Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини з одночасним зняттям з попереднього місця реєстрації без згоди батька дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . В серпні 2019 року вона як матір, на утриманні якої знаходиться дитина, з метою покращення житлово-побутових умов, медичного обслуговування, навчання сина, відвідування ним гуртків та секцій в місті Києві змінили своє місце проживання з адреси: [ADDRESS] , на адресу місця знаходження належної їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] , проте на зміну місця реєстрації не надав згоди батько дитини - [PERSON] , до якого вона неодноразово зверталась у порядку досудової вимоги 30 січня 2020 року, 21 лютого 2020 рокута районна в м. Києві державної адміністрація, як адміністративний орган, посилаючись на формальні підстави - відсутність згоди батька дитини. Так, у зв`язку зі зміною фактичного місця проживання та постійного провивання у місті Києві у неї виникла необхідність знятися разом із сином з реєстрації проживання за адресою: [ADDRESS] , та зареєструватися за новою в місті Києві адресою за місцем знаходження її квартири: [ADDRESS] ), однак реалізувати це право вона не може, оскільки батько дитини не надав такий дозвіл, демонструючи мовчазну незгоду, а Святошинська районна в м. Києві державної адміністрація відмовляє їй у знятті реєстрації, посилаючись на відсутність згоди батька дитини, порушуючи тим самим права дитини. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діючий на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру адвоката від 16 вересня 2020 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, тим самим поновивши права малолітнього сина позивачки на реєстрацію за місцем фактичного проживання. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Судом вживалися неодноразові заходи для відкладення розгляду справи за заявою відповідача для забезпечення процесуальних прав в ході розгляду справи. Відповідачем надано відзив на позов від 17 січня 2021 року, у якому просив відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, зважаючи на їх необґрунтованість. Третя особа в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Звернувся до суду із заявою про можливий розгляд справи за відсутності його представника. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаного відповідача та третіх осіб, які належним чином відомлялись судом про час та місце розгляду справи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи та за погодженням сторін. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка та малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13, 14). Шлюб між сторонами розірвано. В серпні 2019 року позивачка як матір, на утриманні якої знаходиться дитина, з метою покращення житлово-побутових умов, медичного обслуговування, навчання сина, відвідування ним гуртків та секцій в місті Києві, змінили своє місце проживання з адреси: [ADDRESS] , на адресу місця знаходження належної їй на праві власності квартири за адресою: [ADDRESS] , проте, на зміну місця реєстрації не надав батько дитини - [PERSON] , до якого вона неодноразово зверталась у порядку досудової вимоги 30 січня 2020 року, 21 лютого 2020 року(а.с. 22, 23, 24, 25, 26, 27) та районна в м. Києві державної адміністрація, як адміністративний орган, посилаючись на формальні підстави - відсутність згоди батька дитини. Водночас, у зв`язку зі зміною фактичного місця проживання та постійного провивання у місті Києві у позивачки виникла необхідність зняття разом із сином з реєстрації проживання за адресою: [ADDRESS] , та зареєструватися за новою в місті Києві адресою за місцем знаходження її квартири: [ADDRESS] , однак реалізувати це право позивачка не може, оскільки батько дитини не надав такий дозвіл, демонструючи мовчазну незгоду, а Святошингська районна в м. Києві державної адміністрація відмовляє позивачці у знятті реєстрації, посилаючись на відсутність згоди батька дитини. Наразі позивачка та її син постійно проживають за адресою за місцем знаходження квартири позивачки, яку вона набула на підстві договору дарування квартири від 10 серпня 2019 року: [ADDRESS] (а.с. 35 - 38, 39). Оскільки нормативно-правовими актами не врегульоване питання реєстрації/зняття з реєстрації осіб, які не досягли 14 років без згоди законного предсатьвника дитини (батька/матері), є необхідність застосування анологію закону. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Батьківські права, відповідно до ч.ч.2, 1 ст.155 СК України, не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи охорони здоров`я, в якому вона проживає. Як вбачається із договору дарування квартири від 10 серпня 2019 року позивачка на праві власності має квартиру за адресою: [ADDRESS] , а згідно довідки з місця фактичного проживання позивачки та її дитини встановлено, що позивачка та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , тобто за адресою місця проживання батьків позивачки, а з часу набуття позивачкою у власність квартри за адресою: [ADDRESS] , вона бажає проживати у такій квартирі разом із неповнолітнім сином й, відповідно зареєструвати своє місце проживання за фактичним місцем проживання. Відповідно ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основої турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання. У разі якщо нове місце проживання особи знаходиться в іншій адміністративно-територіальній одиниці, орган реєстрації після реєстрації такого місця проживання надсилає повідомлення про зняття особи з реєстрації відповідному органу реєстрації за попереднім місцем проживання особи в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.10 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Реєстрація місця проживання дитини за фактичним місцем проживання матері, ніяким чином не порушить права дитини, дитина буде зареєстрована за місцем проживання матері, що передбачено ст.ст. 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства». При цьому, матір`ю дитини про нове місце проживання дитини повідомлений як батько, так і районна в м. Києві державна адміністрація. Зважаючи на встановлені правовідносини, суд, з метою забезпечення прав та інтересів дитини, вважає за необхідне надати дозвіл на реєстрацію місця проживання сина сторін за адресою фактичного місця проживання позивачки: [ADDRESS] , з одночасним зняттям з реєстрації з попереднього місця проживання: [ADDRESS] ), без згоди батька дитини. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ч.4 ст. 29 ЦК України, ч.ч.2, 1 ст.155 СК України, ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ч.1 ст. 6 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",

Outcome: approved