Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

В грудні 2013 року [PERSON] (Позивач, Позичальник) звернулась до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (Відповідач) про визнання кредитного договору недійсним. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 05 травня 2006 року між нею та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено кредитний договір № 11002029000, згідно з яким Позивачці було надано грошові кошти в іноземній валюті в сумі 15 961 долар США, що дорівнювало еквіваленту 80 603,05 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, на придбання автомобіля Chevrolet Tacuma, 2005 року випуску. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону 3161-15 від 01.12.2005р. (на момент виникнення правовідносин), вказаний кредит є споживчим, та регулюється вказаним законом. Позивачка зазначила, що вказаний кредитний договір є недійсним з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, оскільки в момент вчинення стороною - кредитодавцем не було додержано вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки зміст договору не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме в порушення вимог ст.ст. 4,11 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідачем у тексті договору не було зазначено типу відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Окрім того, в порушення вимог ст. 227 ЦК України, Відповідач не проінформував Позивачку про наявність у нього на час укладення договору ліцензії на укладення договору споживчого кредиту в іноземній валюті. Так, у договорі вказується, що кредит надається саме в доларах США, без посилання на реквізити документу, що дає право на укладення саме таких договорів, водночас грошові кошти були надані Позивачці шляхом перерахування на банківську картку у національній валюті у гривнях в сумі 80 603,05 грн. за рахунок яких було здійснено оплату придбаного автомобіля. Позивачка також зазначила, що при визначенні строку кредитування вказується лише дата надання кредиту - 5 травня 2006 року, при цьому п.1.2.2. містить посилання на графік погашення кредиту, який в свою чергу містить лише відомості про залишок максимальної заборгованості за кредитом станом на кожне 5 число певного місяця та року, п.1.3.4. містить відомості про строк оплати відсотків за кредитом, отже, на думку позивачки, відомості про фактичний графік погашення кредиту у тексті договору відсутні. В той же час, величина відсоткової ставки встановлена лише на перший місяць дії договору у розмірі 12,5% річних. На інший термін договору, розмір відсоткової ставки не вказаний, виходячи з п.п.1.3.2.-1.3.4. договору, передбачено відсоткову ставку визначати кожного місяця, проте не визначено механізму повідомлення Позивачку про величину такого місячного платежу та терміну його оплати. Таким чином, така процедура нарахування відсотків суперечить вимогам чинного законодавства до змісту договорів про надання споживчого кредиту, оскільки робить незрозумілим для споживача механізм повернення кредиту, а саме кількість платежів, частоту платежів, обсяг (розмір) платежів. Враховуючи вищевикладене, Позивачка просила визнати договір споживчого кредиту № 11002029000 від 05.05.2006р., укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» таким, що не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та у зв'язку з цим - недійсним та застосувати заходи недійсності правочину, зобов'язавши кожну із сторін повернути все, отримане на виконання недійсного правочину. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Маліновської В.М. від 10.01.2014р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в судовому засіданні (а.с.19) Через канцелярію суду 14.04.2014р. надійшло клопотання Публічного Акціонерного Товариства «Дельта Банк» про залучення останнього до справи третьою особою без самостійних вимог у зв'язку з тим, що 08.12.2011р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2949, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників за кредитним та забезпечувальними договорами, серед яких і оспорюваний кредитний договір № 11002029000 від 05.05.2006р. (а.с.60). Протокольною ухвалою від 23.04.2014р. судом залучено ПАТ «Дельта Банк» третьою особою без самостійних вимог (а.с.94-96). В судовому засіданні 23.04.2014р. Позивачем [PERSON] на стадії пояснень оголошено клопотання про витребування у Відповідача доказів. Щодо вказаного клопотання судом встановлено, що у судовому засіданні 14.03.3014р. (а.с. 37-38) та 19.03.2014р. Позивачкою вже оголошувалось вказане клопотання і протокольною ухвалою суду від 19.03.2014р. (а.с. 45) у його задоволенні було відмовлено, проте за вказаним клопотанням судом витребувано у Відповідача банківську ліцензію на проведення валютних операцій. Після цього, Позивачка оголосила усно, що вона заявляє головуючому у справі судді Маліновській В.М. відвід у справі на підставі п.4 ч.1 ст. 20 ЦПК України, оскільки вважає, що така позиція суду є обставиною, яка викликає сумнів у об'єктивності та неупередженості судді. Питання про відвід головуючого у справі судді Маліновської В.М. вирішено ухвалою від 23.04.2014р. (а.с.82-83). Позивач у судовому засіданні 23.04.2014р. позовні вимоги підтримала та просила або витребувати документи у Відповідача, про які вона зазначала у клопотанні про витребуванні документів, або вважати кредитний договір недійсним. Представник Відповідача - Яременко М.