Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-08 00:00:00

В вересні 2016 року до суду звернувся позивач з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому ставить питання про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у сумі 2\~459\~037 (два мільйона чотириста пятдесят девять тисяч тридцять сім) грн. 82 коп. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» (надалі ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 444ЗН/07-1 від 27.12.2007 року, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 45000 дол.США 00 центів, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних з подальшою зміною процентної ставки до 17% річних, з кінцевим терміном повернення до 08.12.2017 року. Відповідно до умов договору [PERSON] повинен був щомісяця, починаючи з місяця отримання кредиту, частково погашати суму зобовязання згідно графіку погашення кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, складений і посвідчений 27.12.2007 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідачі по справі надала в іпотеку нерухоме майно трикімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном, загальною площею 55,20 кв.м., житловою площею 38,20 кв.м., що знаходиться в м. Донецьку за адресою: вул. Річна (вулиця Річкова)[ADDRESS], яка належить їм на підставі свідоцтва про право власності, виданого Представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку 17.03.2000р. за № 2896, зареєстрованого в КП БТІ м. Донецька 21 квітня 2000 року в реєстровій книзі 3/10дк-295 за реєстровим № 149, свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Донецькою державною нотаріальною конторою 25 вересня 2002 року за реєстровим № 3-1392, зареєстрованого в КП БТІ м. Донецька 13 липня 2005 року в реєстровій книзі 3/30дк-14 за реєстровим № 149, реєстраційний номер 11371358. Відповідач [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, відповідно до цього [PERSON] нарахував заборгованість за кредитом у сумі 40875 дол.США, заборгованість за відсотками в сумі 53402 дол.США 33 центів, комісію за РО в сумі 14475 грн. 17 коп., штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойки) в сумі 56591 грн. 90 коп. Загальна сума заборгованості за кредитним договором відповідно до курсу НБУ станом на 26.08.2016 року 25,329215 за 1 долар США складає 2\~459\~037 грн. 82коп. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Представник позивача в судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, заявлені вимоги підтримує повністю, проти розгляду справи на підставі ст. 224 ЦПК України не заперечує. Належно повідомлені через розміщення інформації в засобах масової інформації газеті «Урядовий курєр» № 228 від 03.12.2016 року відповідачі в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у їх відсутності суду не надавали, тому суд розглядав справу на підставі ст. 224 ЦПК України заочно. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини на підставі договору кредитування, які регулюються Цивільним кодексом України. Так, відповідно до кредитного договору № 444 ЗН/07-1 від 27.12.2007 року (а.с. 13-20; 21-22; 26-28), відповідач [PERSON] отримав кредит у сумі 45000 дол.США, із зобовязанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 14% річних з подальшою зміною процентної ставки до 17% річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості по кредиту до 08 грудня 2017 року. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 25.09.2015 року №2/225/2003/2015 (а.с. 53) з відповідача [PERSON] стягнена заборгованість за кредитом у сумі 2\~093\~979 (два мільйони девяносто три тисячі девятсот сімдесят девять)грн. 50 коп., яке набрало чинності, але на час розгляду справи в суді не виконане боржником. З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними. При цьому згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1078 ЦК України. Згідно п. 1.2 кредитного договору кредит надається позичальнику на споживчі цілі під іпотеку нерухомого майна квартири. Кредит надається однією сумою в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника у доларах США (п.п. 2.1.2 кредитного договору). Відповідно до п. 2.2 кредитного договору для облікових цілей банк відкриває позичальнику позичковий рахунок. Цей позичковий рахунок є обовязковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути банку. Позичальник зобовязується щомісячно до дати, встановленої в графіку, поповнювати свій поточний рахунок шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумі, не меншій сумі чергового погашення відповідної частини кредиту, процентів та інших плат, встановлених в графіку (п.п. 2.5.1 кредитного договору). Погашення відповідної частини кредиту, сплата процентів та інших виплат за його користування здійснюється відповідно до умов, зазначених в п. 2.5.6 цього договору, шляхом договірного списання банком коштів з поточного рахунка позичальника, відкритого в банку, щомісяця в дату, зазначену в графіку (п.п. 2.5.2 кредитного договору). Однак, в порушення умов договору [PERSON] несвоєчасно сплачував суми кредиту, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за кредитом. У зв'язку з цим суд зазначає, що відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором, зокрема сплата комісії банку, пені, штрафу. Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Суд перевіривши розрахунок заборгованості за кредитним договором № 444 ЗН/07-1 від 27.12.2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] встановив, що станом на 26.08.2016 року утворилась заборгованість на загальну суму 2\~459\~037 (два мільйона чотириста пятдесят девять тисяч тридцять сім) грн. 82 коп. відповідно до курсу НБУ станом на 26.08.2016 року 25,329215 за 1 дол.США, з них 40875 дол.США заборгованість за кредитом, 53402 дол.США 33 центів заборгованість за відсотками, 14475 грн. 17 коп. комісія за РО, 56591 грн. 90 коп. штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) (а.с. 4-5; 11-12). В той же час відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. В подальшому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №1079-р зупинено дію розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року №1053-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція». Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із пунктом 23 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року до зазначених населених пунктів належить м. Донецьк. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачу [PERSON], який зареєстрований у м. Донецьку штраф за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка), нарахований після 14.04.2014 року і таким чином є підстави для застосування вимог ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проведене позивачем нарахування штрафу у загальному порядку є неправомірним. В положеннях зазначеного Закону чітко визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування саме пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики. Виходячи з цього, заборгованість за кредитним договором станом на 26.08.2016 року старовить 2402445 (два мільйона чотириста дві тисячі чотириста сорок п'ять) грн. 92 коп. відповідно до курсу НБУ станом на 26.08.2016 року 25,329215 за 1 дол.