Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У січні 2021 року позивач звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» про стягнення страхового відшкодування, пені за прострочення виплати страхового відшкодування, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. В обґрунтування позову зазначено, що 12.01.2020 року приблизно о 17-55 годині водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21013», д/н [NUMBER] , не доїжджаючи до смт. Комишуваха зі сторони с. Щасливе Оріхівського району Запорізької області, під час обгону автомобіля, скоїв наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] помер у кареті швидкої допомоги. Автомобіль марки «ВАЗ 21013», д/н [NUMBER] , на дату ДТП був застрахований в ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування». Зазначеною дорожньо-транспортною пригодою позивачу спричинено моральну шкоду в зв`язку із втратою сина, яка заподіяна внаслідок експлуатації джерела підвищеної небезпеки. Позивачем на адресу страховика - ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було подано заяву на виплату страхового відшкодування. Страховиком ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» частково оплачено позивачу суму страхового відшкодування, а саме в розмірі 28338,00 грн. моральної шкоди. Посилаючись на те, що страховиком всупереч вимогам Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплачено суму страхового відшкодування не в повному обсязі, що призвело до прострочення виплати страхового відшкодування на недоплачену частину, позивач просила суд стягнути з відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 28338,00 грн., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 279,24 грн., три відсотки річних в розмірі 69,87 грн. та інфляційні втрати. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. Ухвалою суду від 29.01.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судовий розгляд на 01.03.2021 року. 16.02.2021 року до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог, згідно до якої позивач просила стягнути з відповідача на її користь недоплачену суму страхового відшкодування в розмірі 28338,00 грн., пеню за прострочення виплати страхового відшкодування в розмірі 651,91 грн., три відсотки річних в розмірі 163,04 грн. та інфляційні втрати в розмірі 368,39 грн. 26.02.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовної заяви. У відзиві зазначено, що виплата страхового відшкодування була здійснена відповідачем у повному обсязі. Згідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», поділ розміру заподіяної шкоди розподіляється на кількість осіб, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками ДТП, а не на кількість джерел підвищеної небезпеки або власників наземних транспортних засобів. Оскільки пішоходом [PERSON] було порушено вимоги ПДР України, то виплаті підлягає половина страхового відшкодування. 10.03.2021 року від представника позивача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначив незгоду із доводами представника відповідача. В сьогоднішньому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Крім цього вказав, що витрати позивача на правничу допомогу склали 8000,00 грн., тому саме цю суму судових витрат він просить стягнути із відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином. Згідно до вимог ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки представник відповідача не повідомив про причини своєї неявки, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв, у суду наявні відомості про належне повідомлення відповідача про дату, час і місце цього засідання, то причини для відкладення розгляду справи, які зазначені в ч.2 ст.223 ЦПК України, відсутні. Тому суд вважає, що справу можливо розглянути в даному судовому засіданні. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що висунуті позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.01.2020 року приблизно о 17-45 годині водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 21013», д/н [NUMBER] , здійснюючи рух по проїзній частині дороги від с. Щасливе до смт. Комишуваха, на території Оріхівського району Запорізької області, з метою виконання маневру обгону автомобіля, виїхав на зустрічну смугу руху, де скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який рухався в зустрічному йому напрямку по проїзній частині (по зустрічній смузі руху). Внаслідок ДТП пішохід [PERSON] помер у кареті швидкої допомоги на місці ДТП. Смерть [PERSON] підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Постановою слідчого Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 21.03.2020 року кримінальне провадження за фактом даної ДТП за ознаками вчинення кримінального правопорушення за ч.2 ст. 286 КК України закрито за відсутністю в діянні водія транспортного засобу «ВАЗ 21013», д/н [NUMBER] , [PERSON] складу кримінального правопорушення. У мотивувальній частині постанови слідчого Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області від 21.03.2020 року вказано, що водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] . Згідно змісту вказаної постанови позивач [PERSON] була визнана потерпілою у вказаному кримінальному провадженні, та є матір`ю загиблого [PERSON] , що також підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] . На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ВАЗ 21013», д/н [NUMBER] , була застрахована у відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО2501322. Представником