Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про зобов'язання укласти договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, посилаючись на те, що 18.09.2014р. позивач повторно звернувся до відповідачки з листом №2-15/507 з пропозицією укласти вказаний договір, надавши його проект, складений відповідно до примірного договору, передбаченого положенням «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста», який містить всі істотні умови, визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності". Вказує на те, що відповідачка на дане звернення відповіді не надала і, ввівши об'єкт в експлуатацію, пайової участі у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, яка здійснюється на підставі договору, не взяла. Посилається на обов'язок замовника взяти пайову участь відповідно до п.2 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", який діє з 12.03.2011, ч.2 ст.27-1 Закону України "Про планування і забудову територій", що діяв до того, а також згідно Положення "Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста" та попереднього Положення "Про пайову участь замовників будівництва у формуванні цільового фонду соціально-економічного розвитку міста". Позовні вимоги обгрунтовує положеннями ст.638, ст.649 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених в ньому. Представник третьої особи просив суд позов задовольнити. Представник відповідачки та сама відповідачка в судовому засіданні 11 грудня 2014 року проти позову заперечували. В судове засідання 20 лютого 2015 року позивачка не з'явилась. Представник відповідачки просила в задоволенні позову відмовити,Ю оскільки відповідачка на даний час вже не є замовником будівництва, оскільки реконструкцію закінчено, що підтверджується декларацією. Крім того, будинок відповідачкою продано в 2013 році. У своїх запереченнях також посилалась на рішення Вищого господарського суду України від 03 грудня 2014 року по справі № 909/790/14. Заслухавши доводи представника позивача, пояснення представника третьої особи, та представника відповідачки, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 27 вересня 2010 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю відповідачці було надано дозвіл № 37 на виконання будівельних робіт з реконструкції квартири з надбудовою другого та мансардного поверхів на вул. Черемшини 11/3 (а.с.8). Після отримання всього обсягу дозвільної документації відповідачка здійснила відповідні роботи, завершив їх та оформила декларацію про готовність об"єкта до експлуатації, яку було зареєстровано Інспекцією ДАБК Івано-Франківської області 29.11.2011 року №ІФ 14211090045 (а.с.13). Тобто, відносини щодо реконструкції належного відповідачці об"єкту нерухомості завершились 29 листопада 2011 року. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог чи заперечень, крім випадків наявності підстав для звільнення від доказування, передбачених статтею 61 ЦПК України. Відповідно ст. 19 Конституції України, органи держаної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. За ч. 1 ст. 144 Конституції України та ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Статтею 627 Цивільного Кодексу України передбачено, що відповідно ст.6 Цивільного Кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як передбачено ч.2 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (норми якого діяли на час виникнення спору), замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов'язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. В свою чергу, в ч.9 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об'єкта будівництва в експлуатацію. На підставі наведених нормативно-правових актів позивач 18.09.2014 року звернувся до відповідачки із пропозицією укласти спірний договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста. Проте вказаний об'єкт будівництва вже було прийнято в експлуатацію в 2011 році. Відповідачка 27 березня 2012 року зверталась до міського голови із заявою про укладення договору та додала необхідні документи, однак такий договір з відповідачкою в 2012 році не було укладено. Крім того, ще в 2012 році відповідачка до заяви про укладення договору долучила декларацію про готовність об'єкта, тобто, позивачу в 2012 році було відомо про те, що реконструкцію закінчено. За таких обставин, враховуючи приписи ч.9 ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", укладення спірного договору про пайову участь у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, в редакції, запропонованій позивачем, після введення об'єкта будівництва в експлуатацію суперечить вимогам названого закону. Відповідач посилається на п. 7.3. Положення «Про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста», затвердженого рішенням Івано-Франківської міської ради від 28.02.2012р. № 599-21, яким визначено, що в разі відсутності звернення замовника щодо укладання договору про пайову участь в строк, передбачений н.9 ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виконавчий комітет або фінансове управління вживає всіх необхідних заходів щодо укладення договору, в тому числі і після введення об'єктів в експлуатацію. А тому фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради вважає, що оскільки товариство в строк визначений Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності» договір не уклало, то відповідно у позивача виникло право спонукати в судовому порядку до укладання такого договору після введення об'єкта будівництва в експлуатацію. Однак, положення, не може суперечити вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Крім того, відповідачка 27 березня 2012 року зверталась до міського голови із заявою про укладення договору та додала необхідні документи, однак такий договір з відповідачкою в 2012 році не було укладено. Отже, ще в 2012 році відповідачка до заяви про укладення договору долучила декларацію про готовність об'єкта, тобто, позивачу в 2012 році було відомо про те, що реконструкцію закінчено. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки строк для укладення договору минув, бо об'єкт здано в експлуатацію та продано відповідачкою іншій особі. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 11, 20, 627 Цивільного Кодексу України, ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57-60 Цивільного процесуального кодексу України,

Outcome: dismissed