М. проти позову заперечив та просив відмовити у їх задоволенні. Представник ПАТ «Дельта Банк» - Савчак Я.О. в судовому засіданні надав заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначив, що позовна заява від 30.12.2013р. подана із порушенням строку, встановленого ст.257 ЦК України, адже оспорюваний Позивачем Кредитний договір укладений 05.05.2006р., а тому просив застосувати до позовної заяви наслідки спливу строку позовної давності (а.с.84-85). Окрім того, представник ПАТ «Дельта Банк» надав суду заперечення проти позовної заяви (а.с.86-90), в яких, зокрема, зазначив, що укладення договору кредиту в іноземній валюті не протирічить законодавству, яке діяло на момент укладення договору, оскільки на дату укладення договору - 05.05.2006р. Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, вказана заборона з'явилась у вказаному Закону тільки 22.09.2011 року згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг». Окрім того, банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог п.1 розділу ІІ Закону України від 15.02.2011р. № 3024-VI, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Також, представник ПАТ «Дельта Банк» зазначив, що Позивачка самостійно звернулась до відділення АКІБ «УкрСиббанк» для отримання кредитних коштів, свідомо та за своїм бажанням обрала валюту кредитування саме у доларах США, хоча мала можливість отримати кредитні кошти у національній грошовій одиниці, та була належним чином про консультована працівником відділення АКІБ «УкрСиббанк» стосовно ризиків та умов кредитування в іноземній валюті. Позивачці були заздалегідь відомі всі умови договору, з якими вона погодилась шляхом підписання договору про надання кредиту та додаткових угод до нього, окрім того відповідно до ч.2 ст. 1056 ЦК України остання мала право відмовитись від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця або відповідно до п.6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в 14-денний термін відмовитись від кредиту, чого Позивачкою зроблено не було, навпаки вона частково виконала умови кредитного договору та певний час сплачувала платежі по кредиту та відсоткам, не оспорюючи договір. Враховуючи викладене, представник ПАТ «Дельта Банк» просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 05 травня 2006 року між Позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» в особі начальника відділення № 126 АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») укладено Кредитний договір № 11002029000 (а.с.5-15), згідно з умовами якого, Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 15 961 долар США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день укладення Договору складає 80 603,05 грн. в порядку і на умовах, визначених цим Договором зі сплатою 12,5% річних строком до 05 травня 2012 року. Цільове призначення (мета) кредиту: придбання автомобіля Chevrolet Tacuma, 2005 року випуску (п.1.3.4. Договору). Відповідно до п.1.3. Кредитного договору, за використання кредитних коштів на перший місяць встановленого строку кредитування процентна ставка встановлюється у розмірі 12,5% річних. По закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п.9.2. даного Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника, в порядку передбаченому п.9.2. даного Договору, про зміну розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування, застосовується розмір процентної ставки, встановлений за цим Договором. Згідно п.9.2. Кредитного договору, відповідно до вимог ст. 651 ЦК України Сторони погодили, що протягом дії цього Договору Банк відповідно до умов п.1.3.1. Договору може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі настання обставин, визначених договором. Окрім того, вказаним п.9.2. Договору встановлено порядок збільшення процентної ставки Банком та процедуру обов'язкового повідомлення Позичальника про таку зміну. Строк сплати процентів встановлений з 01 по 05 (включно) кожного місяця, наступного за тим, за яким були нараховані Банком такі проценти. При цьому остаточне погашення процентів повинно бути зроблено не пізніше дати остаточного повного повернення кредиту. При цьому, якщо останній день строку сплати процентів або дата остаточного повного повернення кредиту припадає на вихідний, святковий або неробочий день, в такому випадку останнім днем строку сплати процентів вважається перший робочий день, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем (п.1.3.4. Кредитного договору). В Додатку № 1 до Кредитного договору № 11002029000 від 05.05.2006р. встановлено Графік погашення кредиту, зокрема, встановлено максимальний залишок заборгованості за кредитом на 5 числа кожного місяця та року протягом строку повернення кредиту - до 05.05.2012р. включно. За п.3.3.2 Договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 676,76доларів США. Згідно п.1.2. Кредитного договору, ціль кредитування визначено на придбання автомобілів в кількості двох одиниць, визначеного у п.2.1. цього Договору та витрати страхувальника (Позичальника) по договору страхування (повне КАСКО) автотранспортного засобу, зазначеного у п.2.1. цього Договору. Пунктом 2.1. Кредитного договору визначено, що в якості забезпечення виконання зобов'язань Позичальника за даним Договором Банком прийнято застава, а саме договір застави транспортного засобу автомобіля № 11002029000 від 05.05.2006 року, поручительство, а саме договір поруки № 11002029000 від 05.05.2006р., укладений з [PERSON] Для забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором, між Позивачем, АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] (Поручитель) 05 травня 2006 року було укладено договір поруки № 11002029000 (а.