Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

В липні 2019 року позивач звернувся з вказаним позовом, в якому послався на таке. 09 жовтня 2000 року у Снігурівському представництві товарної біржі "Смарагд-Південь" з відповідачкою уклали договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , з наступною реєстрацією торгового біржового контракту у БТІ. Натепер, позивач обмежений у реалізації прав власника, оскільки угода не посвідчена нотаріально. Місце проживання відповідачки на даний час невідоме, що позбавляє його можливості посвідчити договір нотаріально та створює перешкоди у розпорядженні майном, а тому просить визнати за ним право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0705 га, яка на підставі державного акту на право приватної власності серії ІІІ-МК №024552, виданого 27 березня 1995 року Снігурівською міською Радою народних депутатів, належить відповідачці. Посилаючись на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу діяла ст.30 Земельного кодексу УРСР, 1990 року, згідно якої до нього разом з житловим будинком перейшло й право власності на земельну ділянку для його обслуговування, просить визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням за останнім відомим місцем проживання та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути у тому числі, визнання права. Судом встановлено, що 09 жовтня 2000 року між [PERSON] (покупець) та [PERSON] (продавець) на товарній біржі "Самарагд-Південь" в м.Снігурівка було укладено торговий біржовий контракт №304-п купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, за інвентаризаційною вартістю у 6720,00грн. На підставі вказаного біржового контракту, 18 жовтня 2000 року за [PERSON] зареєстровано право власності на вказаний будинок в Снігурівській філії Миколаївського МБТІ та записано в реєстрову книгу №7 за реєстровим №888 (а.с.6, 18). На замовлення позивача, 15 серпня 2019 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації виготовлено технічний паспорт на спірний житловий будинок [ADDRESS] ; інвентаризаційна справа №1060 (а.с.19-21). Вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами згідно з довідкою КП ММБТІ від 15 серпня 2019 року №243, становить 99145,00грн. (а.с.18). Відповідно до ст.153 ЦК УРСР договір вважається укладеним коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст.224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Позивач ствердив, що зі свого боку виконав умови договору купівлі-продажу, тоді як місце проживання відповідачки йому не відоме, що позбавляє його права розпорядитися фактично належним йому будинком. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Ухиляння будь-якої із сторін договору від його нотаріального оформлення на час його укладення є умовним в силу п.9 Додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998 р. за N 399/2839, яка діяла на час укладення договору, відповідно до якого біржовий договір купівлі-продажу визнано правовстановлюючим документом, а згідно ст.15 Закону "Про товарну біржу" реєстрація договору на біржі прирівнювалась до нотаріального оформлення (підтвердженням цьому є реєстрація спірного договору в БТІ). При цьому продавець будинку не оспорював після спливу значного часу виконання угоди сторонами. За такого, суд приходить висновку про доведеність вимог позивача за наявності письмового підтвердження укладання сторонами договору купівлі-продажу житлового будинку, який хоча і не посвідчено нотаріально, але виконано сторонами, за неможливості нотаріального посвідчення договору. Як вбачається з Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-МК №024552, виданого Снігурівською міською Радою народних депутатів 27 березня 1995 року на підставі рішення виконкому міської Ради народних депутатів від 22 березня 1995 року №88, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2104, земельна ділянка площею 0,0705га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку і господарчих споруд за адресою: [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с.26). Згідно представленої суду копії рішення виконавчого комітету Снігурівської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 22 березня 1995 року №88 "Про передачу присадибних земельних ділянок на право приватної власності жителям м.Снігурівка", текст змісту якого викладено на російській мові, слідує що виконком міської ради вирішив передати " [PERSON]" присадибну земельну ділянку на праві приватної власності по [ADDRESS] , площею 0,0705 га (а.с.57-60). За даними Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 30 серпня 2019 року №0-14-0.35-484/119-19, нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки становить 266917,54 грн. (а.с.25-на звороті). Судом перевірено, за наявною інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об"єкта, станом на 18 грудня 2019 року, відомості про право власності, заборону відчуження, іпотеку спірного житлового будинку та земельної ділянки для його обслуговування відсутні (а.с.42, 61). Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Згідно положень ч. 1 ст.30 ЗК, яка діяла на час укладення договору, при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. У постанові від 11 лютого 2015 року Верховний Суд України висловив правову позицію про загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За такого, позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Земельна ділянка під вказаним будинком раніше набула ознак об`єкта права власності, однак рахується за відповідачем на підставі державного акта, у зв"язку з чим позивач не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку. Власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК). Відтак, до [PERSON] перейшла земельна ділянка, яка належить [PERSON] , в силу закону і на якій розміщено належне йому будинковолодіння. При цьому, те, що позивач не посвідчив перехід права на землю жодним чином не вплинуло на наявність в нього права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що отримавши право власності на житловий будинок з гоcподарськими та побутовими будівлями і спорудами, [PERSON] набув і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, а тому позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню. Судові витрати позивач просив з відповідача не стягувати.

Outcome: approved