Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

05.01.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому просить поновити її на посаді начальника поїзду з 31.12.2015 року; зобовязати відповідача укласти із нею строковий трудовий договір на посаді начальника поїзду пасажирського вагонного депо станції «Одеса-Головна» служби пасажирських перевезень регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на строк пять років, визнавши контракт від 05.11.2015 року № 110 в частині строку дії з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року недійсним; стягнути з відповідача середній заробіток із розрахунку 4200 грн. щомісячно за час вимушеного прогулу з 1.01.2016 року до дня укладання трудового договору; стягнути з відповідача моральну шкоду у розмір 27\~560 грн. При цьому позивач посилається на те, що з 12.07.2013 року працювала у відповідача на посаді начальника поїзду, 15.09.2014 року їй було надано відпустку по догляду за дитиною, яку вона використала частково, та вже 24.10.2015 року приступила до роботи, про що письмово повідомила відповідача. Однак, позивач зазначає, що 05.11.2015 року вона була змушена під тиском відповідача підписати контракт № 110 строком дії до 31.12.2015 року, який вважає незаконним, та у звязку з чим, змушена звертатися до суду із позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та просять його задовольнити. При цьому, представник також пояснила, що відповідачем порушено ст. 184 КЗпП України якою закріплено заборону звільнення жінок, які мають дітей. Представник відповідачів пасажирського депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії "Одеська залізниця" та Публічного акціонерного товариства «Укрзалізниця» в особі регіональної філії «Одеська залізниця» [PERSON] у судовому засіданні підтримала надані письмові заперечення та просить відмовити у задоволені позову. При цьому, представник пояснила, що після виходу позивача із відпустки по догляду за дитиною, [PERSON] була направлена на стажування, проходила співбесіду та виконувала практичні завдання. За результатами вказаних заходів, протокольним рішенням комісії від 08.12.2015 року позивачу було відмовлено у призначенні на посаду начальника поїзда, та вирішено не продовжувати контракт із нею, також запропоновано посаду провідника поїзда. Окрім того, представник вказала, що первісний відповідач пасажирське депо станції Одеса-Головна Служби пасажирських перевезень регіональної філії "Одеська залізниця" є неналежним відповідачем, оскільки юридичною особою є саме ПАТ «Укрзалізниця», а її структурним підрозділом виступає регіональна філія «Одеська залізниця». Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, повідомлявся належним чином. Матеріали справи містять письмові заперечення відповідача, з вимогою справу розглядати за його відсутності. В запереченнях вказано, що на момент виникнення даного спору, він займав посаду начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна, і оскільки являвся працівником підприємства, то вважає себе неналежним відповідачем по справі. Крім того, у позовній заяві відсутні вимоги безпосередньо до нього. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] /Максимова/ М.С. працює в Одеській залізниці на посаді начальника поїзда з 12.07.2013 року /а.с. 80/. Наказом (розпорядженням) № ЛВЧДК-3-52/299 від 15.09.2014 року [PERSON] /Максимовій/ М.С. на підставі її заяви від 11.09.2014 року надано відпустку по догляду за дитиною до 3-х років та декретну відпустку з 24.09.2014 року по 21.07.2017 року /а.с. 137, 158-159/. Згідно свідоцтва про зміну імені серії І-ЖД № 010106, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції, 15.10.2015 року позивач змінила прізвище з «Макисимова» на «Золотарьова», про що зроблено відповідний актовий запис № 77 /а.с. 10/. 27.10.2015 року позивач [PERSON] на адресу начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна [PERSON] надала заяву про вихід на роботу та просила вважати її такою, що приступила до роботи /а.с. 13/. 05.11.2015 року між пасажирським вагонним депо Одеса-Головна в особі начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна [PERSON] та [PERSON] укладено контракт № 110, що є строковим трудовим договором, а саме укладений строком з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року (включно) /а.с. 14-16/. Судом встановлено, що 14.12.2015 року позивач [PERSON] на адресу начальника пасажирського вагонного депо Одеса-Головна [PERSON] надала заяву з проханням продовжити термін дії контракту строком на 1 рік /а.с. 17/, проте наказом (розпорядженням) № 79/ОС від 31.12.2015 року про припинення трудового договору (контракту) позивача [PERSON] звільнено з посади начальника поїзда з 31.12.2015 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору /а.с. 86/. Статтею 15 Закону України «Про залізничний транспорт» передбачено, що трудові відносини працівників залізничного транспорту загального користування регулюються на підставі Кодексу законів про працю України, Положення «Про дисципліну працівників залізничного транспорту України», іншими актами законодавства України про працю. Особливості умов праці, соціально-побутового і житлового забезпечення, режиму робочого часу та часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту загального користування, робота яких безпосередньо повязана з рухом поїздів, встановлюється Укрзалізницею згідно з чинним законодавством за погодженням з галузевими профспілками. Працівники залізничного транспорту загального користування, які здійснюють обслуговування пасажирів, працевлаштовуються на підприємства пасажирського залізничного транспорту загального користування за контрактною формою трудового договору. Перелік категорій працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, затверджується Кабінетом Міністрів України. Переліком категорій і посад працівників залізничного транспорту, які працевлаштовуються за контрактною формою трудового договору, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №764 від 15 липня 1997 р., посаду начальника пасажирського поїзда віднесено до категорії посад, з якими укладається контракт. Статтею 21 КЗпП України передбачено, що контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватись угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №12-рп/98 від 09 липня 1998 року контракт як особлива форма трудового договору повинен спрямовуватися на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівника, враховуючи його індивідуальні здібності й професійні навички, його правову і соціальну захищеність. Умови контракту, які погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, угодами і колективним договором, вважаються недійсними (стаття 9 КЗпП України). Наказом Укрзалізниці №056-ц/од від 04.03.2014 року «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору на залізничному транспорті» затверджено Положення про укладання контрактів з працівниками залізничного транспорту, які здійснюють обслуговування пасажирів. Пунктом 4 Положення передбачено, що умови контракту, що погіршують становище працівника порівняно з чинним законодавством, галузевою угодою і колективними договорами, вважаються недійсними. Пункт 8 Положення про укладання контрактів встановлює, що контракт з працівником укладається на строк від 1 до 5 років, крім випадків прийому на роботу працівника на період літніх пасажирських перевезень або новорічних чи різдвяних свят. Таким чином, суд вважає, що укладений 05.11.2015 року контракт № 110 суперечить п. 8 Положення про укладання контрактів, який встановлює, що контракт з працівником укладається на строк від 1 до 5 років, оскільки вказаний контракт № 110 від 05.11.2015 року укладений строк до 31.12.2015 року (включно) тобто, на строк менше 2 місяців. При цьому судом встановлено, що контракт № 110 не підпадає під виключення, передбачені п. 8 вказаного Положення, так як контракт укладений не із працівником на період літніх пасажирських перевезень або новорічних чи різдвяних свят. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання недійсним контракту від 05.11.2015 року № 110 в частині строку дії з 05.11.2015 року по 31.12.2015 року підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Посилання представника відповідача на той факт, що підписавши контракт № 110 строком до 31.12.2015 року, позивач погодилася на обумовлений строк дії контракту менше як на 2 місяці, суд не приймає до уваги, оскільки, як встановлено судом вказаний контракт укладено із порушенням п. 8 Положення про укладання контрактів. Крім того, заяву позивача від 14.12.2015 року з проханням продовжити термін дії контракту строком на 1 рік, подану до закінчення дії контракту № 110, суд розцінює як таку, що спрямована на продовження дії контракту. Згідно довідки № 37 від 14.01.2016 року середній заробіток на момент звільнення [PERSON] склав 5195,06 грн. /а.с. 84/. Статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 4 [PERSON] Спеціалізованого Суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.12.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм трудового права», відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці", пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У ході розгляду справи представник відповідача пояснювала, що після виходу позивача із відпуски по догляду за дитиною до трьох років, [PERSON] була направлена на перевірку знань, та рішенням Протоколу засідання комісії Укрзалізниці з професійного відбору кандидатів на посаду начальника поїзда від 08.12.2015 року, було вирішено відмовити у призначені на посаду начальника поїзда, зокрема, [PERSON], оскільки дана посада вимагає високого рівня професійної відповідальності. У зв'язку з чим, керівництвом було вирішено не продовжувати строк дії контракту з позивачем. Представник пояснила, що позивач мала право на проходження комісії повторно, однак, не оспорювала дане рішення Протоколу засідання комісії. Крім того, позивачу було запропоновано посаду провідника поїзда, на яку вона не погодилася. На виконання положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, дані обставини в ході розгляду справи були підтверджені представником відповідача належними письмовими доказами, та визнавалися позивачем. Однак, суд не приймає до уваги вказані заперечення представника відповідача в даному судовому провадженні, оскільки позовні вимоги [PERSON] не стосуються оспорювання рішення Протоколу засідання комісії від 08.12.2015 року, чи її звільнення саме з цієї підстави. Так, суд зазначає, що позивача було звільнено не з підстави професійної невідповідності, а згідно наказу від 31.12.2015 року, виключно на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, тобто по закінченню строку трудового договору. В той же час, п. 2.3. розділу 2 «Положення про порядок вивчення та перевірку знань нормативних актів з безпеки руху поїздів та маневрової роботи працівниками залізничного транспорту України», затвердженого наказом Мінтрансзвязку від 14.06.2007 року № 499, встановлено, що перевірка знань нормативних актів з безпеки руху поїздів та маневрової роботи проводиться при прийманні на роботу, при переведенні на іншу роботу, що вимагає більшого обсягу знань, після перерви в роботі за спеціальністю терміном один рік і більше, позачергово відповідно до п. 2.11 та періодично згідно з розділом 4 цього Положення. Таким чином, судом встановлено, що посада начальника поїзда має особливий статус, та після перерви в роботі за спеціальністю терміном один рік і більше [PERSON] зобовязана пройти перевірку знань, на підставі якої буде вирішено комісією можливість продовження дії контракту. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що вимога позивача про зобовязання відповідача укласти із нею строковий трудовий договір на посаді начальника поїзду строком пять років не підлягає задоволенню, так як дане питання може вирішуватися виключно після проходження спеціальної перевірки, та до компетенції суду в даному варіанті позовних вимог не відноситься. Стосовно позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у розмірі 27\~560,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується з доводами позивача стосовно завдання їй моральної шкоди відповідачем, однак суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений в позовній заяві є завищеним, в звязку з чим в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме суд вважає, що відповідачем підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 8\~000 грн. При цьому, суд приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] щодо недоцільності визначення його статусу як відповідача, оскільки на момент виникнення спору відповідач займав посаду начальника пасажирського вагонного депо, та виконував свої посадові повноваження відповідно до Положення про пасажирське вагонне депо ст. Одеса-Головна Одеської залізниці. Крім того, як встановлено судом, позивачем не заявлено жодних вимог до відповідача [PERSON] Також суд зазначає, що належним відповідачем по справі є ПАТ "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Одеська залізниця", так як юридичною особою є саме ПАТ "Українська залізниця", а її структурним підрозділом виступає регіональна філія «Одеська залізниця». З урахуванням викладеного, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, так як частково обґрунтовані та частково доведені. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Згідно ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: partial