Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

У липні 2014 року прокурор Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, [PERSON] На обґрунтування позову прокурор зазначав, що делегування виконавчому комітету повноважень щодо прийняття рішень про надання земельних ділянок у приватну власність у 2002 році суперечило положенням чинного на той час законодавства, а рішення виконавчого комітету про передачу земельних ділянок у 2001 році було прийнято з порушенням положень чинної на той час статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Змінивши предмет позову заявою від 20.01.2017 року в обґрунтування позовних вимог прокурор послався на суперечності між ст.3 ЗК України 1990 року та ст.24, п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», які у результаті системного аналізу законодавства дозволяють стверджувати, що станом на час прийняття оскаржуваного рішення Козинської селищної ради у листопаді 2001 року делегування повноважень щодо розпорядження земельними ділянками виконавчому комітету ради є незаконним. Делегування відповідних повноважень ЗК України 2001 року не було передбачено, отже в лютому 2002 року рішення виконкому селищної ради про виділення земельних ділянок суперечио закону. Спірні земельні ділянки вибули із державної власності поза волею власника, оскільки передавалась первісним набувачам неуповноваженим органом, тому державний акт останнього власника слід визнати недійсним та витребувати із незаконного володіння [PERSON] спірну земельну ділянку на користь територіальної громади. Загалом прокурор просив: - визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 листопада 2001 року № 6/1 в частині надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,7497 га та [PERSON] земельної ділянки площею 0,7451 га; - визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28 лютого 2002 року № 36/250 про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га; - визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 36/249 про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га; - визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 36/254 про надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,15 га; - визнати недійсним акт про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] серії [NUMBER] від 19 жовтня 2005 року, виданий [PERSON], і скасувати його державну реєстрацію; - витребувати на користь територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області з незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,8266 га з кадастровим номером [NUMBER]. Під час судового розгляду до участі в справі було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], Головне управління Держгеокадастру у Київській області. В судовому засіданні прокурор Козленко А.С. позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на порушення законодавства при виділенні спірних земельних ділянок неуповноваженим органом, незаконне відчудження земель із власності держави, відсутність повноважень органу, який прийняв оскаржуване рішення, що було встановлено в результаті прокурорської перевірки, порушено авторитет держави через порушення порядку виділення земель, вважала наявними підстави для захисту інтересів територіальної громади смт Козин та витребування земельної ділянки із володіння [PERSON], а також відсутніми підстави для застосування приписів законодавства щодо позовної давності. Представник відповідача Козинської селищної ради будучи належно повідомленим про час і місце слухання справи в судове засідання повторно не з'явився, причин неявки не повідомив, заяв та клопотань до суду не подавав. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти позову заперечила в повному обсязі, надала письмові заперечення проти позову та вказала, що на момент прийняття оскаржуваних рішень виконком селищної ради мав делеговані повноваження селищної ради на підставі рішення щодо передачі земельних ділянок у власність, рішення про делегування повноважень на даний час є чинним та не скасованим, крім того, прокурором порушено строк позовної давності, оскільки оскаржувані рішення винесені ще в 2001-2002 роках, а тому прокуратура зобов'язана була перевіряти правомочність оскаржуваних рішень ще в 2003 році. Крім того, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, придбав ділянки за оплачуваними договорами та отримав право власності ще в 2005 році, жодних законів при її придбанні не порушував, а від так позбавлення його права власності в зв'язку з порушенням норм чинного законодавства при виділенні цих земельних ділянок у власність виконкомом не може слугувати підставою для позбавлення його права власності. Крім того, позов подано неналежною особою. Просила застосувати наслідки спливу позовної давності. В судовому засіданні представник третіх осіб [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON] проти позову заперечила, посилаючись на те, що оскаржувані рішення прийнятті уповноваженим органом, прокурором не вирішено питання про осіб, в інтересах яких пред'являється позов, порушена процедура пред'явлення позову, відповідача не можна позбавити права власності лише на підставі порушення норм чинного законодавства посадовими особами держави під час видачі даних земельних ділянок, оскільки він є добросовісним набувачем, купивши земельні ділянки у третіх осіб, крім того, прокурором порушено строк позовної давності. