютого 2018 року у справі N 127/23496/15-ц (касаційне провадження N 61-3239св18) вказану правову позицію підтримав. Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України "Про звернення громадян" (пункт 10 розділу VI Положення N 705). Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахування вище викладеного, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню пін-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, суд не може дійти висновку про вину [PERSON] як підставу цивільно-правової відповідальності. Посилання, що грошові кошти знімалися за допомогою позивача та твердження, що без розголошення з боку [PERSON] пін-коду своєї картки, номера своєї картки, інша особа не змогла б зняти кошти, також не підтверджено належними і допустимими доказами. У зв`язку з неправомірним, без волевиявлення позивача, через незаконне списання коштів позовна вимога про зобов`язання банку відновити залишок коштів на картковому рахунку до того стану, в якому він був перед виконанням спірних фінансових операцій, підлягає задоволенню. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі N 905/2260/17 вказано, що "як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав". Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно зі статтею 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі N 320/8618/15-ц (провадження N 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: "Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства". Результат аналізу статей 12, 89 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що у разі виникнення спору між сторонами суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку відсотків, пені, штрафних санкцій тощо та здійснити оцінку доказів, на яких такі дії ґрунтуються. З урахуванням викладеного колегія суддів Верховного Суду вважає, що позовна вимога про зобов`язання скасувати нараховані пеню,відсотки та штрафні санкції є неефективним способом захисту, оскільки не відновлює порушене право і жодним чином не нівелює негативні наслідки порушення права позивача, тому у її задоволенні слід відмовити. Вище викладене узгоджується з позицією викладеною у постанові Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/11121/18 від 17.02.2021 року. Посилання відповідача щодо того, що позивачем пропущено строк позовної давності, судом було досліджено та встановлено, що строк на звернення [PERSON] закінчився в період карантинних обмежень та, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] намагався захистити свої права та інтереси у досудовому порядку. Зважаючи на вказане, суд вважає строк пропущеним з поважних причин та поновлює його. Відповідно до пункту 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивачі у справі про захист прав споживачів звільнені від сплати судового збору, також [PERSON] є інвалідом ІІ групи, про що свідчить медична довідка. Враховуючи те, що позивачем заявлено дві позовні вимоги, зважаючи на задоволення однієї з них, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908, 00 грн. Судовий збір за вимогу, в якій відмовлено, компенсується за рахунок держави. На підставі ЗУ Про захист прав споживачів, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №711/11121/18 від 17.02.2021 року, ЗУ "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", ст.ст. 15, 1054, 1066, 1073 ЦК України,

Outcome: partial