позивача на адресу ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» направлено заяву про виплату страхового відшкодування у вигляді моральної шкоди в розмірі 56676,00 грн. Розглянувши заяву та додані до неї документи ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Страхування» було прийнято рішення про виплату [PERSON] суми моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого в розмірі 28338,00 грн. з розрахунку 4723,00*12=56676,00/2=28338,00 грн. Обґрунтуванням виплати суми моральної шкоди зазначено те, що в діях водія [PERSON] відсутні будь-які невідповідності ПДР України, які б з технічної точки зору знаходилися у причинному зв`язку із подією ДТП. Оскільки шкода завдана сукупними діями двох осіб (водія [PERSON] та пішохода [PERSON] ), то страхове відшкодування визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а, отже, врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч.2 ст.1187 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК України). Згідно зі статтею 6 Закону, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», уразі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Згідно з положеннями п.27.3 статті 27 Закону, страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами.. Загальний розмір відшкодування моральної шкоди за даним страховим випадком становить 56676,00 грн. (4723,00 грн. (розмір мінімальної заробітної плати станом на час ДТП) х 12 = 56676,00 грн.). Оскільки у загиблого [PERSON] є мати [PERSON] , то їй належить відшкодування моральної шкоди у розмірі 56676,00 грн, яку і повинен був виплатити відповідач. Відповідачемне оспорюється право позивача на відшкодування, проте відповідач посилається на те, що він правомірно зменшив розмір відшкодування з огляду на наявність вини самого постраждалого. За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на який посилається відповідач, як на підставу своїх заперечень проти позову, у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Між тим, положення пункту 36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода [PERSON] не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Аналогічні правові висновки викладені в Постанові Верховного Суду у справі №274/4882/17-ц від 10 січня 2019 року. Смерть постраждалого [PERSON] настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг уникнути наїзду на пішохода, а відтак немає взаємопов`язаних сукупних дій водія та пішохода. У даному випадку відповідальність за завдання збитків незалежно від своєї вини несе володілець джерела підвищеної небезпеки, а зменшення відшкодування не передбачене. Таким чином, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки завжди є неправомірною і передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела, а завдана ним шкода, відшкодовується незалежно від вини фізичної особи. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу була застрахована у встановленому законом порядку, а тому у зв`язку з настанням страхового випадку обов`язок відшкодувати шкоду у зв`язку із смертю потерпілого у межах встановленого ліміту відповідальності лежить на ПрАТ «Страхова Компанія «Арсенал Страхування» як на страховику. Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача не виплаченої частини страхового відшкодування в розмірі 28338,00 грн. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 979 ЦК України договір страхування є правовідношенням, в якому страховик зобов`язується у разі настання страхового випадку виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Відтак, таке правовідношення є грошовим зобов`язанням. Позивач (потерпілий), хоча і не є стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного відповідачем, але наділяється правами за цим договором: на її або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Крім цього, пунктом 36.5 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Судом приймаються розрахунки позивача, відповідно до яких загальна сума нарахованих трьох процентів річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 22.12.2020 року по 01.03.2021 року складає 163,04 грн., інфляційні збитки за період з 22.12.2020 року по 01.03.2021 року складають 368,39 грн., а пеня за період з 22.12.2020 року по 01.03.2021 року складає 651,91 грн. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Згідно до вимог ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У розумінні положень частини 5 статті 137 ЦПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивач заявила до стягнення з відповідача 8000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесених витрат представником позивача було надано ордер на надання правничої допомоги від 20.01.2021 року, виданий адвокатом Ільків М.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 24.12.2020 року, квитанцію до прибуткового касового ордера від 25.02.2021 року про сплату позивачем послуг адвоката Ільків М.М. в розмірі 8000,00 грн., та детальний опис виконаних робіт за договором. Заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. на думку суду становлять співмірні і розумні витрати позивача на професійну правничу допомогу, а тому саме таку суму суд вважає за необхідне покласти на відповідача. Крім цього, враховуючи те, що позивач згідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від справи судового збору, то судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь державного бюджету. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved