Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

15.01.2021 [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про припинення права спільної часткової власності та визнання права приватної власності. В обґрунтування позовних вимог вказала, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року по справі № 541/2898/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки, у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі. Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року скасовано, ухвалено по справі нове рішення, яким позов [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки задоволено. Визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 176944-176947 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] . Визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 176948-176951 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,0806 га, кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. В той же час апеляційний суд не зазначив в своєму рішенні про припинення права власності [PERSON] , [PERSON] на будинковолодіння, земельну ділянку та про визнання (поновлення) права власності позивачки на зазначені об`єкти нерухомості, що унеможливлює виконання рішення суду в частині державної реєстрації визнання (відновленим) речових прав позивачки на спірне майно. В зв`язку із цим, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 19.01.2021 відкрито провадження у справі та призначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.22). В судове засідання позивачка не з`явилася. Направила заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві. Справу розглянути у її відсутність (а.с. 43). Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , його представник адвокат Пугач С.В., в судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року по справі № 541/2898/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі (а.с.5-7). Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 23 жовтня 2019 року скасовано. Ухвалено по справі нове рішення, яким позов [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування будинку та земельної ділянки задоволено, визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 176944-176947 від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] , визнано недійсним договір дарування серія НВІ № 176948-176951 від 13 листопада 2016 року земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 0,0806 га, кадастровий номер 5310900000:560:050:0087, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.8-10). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року виправлено у вступній та резолютивній частині постанови Полтавського апеляційного суду від 20 липня 2020 року допущену описку, правильно зазначено кадастровий номер земельної ділянки «5310900000:50:050:0087» замість помилкового «5310900000:560:050:0087» (а.с.11). Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 12 жовтня 2020 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про ухвалення додаткового рішення в частині припинення права власності [PERSON] , [PERSON] на будинковолодіння, земельну ділянку кадастровий номер 5310900000:50:050:0087, площею 0,0806 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованих за адресою: [ADDRESS] та визнання права власності [PERSON] на зазначені об`єкти нерухомості (а.с.12-13). Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Норми ст.ст.317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За вимогами ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Положеннями ч.4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону. Ч.3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)». Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що рішення апеляційного суду від 20 липня 2020 року, яким визнано недійсним договори дарування від 13 листопада 2016 року будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки розташованих по [ADDRESS] , є підставою для виникнення у позивачки цивільних прав щодо нерухомого майна, яке було відчужено та припинення прав відповідачів на це майно. Таким чино, з дня набрання рішенням законної сили - 20 липня 2020 року, припинилося право власності відповідачів на спірне майно та виникло право власності у позивачки на вказаний будинок та земельну ділянку. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог позивачки. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням ст.ст.133, 141,142 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачами та приходить висновку про повернення позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме у розмірі 454 грн (908/2). З відповідачів підлягає стягненню судовий збір на користь позивачки з кожного по 227 грн (454/2).

Outcome: approved