Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

У червні 2019 року представник позивача Войтенко В.М. звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з останнього на користь Комунального підприємства "Ржищівжитлосервіс" заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 5447 грн 05 коп., а також понесені судові витрати у розмірі - 1921 грн 00 коп. В обґрунтування вимог зазначила, що [PERSON] є власником приватизованої квартири [ADDRESS] . Комунальне підприємство "Ржищівжитлосервіс" є балансоутримувачем будинку та здійснює обслуговування місць загального користування та прибудинкової території. Відповідач не виконує належним чином своїх зобов`язань з оплати наданих послуг, внаслідок чого за період з травня 2005 року по червень 2019 року утворилася заборгованість у розмірі 5 447 грн 05 коп. З підстав стягнення наявної заборгованості представник позивача звернулася до суду з цим позовом. 09 січня 2020 року представник позивача Войтенко В.М. збільшила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 6 421 грн 80 коп. та судові витрати у розмірі - 1 921 грн 00 коп. 14 листопада 2019 року відповідач [PERSON] подав відзив на позовну заяву, у якому просив застосувати строк позовної давності для пред`явлення цього позову та відмовити в задоволенні позову Комунального підприємства "Ржищівжитлосервіс" про стягнення з нього боргу за житлово-комунальні послуги. Зазначив, що договір між ним та Комунальним підприємством "Ржищівжитлосервіс" не укладався. Жодних послуг із утримання будинку позивач не надає, зазначені у актах приймання-передачі роботи по факту не виконувались. У судовому засіданні представник позивача Войтенко В.М. позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Заслухавши представника позивача, заперечення відповідача та представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору дарування квартири серії ВВК № 940133 від 31 серпня 2004 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 16). Відповідач [PERSON] є споживачем послуг з утримання будинку і прибудинкової території, що надаються Комунальним підприємством "Ржищівжитлосервіс", яке є балансоутримувачем багатоквартирного будинку [ADDRESS] . Тарифи за послуги з утримання будинків і прибудинкової території Комунального підприємства "Ржищівжитлосервіс" розраховуються позивачем відповідно до рішень виконавчого комітету Ржищівської міської ради Київської області № 243 від 24 грудня 2015 року, № 29 від 21 лютого 2017 року, № 10 від 18 січня 2018 року, № 74 від 19 квітня 2018 року та № 09 від 18 січня 2019 року (а.с. 11, 12, 13, 14, 15). Як встановлено з матеріалів справи та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, договір про надання послуг з утримання будинку та прибудинкових територій між сторонами у встановленому законом порядку не укладався. Також судом встановлено, що відповідач систематично не проводить оплату за надані позивачем послуги по утриманню будинку і прибудинкової території внаслідок чого за період із травня 2005 року по грудень 2019 року у нього виник борг у розмірі 6 421 грн 80 коп. (а.с. 124). Подана представником позивача довідка-розрахунок заборгованості (а.с. 124) по оплаті за утримання місць загального користування та прибудинкової території в багатоквартирному будинку по кв. [ADDRESS] , є чіткою, доступною та зрозумілою. Будь-яких доказів, які б спростовували зазначений розрахунок відповідач до суду не подав. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку, що Комунальне підприємство "Ржищівжитлосервіс" надавало відповідачу послуги з утримання будинку та прибудинкової території належної якості. Розрахунки за спожиті комунальні послуги проводилися відповідно до тарифів затверджених у визначеному законом порядку. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18). Закон передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Крім того, якщо споживач не відмовляється від оплати послуг, а оспорює об`єм наданих житлово-комунальних послуг виконавцем або їх якість, у справі повинні бути певні акти - претензії, як докази спростування заявленої суми стягнення. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 18 березня 2019 року, у справі № 210/5796/16-ц. Таких документів споживачем - відповідачем [PERSON] по справі надано не було. Як і не наведено обставин про те, що відповідач не користувався послугами, наданими позивачем. З огляду на вищезазначене, суд не може прийняти до уваги на підтвердження надання неякісних та в неналежному об`ємі житлово-комунальних послуг покази свідків [PERSON] та [PERSON] , які також повідомили, що в них немає боргів перед позивачем. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги (частина перша статті 509 ЦК України). Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги". З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526, 610 ЦК України, статей 1, 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожен власник квартири (нежитлового приміщення) в будівлі несе обов`язок з утримання власного майна, приміщень загального користування та прибудинкової території. Витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна. Відсутність договору між позивачем та відповідачем щодо утримання житлового будинку і прибудинкової території не є підставою для звільнення відповідача від сплати відповідних внесків на утримання будинку та прибудинкової території тощо за наявності підтверджених витрат на управління, утримання та збереження будівлі. Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати положення про строк позовної давності та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з червня 2016 року, оскільки представник позивача звернулась до суду з позовом 21 червня 2019 року, а тому підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги за три роки, що передували дню звернення до суду, а саме з червня 2016 року по грудень 2019 року, у розмірі 5 007 грн 08 коп. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі - 1 497 грн 80 коп. пропорційний до задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене,

Outcome: partial