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, посилаючись на правомірність виділення земельної ділянки 73 громадянам за оскаржуваними рішеннями, вибірковість пред'явлення позову прокурором, добросовісність набуття права власності відповідачем, чинність судового рішення про виділення спірної земельної ділянки [PERSON] внаслідок розподілу майна подружжя, перебування на спірній земельній ділянці належних їй же об'єктів нерухомого майна, зокрема житлового будинку, перебування земельної ділянки у володінні [PERSON] Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області в судове засідання не з'явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань не подавали, їх неявка згідно ч.2 ст.45, ст. 169 ЦПК України не є перешкодою для розгляду справи. Вислухавши прокурора, представників відповідача, третіх осіб, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. Козинська селищна рада Обухівського району Київської області рішенням від 28 квітня 1998 року передала виконкому Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок та їх приватизацію. На підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 29 листопада 2001 року № 6/1 [PERSON] та [PERSON] отримали у власність земельні ділянки площею 0,7497 га за кожним та отримали відповідні державні акти на право приватної власності на землю від 10 грудня 2001 року. 12 квітня 2002 року рішенням № 8 Козинської селищної ради Обухівського району Київської області надано виконкому Козинської селищної ради повноваження по виділенню в користування, вилучення, викуп, надання в оренду та надання в приватну власність земельних ділянок. За договорами купівлі-продажу від 25 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] відчужили [PERSON] відповідно 0,2564 га та 0,1702 га від належних їм ділянок. У свою чергу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року відчужила вказані земельні ділянки загальною площею 0,4266 га на користь [PERSON] На підставі рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 36/250, № 36/249 та № 36/254 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] отримали земельні ділянки площею відповідно 0,10, 0,15 та 0,15 га й одержали відповідні державні акти на право приватної власності на ці земельні ділянки від 6 березня 2002 року. За договорами купівлі-продажу від 29 жовтня 2004 року [PERSON] придбав належні [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки, а за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2011 року набув права власності на земельну ділянку [PERSON] У подальшому [PERSON] на підставі вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, а також розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, отримав державний акт серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: Київська область, Обухівський район, смт Козин, загальною площею 1,0 га. Право власності [PERSON] у встановленому законом порядку було зареєстровано. На вказаній вище земельній ділянці та інших належних [PERSON] суміжних земельних ділянках було збудовано житловий будинок загальної площею 2 310,4 кв.м, житловою площею 156 кв.м. за адресою: [ADDRESS], на який 27.07.2005 року Козинською селищною радою було видано свідоцтво про право власності Козинською селищною радою на ім'я [PERSON] 11 травня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Київської області у справі № 372/4497/15-ц було скасовано рішення Обухівського районного суду Київської області від 15.01.2016 року, визнано мирову угоду, укладено між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якої, зокрема, визнано за [PERSON] право особистої власності на житловий будинок загальної площею 2 310,4 кв.м, житловою площею 156 кв.м. за адресою: [ADDRESS], земельні ділянки з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), на яких розташований вказаний житловий будинок, в тому числі і земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER]. Вказані вище обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, зокрема державними актами, рішеннями виконкому, договорами купівлі-продажу, витягами з Державних реєстрів, протоколами сесії ради, рішенням сесії ради, матеріалами прокурорських перевірок, листами, схемою розташування земельних ділянок, інформаційними довідками, судовими рішеннями. Під час розгляду справи суд встановив, що між сторонами виник земельний спір щодо правомірності виділення, набуття, реалізації та оформлення відповідачами і третіми особами права власності на земельні ділянки, що відноситься до цивільних правовідносин, де орган місцевого самоврядування діяв як розпорядник (відчуджувач) земельних ділянок, тому спір повинен розглядатись в межах цивільного судочинства. При наданні правової оцінки позовним вимогам суд враховує наступне. Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку до 1 січня 2002 року визначалися ЗК України 1990 року, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін, що виникли, зокрема, наприкінці 2001 року. Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку після 1 січня 2002 року визначені положеннями ЗК України. Таким чином, суд враховує відмінності норм земельного законодавства щодо повноважень органів місцевого самоврядування станом на листопад 2001 року та лютий 2002 року. Відповідно до вимог ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради № 6/1 від 29.11.2001 року розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. Отже, використовуючи своє право, передбачене ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття оскаржуваних рішень, Козинська селищна рада своїм рішенням від 28 квітня 1998 року передала виконкому Козинської селищної ради повноваження по виділенню земельних ділянок та приватизації. Зазначене підтверджується наданим суду протоколом засідання першої сесії ХХІІІ скликання Козинської селищної ради від 28 квітня 1998 року. Вказане рішення ради про делегування даних повноважень є чинним і прокурором не оскаржувалось. Вимоги позовної заяви про визнання незаконним та скасування рішень Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6/1 від 29.11.2001 року ґрунтуються виключно на доводах прокурора щодо відсутності у виконавчого комітету Козинської селищної ради повноважень, щодо виділення земельних ділянок у власність громадянам. Прокурор не посилається на будь-які неправомірні дії будь-яких фізичних осіб, які є учасниками розгляду цієї справи, пов'язаних із прийняттям вказаного вище рішення органу місцевого самоврядування, а з фактичних обставин справи суд не вбачає існування неправомірної поведінки первісних набувачів земельних ділянок, які б призвели до набуття ними права власності на об'єкти спору шляхом іх виділення із земель в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Також не встановлено порушень законодавства при реалізації процедури виділення спірних земельних ділянок первісним набувачам - третім особам у цій справі. Крім того, згідно зі ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в разі незгоди з застосованою виконавчим комітетом компетенцією щодо надання спірних земельних ділянок у власність наведеним у позові громадянам, мала повноваження щодо скасування таких рішень, однак до цього часу не скористалась ними у спірних правовідносинах. За таких обставин, суд вважає, що виконавчий комітет Козинської селищної ради приймаючи рішення № 6/1 від 29.11.2001 року діяв на виконання делегованих повноважень Козинської селищної ради, відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинного на момент прийняття рішення, як про делегування зазначених повноважень, так і на момент прийняття рішення про виділення земельних ділянок. Правове обґрунтування доводів прокурора щодо тлумачення результатів системного аналізу законодавства на користь відсутності повноважень сесії селищної ради делегувати повноваження щодо розпорядженнями землями комунальної власності до 01.01.2002 року суд вважає непереконливим і необґрунтованим, оскільки це суперечить як викладеним у нормах права приписам, так і сталій судовій практиці судів різних інстанцій при оцінці подібних правовідносин. Враховуючи викладене, доводи прокурора про незаконність рішення № 6/1 від 29.11.2001 року в частині надання земельних ділянок у приватну власність [PERSON] та [PERSON] не знайшли об'єктивного підтвердження під час судового розгляду, тому в цій частині позовні вимоги щодо недійсності цього рішення є безпідставними і необґрунтованими. При вирішенні питання щодо правомірності інших оскаржуваних рішень виконкому селищної ради слід застосувати інші приписи законодавства, які набули чинності дещо пізніше у часі та діяли на час їх прийняття. Згідно із частиною третьою статті 6 ЗК України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Статтями 17, 18 ЗК України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень. Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і надалі у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Стаття 26 цього Закону визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Зокрема до виключної компетенції селищних рад відносяться лише повноваження щодо регулювання земельних правовідносин (пункт 34) та встановлення земельного податку (пункт 35). Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено як власні, так і делеговані на підставі цього Закону повноваження селищних рад у сфері регулювання земельних відносин, до яких повноваження щодо надання земельних ділянок не віднесено. Разом з тим за статтею 3 ЗК України 1990 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування. За системним аналізом зазначених норм, беручи до уваги наявність прямої вказівки у статті 3 ЗК України 1990 року, станом на листопад 2001 року селищні ради мали повноваження для делегування частини своїх функцій у сфері регулювання земельних відносин, зокрема щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок виконкомам, за винятком тих повноважень, що відносяться до виключної компетенції селищних рад. З 1 січня 2002 року набрав чинності новий ЗК України. Розширений перелік повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин наведено у статті 12 ЗК України, згідно з яким виключно до компетенції сільської ради належить розпорядження землями територіальних громад та передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб. Можливості делегування таких повноважень від органів місцевого самоврядування до їх виконавчих органів законом не передбачено. За змістом статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності, у тому числі в порядку безоплатної приватизації, за рішенням органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Отже ЗК України, який набрав чинності з 1 січня 2002 року на відміну від ЗК України 1990 року, не передбачає права сільських, селищних, міських рад на