Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до Володимирецького районного суду Рівненської області з позовом до акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що між нею та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №б/н від 5 грудня 2012 року. В ході виконання вказаного договору в сторін виникли непорозуміння щодо розмірів належних до сплати відсотків, пені, штрафів. В 2019 році АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року, позовні вимоги задоволено частково, стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за процентами в сумі 33328,55 грн., пеня в сумі 24687,73 грн. Постановою Рівненського апеляційного суду від 11 липня 2019 року рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року скасовано. В позові відмовлено, оскільки між сторонами належним чином не було визначено умови про розмір відсотків, пені та штрафів. Не дивлячись на те, що фактичні та правові підстави для стягнення нарахованого боргу виявились відсутніми, АТ КБ «Приватбанк» продовжує обліковувати за [PERSON] нараховану ним заборгованість, що вбачається із долученого до матеріалів справи листа-відповіді. Позивачка зазначає, що відбулось порушення її прав, як споживача, відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки у неї відсутні чітко розписані регламентовані умови кредитування, а зміни нарахування платежів змінюються в односторонньому порядку без узгодження з клієнтом і не підкріплюються жодним підписаним клієнтом договором. Вказані обставини є підставою визнати кредитний договір № б/н від 05.12.2012 р. недійсним, а тому просить позов задовольнити. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 23.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку загального позовного провадження. 30.04.2020 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, просять застосувати позовну давність у справі та відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позовної давності та з інших підстав, зазначених у відзиві. 04.05.2020 року від представника позивачки - адвоката Крестинської Л.А. надійшла відповідь на відзив. Просить суд відхилити доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву, як такі , що не відповідають закону та не грунтуються на матеріалах справи. Позовної давності позивачка не пропустила, оскільки про порушення своїх прав дізналася з часу, коли було відкрите цивільне провадження у справі за позовом банку про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, тобто з 01.10.2018 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 3 серпня 2020 року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Крестинська Л.А. позовні вимоги підтримала повністю та пояснила, що дійсно 5 грудня 2012 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №б/н від 05.12.2012 року. Однак даний договір вважають недійсним, оскільки при його укладенні не було зафіксовано в належній формі умови договору про розмір процентів, штрафу, пені. Позичальнику не було забезпечено право на одержання необхідної, доступної та своєчасної інформації про умови кредитування. Окрім того рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року, у цивільній справ за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за процентами, пенею. Постановою Рівненського апеляційного суду від 11 липня 2019 року рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року скасовано, оскільки судом першої інстанції не було взято до уваги, те, що підставою стягнення відсотків та пені в певних розмірах, штрафів були "Умови та Правила надання банківських послуг" і необхідно щоб такі умови та розміри діяли в банку на час підписання заяви про приєднання до договору, і з матеріалів справи має чітко вбачатись, до яких саме умов і правил приєднався позичальник. Відомостей про розмір відсотків, пені, штрафів і інші умови отримання кредиту, Анкета-заява не містить. Після прийняття судових рішень, відповідач надалі продовжує обліковувати за [PERSON] нараховану ним заборгованість, що впливає на кредитну історію позивачки та її спокій, що і спонукало звернутися до суду з даним позовом.. Представник відповідача - адвокат Кузін Є.В. позовні вимоги не визнав та надав пояснення в межах відзиву на позовну заяву. Вважає позов необгрунтованим з наступних підстав. Так, на момент укладення кредитного договору позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Договір укладений за волевиявлення сторін, правочин був спрямований на надання позичальнику кредиту, остання користувався кредитними коштами, кредитні зобов`язання були відомі [PERSON] протягом всього цього часу. Як на підставу для визнання кредитного договру недійсним позивач посилається на продовження обліку нарахованої заборгованості за кредитним договором. Разом з тим, облік Банком нарахованої заборгованості за кредитним договором жодним чином не порушує прав та законних інтересів позивача, оскільки не передбачає відповідного обов"язку відповідача припинити ведення такого обліку та не забезпечує відновлення прав позивача. Облік Банком нарахованої заборгованості за кредитним договором є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов"язань, який безпосередньо не впливає на права позивача. Із змісту позовної заяви є незрозумілим, яким чином визнання кредитного договору недійсним захистить чи відновить права позивача з огляду на те, що в судовому порядку Банку відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за цим договором і відповідне судове рішення набрало законної сили. Просить в позові відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, всебічно, повно, об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд рахує, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. За змістом ст.ст. 12 , 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з письмових доказів, досліджених судом, між АТ КБ Приватбанк та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н від 05.12.2012 року. Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року, в справі №556/1383/18 за позовом АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за процентами за користування кредитним договором у сумі 33328,55 грн., пені в сумі 24687,73 грн. Постановою Рівненського апеляційного суду від 11 липня 2019 року рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 25 лютого 2019 року скасовано. В позові АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено, оскільки між сторонами належним чином не було визначено умови про розмір відсотків, пені та штрафів. Згідно листа АТ КБ «Приватбанк» від 27.11.2019 р. №20.1.0.0./7-191106/6691, [PERSON] має заборгованість перед банком, оскільки зобов`язання за Договором не припинені. Одночасно Банком повідомлено, що Банк прийняв до уваги інформацію стосовно наявності відповідної постанови Рівненського апеляційного суду від 11 липня 2019 року у справі №556/1383/18, однак дана постанова не припиняє зобов`язання за Договором, оскільки зобов`язання припиняються виконанням договору, проведеним належним чином. Та обставина, що постановою Рівненського апеляційного суду від 11 липня 2019 року, з урахуванням правових позиції Верховного Суду, відмовлено в задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" про стягнення заборгованості за процентами, пенею та штрафами, не спростовує факту узгодження сторонами істотних умов, отримання кредиту та відсутність підстав для визнання кредитного договору недійсним, адже в задоволенні вказаних вимог банку було відмовлено через те, що позивачем не було надано доказів на підтвердження ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами, які були надані позичальнику для ознайомлення, і що саме з такими умовами він погодився. Згідо до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим . Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Згідно з правовими нормами, до яких відсилає попередня стаття, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. В свою чергу, в пункті 8 постанови пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За положеннями ст.ст. 626-628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Закон України "Про захист прав споживачів" застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15. Проте на момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, зокрема надання позичальнику кредиту, остання протягом семи років з дня укладення оспорюваного правочину користувалася кредитними коштами та правова природа кредитних зобов`язань була відома останній протягом всього цього часу, а факт необізнаності щодо умов та правил надання кредитних послуг та переконання у їхній несправедливості виникли після звернення банку з позовом про стягнення з неї кредитної заборгованості. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 03 вересня 2018 року у справі № 192/2669/16-ц. Враховуючи вищевикладене, встановивши, що позивач власноруч підписала оспорюваний правочин, отримала кредитні кошти та здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитним договором, а також те, що Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи не підписані позичальником, нею не прийняті, відповідно вони не порушують жодних прав [PERSON] . І оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо цих істотних умов, неукладені умови договору не можуть бути визнані недійсними на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України також і з цих підстав. Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). А тому в задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованістю. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003). Що стосується застосування строків позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України, переребіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи, що метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом ( не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії ). За положеннями цивільного законодавства, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Виходячи з того, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог по суті позову, а не на підставі строку позовної давності, який застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. З приводу стягнення судових витрат судом встановлено наступне. Згідно з п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог. Судовий збір, що понесений позивачем при поданні позову , відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на його ж рахунок.

Outcome: dismissed