США, з них 40875 дол.США заборгованість за кредитом, 53402 дол.США 33 центів заборгованість за відсотками, 14475 грн. 17 коп. комісія за РО. Наряду з цим, судом зясовано, що між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» та відповідачами [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення повернення грошового зобовязання за кредитним договором був укладений договір іпотеки нерухомого майна трикімнатної квартири № 31, що знаходиться в будинку № 46 «в» по вул. Річна (вулиця Річкова) в м. Донецьку загальною площею 55,20 кв.м., в тому числі житловою площею 38,20 кв.м., зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном (а.с. 29-38). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 42-43) та правовстановлюючих документів на квартиру (а.с. 44-46; 47-48) зазначене нерухоме майно належить відповідачам на праві приватної спільної часткової власності, а саме [PERSON] 2/3 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Донецькою державною нотаріальною конторою 25 вересня 2002 року за реєстровим № 3-1392, зареєстрованого в КП БТІ м. Донецька 13 липня 2005 року в реєстровій книзі 3/30дк-14 за реєстровим № 149, реєстраційний номер 11371358 та свідоцтва про право власності, виданого Представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку 17.03.2000р. за № 2896, зареєстрованого в КП БТІ м. Донецька 21 квітня 2000 року в реєстровій книзі 3/10дк-295 за реєстровим № 149, а також відповідачу [PERSON] 1/3 частини на підставі свідоцтва про право власності, виданого Представництвом фонду державного майна України в м. Донецьку 17.03.2000р. за № 2896, зареєстрованого в КП БТІ м. Донецька 21 квітня 2000 року в реєстровій книзі 3/10дк-295 за реєстровим № 149. На підставі ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у звязку з посвідченням 27.12.2007 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] цього договору іпотеки, було накладено заборону відчуження зазначеної в договорі квартири, що належить [PERSON] та [PERSON], тобто відповідачам по справі. Заборона відчуження нерухомого майна встановлена до припинення дії іпотечного договору (а.с. 38). Згідно п.п. 2.3.3 іпотечного договору (а.с. 30) узгоджена сторонами оціночна вартість предмета іпотеки становить 342\~211 (триста сорок дві тисячі двісті одинадцять) грн. Відповідно до ч. 4 п.п. 4.1.6 іпотечного договору (а.с. 32) у разі порушення позичальником зобовязань за кредитним договором чи іпотекодавцями зобовязань за цим договором, а також інших обовязків іпотекодавців/позичальника, іпотекодержатель, тобто банк має право вимагати дострокового виконання зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 4 п.п. 4.1.13 іпотечного договору (а.с. 33) іпотекодержатель має право звернути стягнення та реалізувати предмет іпотеки на підставах, умовах і в порядку, передбаченому цим договором, кредитним договором та чинним законодавством України. Такі ж саме положення закріплені в ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку». Статтею 12 Закону України „Про іпотеку" передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем, в даному випадку відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON], обовязків, встановлених цим договором, іпотекодержатель, а саме банк має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки (ч. 4 п.п. 4.1.6.; п.п. 4.1.13 іпотечного договору). Частиною 7 пункту 7.1 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у випадку, якщо у момент настання строку (терміну) виконання зобовязань, вони не будуть виконані (виконані неналежним чином) та у випадку, якщо інформація або документи, надані іпотекодавцями при укладенні цього договору, виявляться недостовірними та/або недійсними, у випадку не виконання та/або неналежного виконання зобовязань за кредитним договором та цим договором, а також у інших випадках передбачених кредитним договором, цим договором та чинним законодавством України. Пунктом 7.3 іпотечного кредиту закріплено право іпотекодержателя обрати на свій розсуд порядок звернення стягнення на предмет іпотеки в межах, передбачених п. 7.2 цього договору. Відповідно до пункту 7.2 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору; продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь якій особі на підставі договору купівлі продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. Так, відповідно до чинних положень ч. 1 ст. 35 Закону «Про іпотеку», зі змінами, внесеними згідно із Законом від 22 вересня 2011 р. N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З такої редакції вбачається, що додержання виписаної в ній процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону «Про іпотеку»), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем вказаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення стягнення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону «Про іпотеку», якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Аналогічне роз'яснення викладене і у п.37. Постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин", відповідно до якого невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. В ч. 2 п. 9 постанови пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин" розяснено про те, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Відповідно до розяснень пункту 42 цієї постанови винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки). Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], як іпотекодавець в даній справі несе відповідальність перед ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. При цьому, суд звертає увагу, що наявність двох рішень суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки не є подвійним стягненням заборгованості за кредитним договором. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року. Отже, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові № 6-1080цс15 від 03.02.2016 року право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому, задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня. Таким чином, суд вважає позовні вимоги повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. Разом з тим, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" набув чинності 7 червня 2014 року після укладання сторонами договору іпотеки. Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом N 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Пунктом 3 Закону "Про мораторій" передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону "Про мораторій" не підлягає виконанню. Саме така правова позиція міститься у постановах Верховного суду України від 25 березня 2015 року у цивільній справі №6-44цс15 , від 15.04.2015 у справі № 6-46цс15, від 10.06.2015 у справі № 6-333цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-492цс15, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1102цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825 цс15 і відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved