Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

22.12.2016 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], яким просив змінити місце проживання [PERSON], [INFO], визначивши місцем її проживання разом з батьком, [PERSON], за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Молодіжна, 41. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 15.09.2007 року між сторонами у справі, [PERSON] та [PERSON] (раніше [PERSON]) було укладено шлюб, від якого вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 14.12.2009 року, шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.10.2010 року місце проживання малолітньої дитини [PERSON] з її визначено ії її матірю, відповідачем [PERSON],за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2012 року було вирішено відібрати [PERSON] у позивача та повернути її за місцем проживання відповідачу, проте вказане рішення не було виконано протягом чотирьох років, відповідача не цікавить факт такого виконання. Багато років [PERSON] мешкає із позивачем окремо від відповідача, при цьому з грудня 2009 року позивач та відповідач припинили спільне проживання, [PERSON] неодноразово підкреслювала свою неприхильність до відповідача, гармонійно і щасливо проживає із позивачем, не бажаючи змінювати місце проживання на проживання з відповідачем. Виходячи з\~ інтересів дитини, враховуючи сталі соціальні зв'язки, місце навчання, вважає, що проживання з позивачем найбільше відповідає інтересам [PERSON] У судовому засіданні позивач, представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позовні вимоги. Відповідач, представник відповідача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, пояснили, що позивач самовільно забрав доньку сторін [PERSON] від неї, при тому що рішенням судів, які набрали законної сили, місце проживання дитини було визначено разом із відповідачем, а також ухиляється від виконання рішення суду про відібрання у позивача дитини. Тривалий час відповідач не мала змоги бачити та спілкуватися із дитиною, оскільки позивач цьому перешкоджав, а про останнє місце проживання позивача за адресою м.Павлоград, вул. Молодіжна, 41, відповідач дізнався лише отримавши позовну заяву. Представник органу опіки та піклування Павлоградської міської ради та служби у справах дітей подав заяву про розгляд справи без його присутності, позовні вимоги підтримує. Вислухавши пояснення сторін, позивача [PERSON], допитаного за його згодою як свідок, допитавши як свідка малолітню [PERSON]Є, а також свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини необхідно враховувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п.8 ст.7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. У судовому засіданні встановлено, що 15.09.2007 року між [PERSON] та [PERSON] (раніше [PERSON]) [PERSON] було укладено шлюб, від якого 01.02.2008 року народилась [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження 1-КИ №167796 від 20.03.2007 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Петропавлівського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №05 у книзі реєстрації актів цивільного стану(а.с.10). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Павлоградського\~міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.10.2010 року у цивільній справі 2-6186\\10 рік за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, служба у справах дітей Павлоградської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей позов було задоволено, визначено місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] з її матірю [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS].) (а.с.11-13, 108-112). Судом було встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.09.2007 року та рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від\~14.12.2009р. шлюб був розірваний за позовом відповідача. За час перебування у шлюбі подружжя проживало у домоволодінні за адресою вул. Гагаріна 100, с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області, яке належало відповідачу на праві приватної власності. 07.02.2008 року народилася [PERSON], яка була зареєстрована за місцем проживання батьків вул. Гагаріна 100, с. Дмитрівка Петропавлівського району Дніпропетровської області. З листопада 2009 року подружні стосунки позивача та відповідача погіршилися, позивач виїхала за адресою своїх батьків до [ADDRESS] де і проживає на даний час, а відповідач, разом з дитиною, переїхав за адресою своїх батьків с. Дмитрівка вул.. Станційна 85.Як зазначила позивач в судовому засіданні,\~саме з листопада 2009 року між сторонами виник спір про місце проживання спільної дитини.\~Відповідач, мотивувавши тим, що дитину повезе до своїх батьків відвідати, зібрав речі дитини та більше не повертав дитину. Вона ніколи не погоджувалася з тим, що б дитина постійно проживала разом з батьком. Суд зазначив, що «Думку малолітньої дитини з приводу зазначеного спірного питання, суд не може дослідити, оскільки через свій вік дитина не може висловити свою її.» Рішенням Павлоградського\~міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2012 року у цивільній справі № 429/10767/12 за позовом [PERSON] до [PERSON]\~, треті особи: \~\~\~\~Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області , Служба у справах дітей Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про відібрання дитини та повернення її тому, з ким вона проживала позов було задоволено, відібрано у [PERSON] малолітню дитину [PERSON], [INFO], та повернуто її [PERSON] за попереднім місцем проживання: [INFO] (а.с.104-107). Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 січня 2013 року апеляційну скаргу [PERSON] було відхилено, рішення Павлоградського\~міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2012 року залишено без змін (а.с.62). 19.11.2012 р. Павлоградським\~міськрайонним судом Дніпропетровської області було видано виконавчий лист № 429/10767/12 про «Відібрати у [PERSON] малолітню дитину [PERSON], [INFO], та повернути її [PERSON] за попереднім місцем проживання: [INFO].»(а.с.63). Рішенням Павлоградського\~міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2012 року було встановлено, що «сторони мають спільну малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.10.2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2011 року, визначено місце проживання [PERSON], [INFO], разом з її матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.12.2009р. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06.06.2011р. з відповідача було стягнуто аліменти на користь позивача. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15.07.2011р. було встановлено, що відповідач має право на вільне спілкування з дитиною і брати участь в її вихованні в наступний спосіб: кожного вівторка та четверга, щотижня з 18.00години \~\~до 19.30години відповідно; в кожну другу та четверту суботу з 8.00години до 18.00 години відповідної неділі; \~\~під час його щорічної відпустки, протягом двох тижнів щорічно, без обмеження часу, при наявності санаторно-курортної путівки та висновку медичних закладів про задовільний стан [PERSON] [INFO]. У травні 2012 року позивач передала дитину на час її лікування відповідачу, який проживає за адресою: [INFO]. За попередньою домовленістю відповідач повинен був повернути дитину після її одужання, проте, до теперішнього часу дитина знаходиться у відповідача і він відмовляється її передати позивачу.» Стаття 129-1 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обовязковим до виконання. Так само, відповідно до\~вимог\~ст. 14 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 22 квітня 2014 року у справі № 1-5/2014 зазначено, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначені у законі дії, спрямовані на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). Із наданої відповідачем копії акту державного виконавця від 01.04.2011 р. вбачається, що рішення Павлоградського\~міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29.10.2010 року у цивільній справі 2-6186\\10 рік за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи орган опіки та піклування Павлоградської міської ради, служба у справах дітей Павлоградської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей, яким було визначено місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] з її матірю [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS], було виконано, оскільки [PERSON] передав [PERSON] [PERSON] [PERSON] (а.с.57). Натомість, із наданих відповідачем копій актів державного виконавця від 18.12.2012 р, 05.07.2013 р., 11.02.2013 р., 23.11.2012 р., 24.12.2012 р., 04.02.2013 р. вбачається, що рішення Павлоградського\~міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.11.2012 року у цивільній справі № 429/10767/12 про відібрання у [PERSON] малолітньої дитини [PERSON], [INFO], та повернення її [PERSON] за попереднім місцем проживання: [INFO]., до цього часу не було виконано (при тому що строк предявлення виконавчого листа до виконання вказаний до 19.11.2013 р.). При цьому виконавчі дії здійснювалися лише у період із 23.11.2012 р. по 05.07.2013 р. (а.с.54-56, 58-61). Істотним є те, що, відповідно до актів, 04.02.2013 р. [PERSON] в присутності понятих і батьків категорично відмовилась йти з матірю (під якою суд розуміє [PERSON]), плакала (а.с.61). 11.02.2013 р. [PERSON] відмовилась йти з матірю [PERSON], плакала (а.с.58). Так само 29.04.2013 р. [PERSON] підійшла до доньки, об її забрати, та Катя (під якою суд розуміє [PERSON]) категорично відмовилась йти з мамою (а.с.56) Згідно з частиною третьою статті 51, частиною другою статті 52 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Будь-яке насильство над дитиною переслідується за законом. Ст.10 Закону України "Про охорону дитинства", зокрема, передбачено, що кожній дитині гарантується \~\~право \~\~на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Держава здійснює захист дитини від усіх форм \~\~фізичного \~\~і \~\~психічного \~\~насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Пунктом 5 розділу IX Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 р. № 512/5, встановлено, що при виконанні рішення про відібрання дитини не допускається застосовувати до дитини заходи фізичного впливу. Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня \~ 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Стаття 8 Європейської Конвенції з прав людини проголошує, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. За ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у п.75 рішенні у справі «Пенчеви проти Болгарії» (PENCHEVI v. BULGARIA) від 10 лютого 2015р., заява №\~77818/12 вказував, що «процес прийняття рішень на національному рівні не був досконалим із наступних причин: a) у рішенні суду останньої інстанції від 26 червня 2012 року не було проведено реального аналізу із метою оцінки найкращих інтересів дитини.». У п. 100 рішення у справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015р., заява\~№ 10383/09), Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. У п.136. рішення ЕСПЛ у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) від 06.07.2010 року, заява № 41615/07, зазначено, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що звязки дитини з її сімєю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сімя виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні звязки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сімю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоровю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)». У відповідності до ст. 3 Конвенції ООН про права дитини 1989 року, що 27.09.1991 року набула чинності для України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобовязуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. На підставі ч.2,3 ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при \~\~вирішенні \~\~між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. 28.03.2017 р. у судовому засіданні було опитано малолітню дитину [PERSON], яка показала, що більше 3 років мешкає з батьком, який повністю її забезпечує, доглядає та утримує, облаштував особисту кімнату дівчини, обладнану меблями, іграшками та столом для навчання. Бажання навіть нетривалий час, наприклад під час весняних шкільних канікул, проводити час чи жити разом із відповідачем дитина жодним чином не виявляє, виказує страх щодо матері. Суд доходить висновку, що дитина в більшій мірі прихильна до батька, бажає жити із ним, прагнення до спілкування із матір'ю не виявляє, вказує, що боїться матір. Основною причиною також відношення дитини до батьків суд вважає вплив звичного у 2012-2016 р.р. оточення дитини, із якого мати фактично виключена, у тому числі через дії позивача, або самоусунулася, а також емоційна реакція дитини на конфліктні ситуації за участі батьків, свідком яких була дитина. Так, вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2013 року у справі 429/12781/12 [PERSON] було визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України і призначено покарання у виді штрафу. Вирок набрав законної сили. Вироком суду було встановлено, що (мовою оригіналу) « [PERSON], 09.06.2012 года, примерно в 20 часов 00 минут, будучи в состоянии алкогольного опьянения, находясь на территории детского парка, расположенного по ул. Шевченко в г. Павлограде, проводя досуг совместно с бывшим супругом - потерпевшим [PERSON], их несовершеннолетней дочерью [PERSON], [INFO], коллегой по работе [PERSON] и малолетней дочерью последней, в процессе конфликта, связанного с желанием малолетней потерпевшей [PERSON] посетить праздничный концерт, испытывая чувство ревности относительно хорошего отношения дочери к отцу - её бывшему супругу, не смотря на беззащитное положение малолетней потерпевшей, и её возраст, [PERSON] умышленно, с целью причинения легких телесных повреждений, ладошкой правой руки нанесла своей малолетней дочери потерпевшей [PERSON] не менее трех ударов по ягодицам последней, причинив ей физическую боль, а затем не менее двух ударов в область лица справа и одного в область левого коленного сустава, причинив своей малолетней дочери [PERSON] согласно заключения эксперта № 395 от 30 июля 2012 года легкие телесные повреждения в виде двух синяков на лице справа и одной ссадины левого коленного сустава.!»(а.с.113-115). Позивач [PERSON] має регулярний дохід, який щомісячно становить 8000 10000 грн., який дозволяє забезпечити задоволення всіх необхідних потреб [PERSON] (а.с.18). При цьому товари у номенклатурі, зазначені у касових чеках, наданих позивачем можуть споживатися [PERSON] (а.с.64-86). [PERSON] позитивно рекомендується за місцем роботи та проживання (а.с.17,21,23), є власником житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Молодіжна, 41 (а.с.27). Із висновку органу опіки та піклування Павлоградської міської ради про зміну місця проживання малолітньої [PERSON] від 09.03.2016 р. вбачається, що даний орган вважає за можливе змінити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] та визначити її місце проживання разом з батьком, [PERSON], за адресою: Дніпропетровська область, місто Павлоград, вул. Молодіжна, 41 (а.с.28-29). Відповідач позитивно характеризується за місцем роботи та проживання (а.с.93-94). Доходи відповідача становлять 2500-4300 грн. на місяць і є значно меншими, ніж у позивача. Проте, перевага в матеріально-побутовому стані одного позивача сама по собі не є та не може бути вирішальною умовою та підставою для задоволення позову. Відтак, з метою захисту інтересів дитини, для забезпечення їй психологічного комфорту і належного догляду, враховуючи надання більшої уваги [PERSON], [INFO], турботупро неї протягом тривалого часу саме з боку позивача, зважаючи на вік дитини та явну прихильність саме до батька, яку дитина особисто виказала у судовому засіданні, особисті якості батьків, зокрема відсутність доказів вчинення з боку позивача будь-яких протиправних дій відносно [PERSON] (на відміну від відповідача, з огляду на обставини, встановлені вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2013 року у справі 429/12781/12), суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Оцінюючи інші доводи позивача, викладенні в обґрунтування позовних вимог у позовній заяві від 20.12.2016 р., суд враховує, що Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень ("Проніна проти України", рішення від 18.07.2006, N 63566/00, п. 23; "Руїз Торія проти Іспанії", рішення від 09.12.1994, [PERSON] A, N 303-A, § 29). Витрати на сплату судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду, підлягають стягненню з відповідача на його користь, як передбачено ч.1 ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved