Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з подальшим уточненням просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 39974,35 грн., суму компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням терміну їх виплати у розмірі 26765,49 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. В обґрунтування вказаних вимог посилається на наступне. Наказом № 146-к від 07 квітня 2011 року її було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду заступника головного бухгалтера у Товариство з обмеженою відповідальністю «Елемент-Перетворювач». Наказом № 179к від 10 травня 2011 року позивача було призначено на постійну роботу на цьому ж підприємстві головним бухгалтером. 11 квітня 2018 року наказом № 76-к позивач була звільнена з ТОВ «Елемент-Перетворювач» за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. У день звільнення з ТОВ «Елемент-Перетворювач», відповідач не провів належних розрахунків. Позивачу була видана оформлена трудова книжка та розрахунковий лист про заборгованість відповідача по заробітній платі і компенсації за невикористану тарифну відпустку у сумі 84791,83грн. Заробітна плата і компенсації за невикористану тарифну відпуску у повному обсязі, фактично була виплачена позивачу 21.08.2018 року. Невиплата заробітної прати у визначені законом строки є порушенням прав та законних інтересів позивача, тому поросить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 12 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року (робочі дні - 89 днів) у розмірі 39974,35 грн., суму компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням терміну їх виплати з квітня 2011 року по квітень 2018 року у розмірі 26765,49 грн. та моральну шкоду, яка спричинена діями відповідача та полягає у моральних стражданнях, повязаних з відсутністю коштів на існування та необхідністю захищати свої законні права у розмірі 10000,00 грн. Представником відповідача [PERSON] надано до суду відзив, в якому вона просить відмовити в задоволенні частини позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючі документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано письмові докази. Відповідач, визнає позов в частині суми середній заробітку за час затримки розрахунку з 12 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року (триденний робочій тиждень 51 день) у розмірі 22926,01 грн., суму компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням терміну їх виплати з квітня 2011 року по квітень 2018 року у розмірі 26765,49 грн. Позивач у судовому засіданні, уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та просила їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову частково заперечував, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву від 23.08.2018 року та запереченнях на відповідь на відзив від 27.11.2018 року. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення стрін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що Наказом № 146-к від 07 квітня 2011 року [PERSON] було прийнято на роботу за сумісництвом на посаду заступника головного бухгалтера у Товариство з обмеженою відповідальністю «Елемент-Перетворювач». Наказом № 179к від 10 травня 2011 року [PERSON] було призначено на постійну роботу на цьому ж підприємстві головним бухгалтером. 11 квітня 2018 року наказом № 76-к [PERSON] була звільнена з ТОВ «Елемент-Перетворювач» за угодою сторін, на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України. Відповідно до статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган повинен в день звільнення видати працівнику належним чином оформлену трудову книжку та зробити з ним розрахунки в строки визначені законодавством. Згідно зі статтею 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства проводиться в день звільнення. У день звільнення з ТОВ «Елемент-Перетворювач», відповідач не провів належних розрахунків. Позивачу була видана оформлена трудова книжка та розрахунковий лист про заборгованість відповідача по заробітній платі і компенсації за невикористану тарифну відпустку у сумі 84791,83грн. Заробітна плата і компенсації за невикористану тарифну відпуску у повному обсязі, фактично була виплачена позивачу 21.08.2018 року. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною 1,3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Представником відповідача, визнано той факт, що остаточний розрахунок з позивачем після її звільнення був проведений 21.08.2018 року. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Згідно з абзацом пятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов'язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. Затримка виплати повного розрахунку при звільненні, стороною позивача заявлена за період з 12 квітня 2018 року по 20 серпня 2018 року (робочі дні - 89 днів) у розмірі 39974,35 грн., виходячи із середньоденного заробітку 449,15 грн. Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати та сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має. Посилання відповідача на наказ № 294 від 29.12.2016 року «Про встановлення режиму неповного робочого тижня», з 01.01.2017 року, відповідно до якого, для працівників ТОВ «Елемент-Перетворювач» встановлено триденний неповний робочий тиждень, спростовується наданими позивачем розрахунковими листами в яких зазначено кількість відпрацьованих нею днів. Щодо вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, суд зазначає наступне. Відповідач не заперечує того, що ним не здійснена виплата позивачці всіх сум, що належали їй при звільненні в день звільнення здійснена 21.08.2018 року, а за час роботи зарплата виплачувалась із затримками, що підтверджується розрахунковими листами (а.с.10-27). Грошова компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати є гарантією прав робітника на компенсацію втрати її частини, санкцією за несвоєчасну виплату заробітної плати, обов'язок з нарахування та сплати якої, згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», покладено на підприємство, яке зобов'язано виплатити громадянам суми компенсації у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013у щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексів законів про працю України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Статтею 2 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що до структури заробітної плати входять компенсаторні виплати. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплат», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (01 січня 2001 року). Аналогічні норми закріпленні в статті 34 Закону України «Про оплату праці», якими передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Приймаючи до уваги вказані положення та факт не виплати заробітної плати позивачці за період з квітня 2011 року по квітень 2018 року, здійснювались не в повному обсязі відповідач має обов'язок здійснити виплату компенсації, передбаченої Законом. Статтею 3 Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який сплачується доход, до уваги не береться). Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159. Згідно п. 4 вказаного Порядку, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період не виплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. У позовній заяві, з урахуванням уточнень позивачка зазначила, що сума компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати становить 26765,49 грн., надавши при цьому розрахунок, з яким суд повністю погоджується. Таким чином, суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо доказів для розрахунку та стягнення суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач посилається наст. 237-1 КЗпП України, в якій зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, які виражаються в необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя та сильних душевних стражданнях. Відповідно до абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 4. Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами та доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 №5 та від 27.02.2009 №1 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до роз'яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак позивачем не визначено, з яких саме міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 10000,00 грн. та чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Отже суд вважає зазначені вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1409,60 коп.

Outcome: partial