Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просить: визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. за № 2207 06 березня 2020 року; визнати недійсним Договір купівлі-продажу стояночного місця № 82, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений та зареєстрований Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. за № 2209 07 березня 2020 року; визнати протиправними та скасувати записи Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: запис № 35846656 від 06 березня 2020 року про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; запис № 35846354 від 07 березня 2020 року про реєстрацію права власності на стояночне місце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Позовні вимоги вмотивовані тим, що 18 вересня 2017 року зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та на стояночне місце № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № 835 від 21 липня 2017 року та договору іпотеки № 850 від 27 липня 2017 року. Позивачеві з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що право власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2207, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 06 березня 2020 року. Також, право власність на вищевказане стояночне місце зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2209, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 07.03.2020 року. В подальшому стало відомо, що реєстрація права власності на вищевказане майно ще за попередніми власниками, а саме: [PERSON] та [PERSON] відбувалась на підставі єдиного документу - Акта приймання-передачі № 1266, 1277 від 06.08.2019 року, підписаного між ОК «Ріал-К» та [PERSON] , Акта приймання-передачі № 1252, 1253 від 05.08.2019 року, підписаного між ОК «Ріал-К» та [PERSON] та Акта приймання- передачі № б/н від 07.08.2019 року, підписаного між ОК «Ріал-К» та [PERSON] . Позивач вважає, що оскільки [PERSON] , та [PERSON] не були законними власниками нерухомого майна а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стояночного місця № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вони не мали права укладати вищевказані договори купівлі-продажу та відчужувати дане нерухоме майно. Ухвалою суду від 11 червня 2020 року по справі відкрито загальне позовне провадження з призначенням підготовчого засідання на 20 липня 2020 року. Ухвалою суду від 12 червня 2020 року було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення : -арешту на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 123011151101; -арешту на стояночне місце № [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] ? реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 97442751101; 20 липня 2020 року в підготовче засідання з`явилися представник позивача та представник відповідача [PERSON] . Інші учасники процесу у підготовче засідання не з`явилися. Підготовче засідання відкладено на 22 вересня 2020 року. До суду 20 липня 2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою суду від 12 червня 2021 року. Ухвалою суду від 22 липня 2020 року скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 12 червня 2020 року. У підготовче засідання 22 вересня 2020 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце проведення засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 05 листопада 2020 року. У зв`язку зі знаходженням судді Свяченої Ю.Б. на лікарняному, підготовче засідання відкладене на 03 грудня 2020 року. У підготовче засідання 03 грудня 2020 року з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у підготовче засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 11 лютого 2021 року. 11 лютого 2021 року у підготовче засідання з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у підготовче засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 29 березня 2021 року. 29 березня 2021 року у судове засідання з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Судове засідання відкладено на 10 червня 2021 року. 10 червня 2021 року у судове засідання з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Судове засідання відкладено на 09 серпня 2021 року. У судове 09 серпня 2021 року учасники процесу не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. Судове засідання відкладено на 02 листопада 2021 року. У період з 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній відпустці. 02 листопада 2021 року у судове засідання з`явився представник позивача. Інші учасники процесу у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Судове засідання відкладено на 06 грудня 2021 року. У судове 06 грудня 2021 року учасники процесу не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Інші учасники справи про причини неявки суд не повідомили. Судове засідання відкладено на 23 грудня 2021 року. У судове засідання 23 грудня 2021 року з`явився представник позивача, позов підтримав, просив задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 31 липня 2013 року [PERSON] придбав у [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО Дєордієвою І.В., реєстр. № 3664. 01 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позивач передав [PERSON] у власність грошові кошти у сумі 6 394 400, 00 грн. (шість мільйонів триста дев`яносто чотири тисячі чотириста гривень 00 коп.), що еквівалентно 800 000 (вісімсот тисяч) доларів США 00 центів. З метою забезпечення виконання [PERSON] свого зобов`язання щодо повернення коштів, 21.07.2017 року між сторонами договору позики укладено договір іпотеки № 835, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. За умовами даного договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язання за договором позики від 01.06.2013 року [PERSON] надає в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру під [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1.7.1 договору іпотеки № 835 від 21.07.2017 року з метою задоволення своїх вимог Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбаченого договором позики вони не будуть виконані. 27.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено ще один договір іпотеки № 850, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В., згідно умов якого, в іпотеку передано належне [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 05.07.2013 року № 3113, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Дєордієвою І.В., стояночне місце № 82, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 2.1.7.1 договору іпотеки № 850 від 21.07.2017 року з метою задоволення своїх вимог Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбаченого договором позики вони не будуть виконані. 18 вересня 2017 року [PERSON] на підставі зазначених договорів іпотеки, зареєстрував своє право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] (номер запису 22470592) та на паркомісце № 82 за адресою: [ADDRESS] (номер запису 22472745), в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки № 835 від 21.07.2017 року та договору іпотеки № 850 від 27.07.2017 року. Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Верховний Суд в своїй постанові від 24 січня 2020 року по справі № 910/10987/18, зазначив, що п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно зі ст. 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Отже, суд дослідивши матеріали справи вважає, що у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань по договору позики, який забезпечений іпотекою як квартири так і стояночного місця, [PERSON] , на виконання умов договорів іпотеки щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, набув права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] та на паркомісце № 82 за адресою: [ADDRESS] , яке відповідно зареєстрував 18.09.2017 року, номер запису 22470592 та 22472745. Однак, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власність на квартиру, за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2207, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 06.03.2020 року. Також, право власність на вищевказане стояночне місце зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 2209, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою О.С. 07.03.2020 року. В подальшому стало відомо, що реєстрація права власності на вищевказане майно ще за попередніми власниками, а саме: [PERSON] та [PERSON] відбувалась на підставі єдиного документу - Акта приймання-передачі № 1266, 1277 від 06.08.2019 року, підписаного між ОК «Ріал-К» та [PERSON] , Акта приймання-передачі № 1252, 1253 від 05.08.2019 року, підписаного між ОК «Ріал-К» та [PERSON] та Акта приймання- передачі № б/н від 07.08.2019 року, підписаного між ОК «Ріал-К» та [PERSON] , а саме право власності на 1/2 квартири за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 05.08.2019 року за [PERSON] (номер запису про право власності 326586707), та 06.08.2019 року право власності на 1/2 зазначеної квартири зареєстроване за [PERSON] (номер запису про право власності 32709411) на підставі актів приймання-передачі нерухомого майна № 1266, 1267 від 06.08.2019 року та № 1252, 1253 від 05.08.2019 року, виданого ОК «Ріал-К», зареєстрованого приватним нотаріусом Дімітровою Т.А. ; право власності на стояночне місце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстроване 07.08.2019 року за [PERSON] (номер запису про право власності 32733318) на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна № б/н від 07.08.2019 року, видавник ОК «Ріал-К»/ [PERSON] , зареєстрований приватним нотаріусом Дімітровою Т.А. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено, що вищевказані документи є підставою виникнення права власності. Однак, відповідно до ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Згідно п. 50 Постанови Кабінету Міністрів «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для державної реєстрації права власності у зв`язку з передачею майна у власність фізичним та юридичним особам, що вийшли із складу засновників (учасників) юридичної особи, подаються: 1) документ, що посвідчує право власності юридичної особи на майно, що передається у власність фізичним та юридичним особам (крім випадку, коли право власності на таке майно вже зареєстровано в Державному реєстрі прав); 1-1) акт приймання-передачі майна або інший документ, що підтверджує факт передачі такого майна. Справжність підписів на акті приймання-передачі майна або іншому документі, що підтверджує факт передачі такого майна, засвідчується відповідно до Закону України «Про нотаріат»; 2) рішення органу або особи, уповноважених установчими документами юридичної особи або законом, про передачу майна у власність фізичній або юридичній особі, що вийшла із складу засновників (учасників) юридичної особи. Вищевказане свідчить, що Акт приймання-передачі не є належним та достатнім документом, що підтверджує набуття особою права власності на майно та не може слугувати підставою виникнення права власності, та його реєстрації, а є тільки доказом передання майна від одного власника до іншого, проте, таке майно повинно передаватись на підставі певних документів, доказів надання яких реєстратору суду не надано, що свідчить про відсутність підстав набуття права власності [PERSON] та [PERSON] на зазначене майно. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» якщо під час проведення державної реєстрації прав у державного реєстратора виникає сумнів щодо справжності поданих документів, такий державний реєстратор зобов`язаний повідомити про це правоохоронні органи. Виходячи з вказаних норм закону, суд вважає, що державний реєстратор Вальваков Дмитро Гаріальдович, який проводив реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] та на стояночне місце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] був зобов`язаний перевірити достовірність наданих йому документів, та в разі наявності певних сумнівів повідомити про це відповідні органи й відмовити у вчиненні реєстраційної дії. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, в статутний капітал ОК «Ріал-К» квартира за адресою: [ADDRESS] передавалась на підставі протоколу загальних зборів Обслуговуючого кооперативу «Ріал-К» № 19 від 02.08.2019 року, згідно якого, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] вступили до членів вказаного кооперативу та в якості пайового внеску внесли до статутного капіталу кооперативу квартиру за адресою: [ADDRESS] . Також, підставою належності вказаним особам даної квартири, зазначено рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2018 року по справі № 522/7303/17 за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії за яким визнано недійсним Договір купівлі-продажу стояночного місця № 82 загальною площею 18,0 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Деордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 3113, укладений між [PERSON] і [PERSON] 05 липня 2013р. та повернуто [PERSON] право власності на стояночне місце № [NUMBER] , а також визнано недійсним Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Деордієвою І.В., зареєстрований в реєстрі за № 3664, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] 31 липня 2013р. та повернуто позивачам право власності на вказану квартиру. Проте, зазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2018 року по справі № 522/7303/17 не набрало законної сили, оскільки 17.12.2019 року скасоване апеляційною інстанцією, а відтак це рішення не могло стати підставою реєстрації права власності на квартиру за будь-якими особами, оскільки судовий акт, який скасовано, не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, на що вказав Верховний Суд в своїй постанові від 19.06.2019 року № 643/17966/14-ц. Відтак, на переконання суду, зазначене рішення не могло бути підставою передання в статутний капітал юридичної особи певного майна. Отже, суд вважає, що реєстрація права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] і на стояночне місце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] є незаконною. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 368 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та в інших випадках встановлених законом, належить власникові товару. Отже, виходячи з того, що [PERSON] та [PERSON] не були законними власниками нерухомого майна а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стояночного місця № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , відповідно вони не мали права укладати вищевказані договори купівлі-продажу та відчужувати дане нерухоме майно. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його маральним засадам. Згідно з ч.1-2 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути одностороннім та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно норм ст. 321 ЦК України право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності включає право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Оскільки, оформляючи та надаючи для реєстрації права власності не чинні документи, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично позбавили позивача права володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном, вони порушили право власності позивача. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004р.). У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Крім того, Європейський Суд неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже виходячи з того, що вищевказані договори купівлі-продажу укладалися та посвідчувалися з порушенням норм цивільного законодавства, а саме відбувся продаж нерухомого майна, особами (продавцями) які не були законними власниками такого майна, суд доходить висновку, що такі договори купівлі-продажу є недійсними. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката. Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Отже виходячи з того, що перереєстрація права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стояночне місце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] відбулася на підставі недійсним, суд вважає відповідну реєстрацію права власності незаконною. В статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в якій зазначено, що «…У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону…». Тобто вбачається, що законодавець виключив з конструкції статті можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію прав, у зв`язку з чим задоволення позовної вимоги про скасування записів державного реєстратора не призведе до ефективного захисту прав, оскільки нормою воно не передбачене, а реєстратор, у свою чергу, отримуючи судове рішення про скасування запису, не зможе його виконати. Таким чином, з метою досягнення мети цивільного судочинства, передбаченої ст. 2 ЦПК України, а саме - ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, суд вважає за необхідне скасувати відповідні рішення державного реєстратора, на підставі яких внесено записи про право власності на спірне майно.

Outcome: approved