передачу своїх повноважень щодо надання, передачі або вилучення земельних ділянок виконавчим органам цих рад. Таким чином, у зв'язку з виключенням права селищних рад передавати зазначені повноваження своїм виконавчим комітетам останні втратили з 1 січня 2002 року повноваження щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок, хоч відповідне рішення про делегування таких повноважень селищною радою і не скасовано. Описану вище правову позицію висловив Верховний Суд України у цій же справі № 6-1855цс16, з якою суд погоджується і обов'язково враховує при застосуванні вказаних норм права у цьому спорі в силу приписів п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України. Враховуючи викладене вище, доводи позову про незаконність рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28 лютого 2002 року № 36/250, № 36/249 та № 36/254 щодо виділення земельних ділянок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] підтвердились під час судового розгляду, узгоджуються із належними і допустимими доказами. Поряд з цим, обраний прокурором спосіб захисту суд вважає таким, що не ґрунтується на законі, оскільки законодавством не передбачено можливості визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке не є правочином в розумінні ЦК України, хоч підстави для визнання його незаконним або протиправним з обставин справи вбачаються. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено судом, за договорами купівлі-продажу від 25 червня 2002 року [PERSON] та [PERSON] відчужили [PERSON] частини від належних їм ділянок, надалі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 11 жовтня 2004 року відчужила вказані земельні ділянки на користь [PERSON] Крім того, за договорами купівлі-продажу від 29 жовтня 2004 року [PERSON] придбав належні [PERSON] та [PERSON] земельні ділянки, а за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2011 року набув права власності на земельну ділянку [PERSON] Таким чином, відповідач [PERSON] протягом 2002-2011 років за оплатними чинними і ніким не оспореними, в тому числі прокурором, договорами придбав земельні ділянки, які надалі були сформовані у спірну по цій справі земельну ділянку. В матеріалах справи містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачеві та третім особам державних актів та набуття відповідачем [PERSON] права на землю, зокрема на підставі рішення уповноваженого органу державної влади було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчудження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідчених договорів, протягом п'ятнадцяти років з часу виникнення спірних правовідносин уповноваженими державними органами декілька разів здійснено державну реєстрацію переходів права власності на спірні земельні ділянки, що ніким не оспорювалось. Крім того, слід врахувати, що правові підстави відносно позовних вимог про визнання недійсним правовстановлюючого документа на землю залишились неконкретизованими, як при прид'явленні позову, так і у подальшому при декількох уточненнях позову та зміні підстав позову прокурор не послався на конкретну норму права, яка б передбачала можливість визнання недійсним державного акту на право власності відповідача [PERSON] На думку суду, прокурор не звернув увагу на те, що у випадках, коли відчужене майно було перепродано третій особі, виключним видом захисту є лише віндикація. Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 (справа №6-67цс15), дезазначено, що в такому випадку не можна визнавати правочин недійсним (ст.ст.215, 216 ЦК), натомість спосіб захисту можливий тільки шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК. Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідач [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно-правових угод, яка відповідають вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав. Прокурор обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із державної власності. Відповідач [PERSON] не був учасником правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбав нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинен нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обгрунтування позову, підстави для позбавлення цього відповідача права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки державі. Обставин, які б вказували на те, що оспорюваний державний акт на право власності на землю на ім'я відповідача [PERSON] за формою і змістом не відповідає вимогам земельного законодавства, виданий за відсутності правових підстав або на підставі визнаних недійсними підстав, судом не встановлено. При наданні правової оцінки позовним вимогам прокурора про витребування земельної ділянки із володіння відповідача [PERSON] суд враховує наступне. