Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом в якому вказує, що 23 грудня 2007 року через Універсальну біржу «Україна» придбала житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] в громадянина [PERSON], від імені якого діяв [PERSON] Договір купівлі-продажу нерухомого майна був укладений у письмовій формі відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та зареєстрований на біржі нерухомості і основних фондів "України" на підставі договору купівлі-продажу від 23 грудня 2007 року за реєстровим №H10-572. У травні 2016 року позивач вирішила скористатися своїм правом на приватизацію земельної ділянки для обслуговування та експлуатації житлового будинку та під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку з'ясувалось, що договір купівлі-продажу спірного будинку до цього часу не зареєстрований в єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень. Здійснити відповідну реєстрацію майнових прав на спірний житловий будинок не має можливості, так як після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку на біржі, позивач не зверталася до нотаріуса з питанням про реєстрацію договору в реєстрі правочинів та не зверталася до Харківського районного бюро технічної інвентаризації за для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно через свою не обізнаність в юридичних питаннях, та через те, що працівники біржі, після укладення угоди, запевнили позивача у тому, що більш ніяких юридичних дій від неї не вимагається. Тому просила визнати дійсним договір-купівлі продажу та визнати за нею право власності на нерухоме майно. Позивач та представник позивача у судове засідання не з"явилися, надали суду письмові заяви з проханням розглядати справу у їх відсутність. Свої позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Відповідач у судове засідання у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Тому суд, у відповідності з вимогами ст.224 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Представник третьої особи у судове засідання не з"явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов обгрунтований та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.ст.10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст.16 Цивільного Кодексу України (в редакції 2004 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. (з наступними доповненнями та змінами) регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що між позивачем та [PERSON], від імені якого діяв відповідач був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Даний договір купівлі-продажу було укладено на універсальній біржі «Україна» 23 грудня 1997 року, реєстраційний номер H10-572 від 23 грудня 1997 року та зареєстровано на біржі нерухомості і основних фондів «Україна» на підставі вищевказаного договору за реєстраційним номером H10-572 від 23 грудня 1997 року, що підтверджується пунктом 11 вищевказаного договору (а.с.22). Умови вказаного договору купівлі-продажу були виконані сторонами в повному обсязі: покупцям передане у власність домоволодіння, а продавцю грошові кошти на суму, передбачену договором, що підтверджуються відміткою про одержання продавцем від покупця обумовленої суми до підписання вказаного договору в п.3 та власноручними підписами сторін угоди договору купівлі-продажу нерухомості. Вказана угода не містить протизаконних умов. Як встановлено у судовому засіданні, що у травні 2016 року позивач вирішила скористатися своїм правом на приватизацію земельної ділянки для обслуговування та експлуатації житлового будинку та під час виготовлення технічної документації на земельну ділянку з'ясувалось, що договір купівлі-продажу спірного будинку до цього часу не зареєстрований в єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень. Здійснити відповідну реєстрацію майнових прав на спірний житловий будинок не має можливості, так як після укладення договору купівлі-продажу житлового будинку на біржі, позивач не зверталася до нотаріуса з питанням про реєстрацію договору в реєстрі правочинів та не зверталася до Харківського районного бюро технічної інвентаризації за для здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно через свою не обізнаність в юридичних питаннях, та через те, що працівники біржі, після укладення угоди, запевнили позивача у тому, що більш ніяких юридичних дій від неї не вимагається. З моменту купівлі-продажу зазначеної квартири, а саме з 23 грудня 1997 року по теперішній час позивач постійно утримує квартиру, сплачує за неї комунальні послуги. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.2 ст.12 Закону України «Про власність» (Закон № 697 XII) від 07. 02.1991 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачалися підстави виникнення права приватної власності, зокрема: громадянин набував право власності на майно, одержане внаслідок укладання угод, не заборонених законом. При цьому ч.1 ст.13 Закону № 697 XII житловий будинок відноситься до об'єкта власності, ч.4 цієї ж статті визначалось, що законодавчими актами України може бути встановлено спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності громадян, а відповідно до вимог статті 49 цього ж закону щодо правомірності володіння майном передбачалось, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК України (в редакції 1963 року), право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній, у належних випадках, формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК України передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі" не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 09.06.98 N 121, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, передбачено підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, міни, зареєстрованих біржею. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Вищезазначене не суперечить й вимогами ст.328 ЦК України (в редакції 2004 року) відповідно до якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач повністю виконала умови договору купівлі-продажу житлового будинку, сплатила за придбане майно кошти, які продавець одержав від покупця до підписання даної угоди, у передбаченому законом порядку договір купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавався недійсним, [PERSON] на підставі ст.ст.128, 153 ЦК України і ст.49 Закону України "Про власність" набула право власності на житловий будинок і правомірно володіє ним. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дісним договору купівлі-продажу житлового будинку та про визнання права власності на нерухоме майно є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved