Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

У жовтні 2017 року позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом. В позовній заяві [PERSON], [PERSON] вказують, що 10.05.2017 року на виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Сквирським КП «Сквирське комунальне господарство», як уповноважений орган приватизації державного фонду при виконкомі Сквирської міської ради, їм було видано Свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному. Приватизація житла та видача правовстановлюючого документу було здійснено на підставі розпорядження органу приватизації Сквирського міськвиконкому [ADDRESS] від 10.05.2017 року. При зверненні в Сквирський районний відділ земельних ресурсів з метою отримати інформацію, щодо реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться під житлом, їм було повідомлено, що приватизувати земельну ділянку вони не зможуть, оскільки відповідно до ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В той же час, позивачам було видано правовстановлюючий документ на житлову квартиру. Житлове приміщення, в якому вони проживають розміщується на земельній ділянці призначеній під будівництво і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка). На земельній ділянці біля житлового будинку розміщені господарські будівлі: сарай-гараж, гараж, літня кухня та господарські споруди: огорожі, ворота, хвіртка. Також, мають окремі власні електричні, сантехнічні, газопостачальні обладнання. Таким чином, в їхньому володінні та користуванні перебуває житловий будинок, як визначено законодавчими актами, а нежитлова квартира, як вказано в правовстановлюючому документі на житло. Крім того, в розпорядженні органу приватизації Сквирського міськвиконкому [ADDRESS] від 10.05.2017 року чітко не визначено об'єкт приватизації. В тексті документу вказано як будинок, так і квартиру. У даному будинку позивачі проживають з лютого 1990 року, більше десяти років, що підтверджується відмітками в паспортах про реєстрацію місця проживання. Позивачі безперервно проживають у будинку, проводять поточні ремонти, сплачують систематично комунальні послуги, встановили автономне опалення. Позивачі у судове засідання не з'явилися, звернулися до суду з письмовими заявами, в яких просять справу розглянути в їхній відсутності, позов підтримують. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, звернувся до суду з запереченням, в якому просить розглянути справу в його відсутності, проти позову заперечують, посилаючись на те, що житловий будинок [ADDRESS] є будівлею капітального типу, тобто однією технічною конструкцією, а квартири [ADDRESS], що належить позивачам, та квартиру [ADDRESS] розділяє спільна несуча стіна, та не може бути визнана окремими конструкціями для кожної квартири. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена. Згідно ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлено, що 10.05.2017 року на виконання вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» Сквирським КП «Сквирське комунальне господарство», як уповноважений орган приватизації державного фонду при виконкомі Сквирської міської ради, позивачам було видано Свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині кожному. Приватизація житла та видача правовстановлюючого документу було здійснено на підставі розпорядження органу приватизації Сквирського міськвиконкому №2 від 10.05.2017 року. При зверненні в Сквирський районний відділ земельних ресурсів з метою отримати інформацію, щодо реалізації свого права на приватизацію земельної ділянки, яка знаходиться під житлом, позивачам було повідомлено, що приватизувати земельну ділянку вони не зможуть, оскільки відповідно до ст.121 ЗК України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). В той же час, позивачам було видано правовстановлюючий документ на житлову квартиру. Житлове приміщення, в якому проживають позивачі розміщується на земельній ділянці призначеній під будівництво і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка). На земельній ділянці біля житлового будинку розміщені господарські будівлі: сарай-гараж, гараж, літня кухня та господарські споруди: огорожі, ворота, хвіртка. Також, мають окремі власні електричні, сантехнічні, газопостачальні обладнання. У володінні та користуванні [PERSON], [PERSON] перебуває житловий будинок, як визначено законодавчими актами, а нежитлова квартира, як вказано в правовстановлюючому документі на житло. Крім того, в розпорядженні органу приватизації Сквирського міськвиконкому №2 від 10.05.2017 року чітко не визначено об'єкт приватизації. В тексті документу вказано як будинок, так і квартиру. У даному будинку позивачі проживають з лютого 1990 року, більше десяти років, що підтверджується відмітками в паспортах про реєстрацію місця проживання. Позивачі безперервно проживають у будинку, проводять поточні ремонти, сплачують систематично комунальні послуги, встановили автономне опалення. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст.380 ЦК України, Державних будівельних норм В.2.2-15-2005, Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення - житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання та має прибудинкову ділянку. Житловий будинок повинен розміщуватись на земельній ділянці переданій під будівництво і обслуговування житлового будинку (присадибна ділянка). На земельній ділянці біля житлового будинку розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні, тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо). Відповідно до ст.382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Згідно ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває права власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно ч.3 ст.397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових» вбачається, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Згідно п.14 Постанови виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі зміни ідентифікаційних даних суб'єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб'єкта управління об'єктами державної власності, відомостей про об'єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Outcome: approved