Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

У березні 2015 року позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком по [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.08.2014 року позивачка є власником вищезазначеного житлового будинку, де зареєстрований також відповідач [PERSON], який є її колишнім членом сім"ї. Так як шлюб між ними розірвано 17.07.2014 року, тобто до реєстрації її права власності на житловий будинок, тому останній втратив право користування цим будинком, й з метою реалізації її прав на вільне володіння та розпорядження своєю власністю звернулася до суду з позовом про усунення відповідних перешкод. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, зазначив, що реєстрація особи в будинку порушує права власника на розпорядження майном , які просить усунути з посиланням на ст. ст.319, 391 Цивільного Кодексу України. Стверджує , що відповідач не є членом сім»ї власника житла в розумінні ст.ст.64, 150 ЖК України, тому не має права користуватися належним позивачці житловим будинком. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнав та просить відмовити в задоволенні позову пояснюючи, що постійно та безперервно проживає у житловому будинку по [ADDRESS] разом із позивачкою з 1990 року й по теперішній час. Вказує, що з 10.10.1987 року по 17.07.2014 року вони з позивачкою перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду. За час шлюбу вони набули у власність вказаний вище житловий будинок за договором купівлі-продажу, який оформили на позивачку, та яка після розлучення без його згоди зареєструвала в Реєстраційній службі право на будинок на своє ім"я. Вважає, що його право власності на будинок не припинялося, він постійно та безперервно проживає там більше двадцятип"яти років, іншого житла він не має, тому вважає що не втратив право користування житловим будинком по [ADDRESS], й з урахуванням цих обставин позовні вимоги є необґрунтованими, при цьому зазначає, що не звертався до суду із позовом про визнання свого права на частину будинку як спільно-сумісної власності подружжя, скасування вказаного вище свідоцтва про право власності та не оскаржував рішення Реєстраційної служби. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши докази у їх сукупності приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частинами другою, третьою та четвертою ст. 60 ЦПК України передбачено, що докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено наступні факти. Сторони з 10.10.1987 року по 17.07.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 17.07.2014 року. У період шлюбу вони набули права власності на житловий будинок по [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 24.10.1990 року укладеного між [PERSON] та Радгоспом "Олексіївський", який зареєстровано за №33 Олексіївською сільською радою народних депутатів Бобринецького району Кіровоградської області, та витягом із рішення виконкому Олексіївської сільської ради №60 від 22.09.2009 року "Про присвоєння житловим будівлям номерних знаків". З довідки Олексіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області № 381 від 22.07.2015 року, встановлено, що відповідач з січня 1991 року по теперішній час постійно та безперервно проживає за адресою [ADDRESS], а з довідки № 243, від 31.07.2014р. ( а.с.45) слідує, що згідно погосподарської книги за вказаною адресою відповідач та їх син [PERSON] є членами господарства, де головою являється [PERSON] Зі змісту довідки Олексіївської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області №01-15/126 від 31.07.2015р. встановлено, що згідно погосподарської книги власником будинковолодіння по [ADDRESS] із січня 1991 року являється [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від жовтня 1990 року укладеного із Радгоспом "Олексіївський" ( а.с.90). Зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно ( а.с.6) та реєстраційної справи №424495235208 ( а.с.33-53) встановлено, що право власності на житловий будинок по [ADDRESS] зареєстровано Реєстраційною службою Бобринецького районного управління юстиції за [PERSON] 06.08.2014 року, тобто після розірвання шлюбу з відповідачем. Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідач не звертався до суду із позовом про визнання свого права на частину будинку як спільно-сумісної власності подружжя, скасування вказаного вище свідоцтва про право власності та не оскаржував рішення Реєстраційної служби. Відповідно до ст.. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку ( квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником ( ч.1 ст.405 ЦК України, 2 абзац). Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Аналогічні положення містяться і у ч.1 ст. 405 ЦК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 ЖК України (ч.4 ст.156 ЖК України). Підстави та порядок позбавлення членів сімї власника права користування жилими приміщеннями визначені у ст. 157 ЖК України, якою визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Згідно приписів ст. 64 ЖК України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Відповідно до ст.405 ЦК України, а саме ч. 2 член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки відповідач постійно та безперервно із січня 1991 року проживає та зареєстрований за адресою [ADDRESS], питання правомірності вселення відповідача не оспорюється позивачем, в розумінні ст. 405 ЦК України відповідач на час розгляду справи не є членом сім»ї позивача, відповідач правомірно набув та має право на користування житловим приміщенням, при цьому, жодних доказів, щодо недосягнення згоди між власником житла зпочинаючи з 06 серпня 2014 року та відповідачем щодо користування житлом не надано, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом в даному випадку є необгрунтованими та безпідставними, тому не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати залишити по фактичному їх понесенню сторонами.

Outcome: dismissed