с.16-18), за п.1.1. якого поручитель зобов'язується перед Кредитором відповідати за виконання Позичальником усіх його зобов'язань перед Кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору № 11002029000 від 05 травня 2006р. та з Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 11002029000 від 05.05.2006р., як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно заяви на видачу готівки № 31 від 05.05.2006р. Позивачка отримала грошові кошти в розмірі 15 961,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 80 603,05 грн. (а.с.93). Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Як вбачається зі змісту позовної заяви, стосовно визнання Кредитного договору недійсним Позивач посилається на те, що в порушення ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Відповідач у тексті договору не визначив тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, строк на, який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, не визначено механізму повідомлення Позивачки про величину відсоткової ставки та порядок погашення відсотків за користування кредитом після першого місяця строку кредитування, у зв'язку з чим порядок визначення та сплати відсоткової ставки, визначений Кредитним договором є дискримінаційним по відношенню до Позивачки як до споживача, а вказана умова договору - несправедливою. Разом з тим, як встановлено судом у Кредитному договорі № 11002029000 від 05.05.2006р., укладеному між АКІБ «УкрСиббанк» та Позивачкою» чітко визначені кредитні умови. Окрім того, Позивачка самостійно звернулась до Відповідача для оформлення кредиту в іноземній валюті, що підтверджується заявкою на отримання кредиту від 03.05.2006р. (а.с.91-92). Також, відповідно до п.8.2. Кредитного договору, Позивачка своїм підписом погодила, що вона повністю розуміє всі умови цього Договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, а також що вона має здатність виконувати умови даного Договору. Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, підписавши вказаний вище Кредитний договір №11002029000 від 05.05.2006р., Позивач вступила в договірні відносини з Відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань Відповідачем. Також, Позивачка вказала, що Відповідач не проінформував Позивачку про наявність у нього на час укладення Кредитного договору ліцензії на укладення договору споживчого кредиту в іноземній валюті тощо. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Судом встановлено, що на час укладення оспорюваного Кредитного договору №11002029000 від 05.05.2006р., у Відповідача була наявна банківська ліцензія № 75 на право здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п. 5-11 ч.2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», видана Національним Банком України 24.12.2001р. (а.с.52). Окрім того, Відповідач отримав в установленому законодавством порядку Дозвіл Національного Банку України № 75-2 від 19.11.2002р. на право здійснення операцій, визначених п.104 ч.2 та ч.4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (а.с.53) згідно з додатком до цього дозволу, в якому, зокрема, зазначено право Відповідача на ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті ін(а.с.54-55). Пунктом 11 Постанови № 5 від 30.03.2012р. визначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Окрім того, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п.13 Постанови № 5 від 30.03.2012р.). Таким чином, суд дійшов висновку, що на момент укладення кредитного договору № 11002029000 від 05.05.2006р. Відповідач мав право надавати споживчий кредит у іноземній валюті, за наявності генеральної ліцензії та дозволу Національного банку України на здійснення валютних операцій. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (§ 1. Позика), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, як встановлено судом при укладенні кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладення договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Як зазначалось вище, Відповідачем надані докази правомірності укладення договору в іноземній валюті. Крім того, в судовому засіданні 23.04.2014р. Позивачка не заперечувала про наявність заборгованості за кредитним договором, але зазначила, що вона не в такому розмірі як вказав банк і вона була присутня в 4-х засіданнях Апеляційного суду м.Києва при розгляді справи про стягнення заборгованості за кредитним договором(а.с.95). Щодо поданої в судовому засіданні представником ПАТ «Дельта Банк» заяви про застосування позовної давності суд приходить до наступного. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Так, ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню саме через відсутність доказів неправомірності дій Відповідача, а не через сплив строку позовної давності. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 192, 203, 215, 257, 261, 267, 524, 525, 526, 533, 627, 1046, 1049, 1054 ЦК України з урахуванням п.п.10,11, 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» та

Outcome: dismissed