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Описану вище правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1376цс16, з якою суд погоджується і обов'язково враховує при застосуванні вказаних норм права у цьому спорі в силу приписів п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України. Як вбачається із обставин справи, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки придбав її у третіх осіб на підставі чинних і ніким не оспорюваних правочинів у передбачений законом спосіб, при цьому не допускав будь-якої неправомірної поведінки. Таким чином, визначені прокурором правові підстави для витребування із володіння відповідача суд вважає юридично спроможними лише частково, оскільки як зазначено вище, виділення земельних ділянок у приватну власність [PERSON] та [PERSON] здійснювалось без порушень чинного на той час законодавства, тому витребування відповідної частини спірної земельної ділянки у [PERSON] не грунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном. Поряд з тим, вимоги прокурора в частині витребування тієї частини спірної земельної ділянки, яка раніше виділялась [PERSON], [PERSON], [PERSON], на думку суду, можуть обгрунтовано пред'являтись прокурором, оскільки незаконне рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, не відповідає суспільному інтересу, тому втручання в право особи на мирне володіння майном в цій частині позовних вимог можна вважати пропорційним, оскільки не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Так, Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює субєктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є субєктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'ктом права власності на землі державної власності. З огляду на таке, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статтей 1,2,6,10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі і коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. В даному випадку за доводами позову відповідач [PERSON] всупереч волі власника фактично користується належною територіальній громаді земельною ділянкою, оскільки користується розташованими на ній будівлями, що обмежує територіальну громаду у реалізації однієї із складових права власності на земельну ділянку - праві користування. Крім того, в силу дії ст.377 ЦК України наявність зареєстрованого за відповідачем права власності на спірні будівлі породжує право наслідки у виді виникнення у нього права на земельну ділянку, на якій вони розташовані, що фактично припиняє право власності територіальної громади на таку земельну ділянку, тобто позбавляє конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Відповідно до ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. За нормами ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Як учасник цивільних відносин держава або територіальна громада вправі очікувати ефективного судового захисту свого цивільного права та інтересу, пов'язаного із унеможливленням позбавлення права власності на земельну ділянку у непередбачений законом спосіб. Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із комунальної власності, реалізацією цивільних прав територіальної громади становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу, на підставі якого земельна ділянка вибула з комунальної власності, а відповідач [PERSON] отримав цивільне право всупереч закону, такому суспільному інтересу не відповідає. За таких обставин, на думку суду, у цій справі саме «суспільним», «публічним» інтересом обумовлюється втручання у право власності відповідача [PERSON] в частині земельної ділянки, яка виділялась первісним набувачам (третім собам) із порушенням законодавства, оскільки звернення прокурора до суду із вимогою відновлення становища, що існувало до порушення закону при виділенні земельних ділянок та набутті фізичними особами права власності є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання розпорядженнями об'єктами права власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю конкретної територіальної громади. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу (територіальної громади) на землю, захист такого права шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення закону і прав територіальної громади. В питаннях оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за виключенням випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення в справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»). ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в звязку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року). За таких обставин, заперечення відповідача та третіх осіб у відповідній частині позовних вимог із твердженнями про невідповідність таких вимог вказаним ними рішенням ЄСПЛ суд вважає непереконливими. Таким чином, вимоги прокурора в частині витребування тієї частини спірної земельної ділянки, яка раніше виділялась [PERSON], [PERSON], [PERSON] не можуть вважатись такими, що суперечать практиці ЄСПЛ щодо захисту права власності, однак вони повинні перевірятись судом на предмет доведеності і переконливості за наслідками оцінки сукупності всіх поданих сторонами доказів, тобто із застосуванням загальних принципів диспозитивності та змагальності сторін цивільного судочинства. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в частині витребування із володіння [PERSON] частини спірної земельної ділянки, яку він придбав у [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід прийняти до уваги наступне. Заявляючи вимоги про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] з кадастровим № [NUMBER] виданого на ім'я [PERSON], про скасування його державної реєстрації, витребування земельної ділянки площею 0,8266 га. з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади смт. Козин в особі Козинської селищної ради, Обухівського району, Київської області з підстав незаконного виділення зазначеної ділянки рішеннями виконавчого комітету Козинської селищної ради № 6/1 від 29.11.2001 року та № 36/250 від 28.02.2002 року, № 36/249 від 28.02.2002 року, № 36/254 від 28.02.2002 року, прокурор не звернув уваги, що зазначені рішення не були підставою до набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку, яку просить витребувати прокурор. В даному випадку відповідач [PERSON] набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі цивільно правових угод у осіб, право власності яких на відчужувані земельні ділянки ніким не оспорювалось, і їх державні акти недійсними не визнавались. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Всупереч вимогам зазначених статей закону та роз'яснень Пленуму Верховного суду України, прокурор, заявляючи вимоги про витребування земельної ділянки у відповідача [PERSON] не зазначив після якого недійсного правочину останній набув права власності на землю і яким рішенням встановлена недійсність даного правочину. Особливої уваги заслуговує те, що як встановлено під час судового розгляду станом на час вирішення спору спірна земельна ділянка не перебуває у володіння визначеного прокурором відповідача - [PERSON], оскільки на підставі чинного судового рішення перейшла у особисту власність, а відтак і володіння, іншої особи - третьої особи [PERSON], до якої позовних вимог не пред'являлось. Враховуючи викладене, посилання прокурора на те, що спірне майно перебуває у володінні відповідача [PERSON] спростовані належними і допустимими доказами. Крім того, суд враховує, що позов пред'явлено прокурором в інтересах держави, він обгрунтовуєься загальними посиланнями на необхідність дотримання законності, однак прокурор не посилався і не довів порушення прав територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області, хоч саме на її користь пред'явлено вимогу про витребування спірної земельної ділянки. Більш того, уповноважений орган на представництво інтересів територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області - Козинська селищна рада Обухівського району Київської області прокурором визначена в якості відповідача у цій цивільній справі. З урахуванням викладеного, суд вважає, що прокурором при пред'явленні позову невірно визначено сторони та загалом коло осіб, що повинні брати участь у цій справі. За таких обставин, позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок суд вважає необгрунтованими і такими, що не узгоджуються із чиним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи. Вирішуючи питання про належність особи, в інтересах якої пред'явлено позов суд приймає до уваги наступне. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів. Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом. Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах. Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред'явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст.60 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Обгрунтовуючи відповідні посилання позову прокурор вважав, що органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах немає. Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб. Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Прокурор не визначив органу, в інтересах якого він пред'явив позов і виступає самостійним позивачем у цьому спорі. Позовні вимоги фактично пред'явлені в інтересах не держави загалом, а в інтересах територіальної громади смт Козин Обухівського району Київської області, оскільки прокурор просить витребувати спірну земельну ділянку саме на її користь, хоч відповідачем прокурор визначив уповноважений орган цієї ж територіальної громади - Козинську селищну раду. Обгрунтування позову стосується захисту комунальної власності - земель, які перебувають у віданні Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, що не узоджується із посиланнями позову щодо захисту загальнодержавних інтересів. За таких обставин, суд вважає правову позицію прокурора щодо обґрунтування відсутності органу, в інтересах якого він звернувся із цим позовом, наявності суспільного інтересу та порушень інтересів держави виключно відносно дотримання законодавства при виділенні земельних ділянок, неспроможною і непереконливою. Суд приймає до уваги, що за таких умов згідно ч.4 ст.46 ЦПК України прокурор дійсно має право вимагати розгляду позову в інтересах держави без врахування необхідності захисту прав позивача як державного органу, однак це не скасовує необхідності виконання ним загальних обов'язків щодо доведення позовних вимог, передбачених ст.ст. 10,11,60 ЦПК України. На думку суду, прокурор неналежно виконав свої процесуальні обов'язки щодо доказування, тому суд застосує загальні принципи цивільного судочинства щодо змагальності сторін та диспозитивності. Суд вважає, що доводи позовної заяви та пояснень прокурора в судовому засіданні не спростовують висновку про недоведеність посилань прокурора на порушення прав держави у спірних правовідносинах, тому не можуть слугувати достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог у наявній їх редакції, у визначеному прокурором су'єктному складі сторін та із визначених позовом підстав. Вказані недоліки в правовому обґрунтуванні позову та ненадання прокурором переконливих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, які покладені в основу позовних вимог, на думку суду, унеможливлюють задоволення позову, оскільки достатність підстав для позбавлення охоронюваного законом конституційного права власності судом не встановлено. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд враховує наступне. У відповідності до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до приписів ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Прокурор, звертаючись до суду із даним позовом та у подальшому під час судового розгляду, вказує, що ним не пропущені строки позовної давності, оскільки на пред'явлені у цій справі позовні вимоги прокурора правила позовної давності не застосовуються. Відповідач [PERSON] в особі представника подав до суду письмову заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності, про застосування строків позовної давності заявила у судовому засіданні і його представник [PERSON] Відповідно до роз'яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що перебіг позовної давності за вимогами прокурора почався у 2001 році та у 2002 році відповідно з моменту прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради. Контроль за використанням земельних ділянок і розпорядженнями ними здійснювали органи Державного комітету України по земельних ресурсах. Саме ці органи погоджували документацію із землеустрію та здійснювали реєстрацію державних актів. Отже про передачу земельних ділянок у власність громадян їм стало відомо від часу самої приватизації земельних ділянок. Тому саме з цього часу починається перебіг позовної давності (ст. 261 ЦК України). Зміни у законодавстві щодо покладення контролюючих функцій на інші органи державної влади не змінюють та не переривають цей строк. За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права /інтересу/. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Вказані положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів (висновок Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, справа № 6-178цс15), що вказує на те, що цей строк не пов'язується з моментом виявлення порушень прокурорською перевіркою або ж із тим моментом, коли про це стало відомо саме органам прокуратури. Вимоги прокурора є похідними від вимог органу державної влади, права та інтереси якого він захищає, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор (постанова Верховного Суду України від 13 травня 2015 р. у справі № 3-126гс15). Прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду, на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду (постанова Верховного Суду України від 25 березня 2015 р. у справі № 3-21гс15). Посилання прокурора під час судового розгляду на те, що уповноважений орган - Держсільгоспінспекція була ліквідована, а органи Державного комітету України по земельних ресурсах не мали права самостійного звернення до суду вказаних висновків не спростовують, оскільки згідно Положення про Державну інспекцію з контролю за використанням і охороною земель, затвердженим КМУ від 25.12.2002 року № 1958, Положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим Указом Президена України від 13.04.2011 року № 459/2011, контролюючі органи зобов'язані були виявляти та реагувати на порушення вимог земельного законодавства шляхом звернення до правоохоронних органів із доведенням факту порушення для подальшлго належного реагування. За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, оскільки контролюючи органи, виконуючи свої обов'язки могли довідатися про порушене право у межах трирічного строку позовної давності і цей строк поширюється і на прокурора, в зв'язку з пропуском строку позовної давності, суд обгрунтовано відмовив у задоволенні позову, що є самостійною підставою для цього. Заяви представників третіх осіб про застосування наслідків спливу позовної давності суд не приймає до увагу, оскільки вони не мають правового значення через відсутність у третіх осіб передбаченого законом права заявляти про це. Строк позовної давності за вимогами про визнання недійсним рішень виконкому пади сплинули 29.11.2004 року та 28.02.2005 року відповідно. Позов пред'явлено до суду 08.07.2014 року, тобто із значним пропуском трирічного строку позовної давності. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності прокурор не представив, факт пропуску таких строків не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки відповідач в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позовних вимог щодо оскарження рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області від 28 лютого 2002 року № 36/250, № 36/249 та № 36/254 щодо виділення земельних ділянок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Наслідки спливу позовної давності до позовних вимог щодо оскарження рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 29 листопада 2001 року № 6/1 в частині надання земельних ділянок у приватну власність [PERSON] та [PERSON], суд не застосовує, оскільки під час судового розгляду встановлено їх безпідставність і необґрунтованість загалом, тому відмовляє у задоволенні таких вимог з інших підстав, не пов'язаних із позовною давністю. Інші позовні вимоги є похідними від вказаних вище вимог щодо оскарження рішень органу місцевого самоврядування, тому не можуть бути задоволені без попереднього задоволення вимог щодо оскарження рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених прокурором предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача ґрунтуються на законі та письмових доказах, крім того, застосовуючи наслідки спливу позовної давності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed