Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В Зіньківський районний суд Полтавської області звернувся [PERSON] із позовом, уточненим під час розгляду справи до [PERSON], третя особа Служба у справах дітей Зіньківської РДА про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що з відповідачем [PERSON] він перебував в зареєстрованому шлюбі з 01.10.2005 року. 29 квітня 2011 року їх шлюб розірвано. Від даного шлюбу вони мають доньку [PERSON], [INFO], яка постійно проживає з матірю в [ADDRESS]. На даний час позивач проживає в [ADDRESS], має іншу сім"ю та двох малолітніх доньок від другого шлюбу. Відповідачка також перебуває в зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком і має з ним спільну дитину. Позивач вказує, що після розлучення відповідачка усілякими способами перешкоджає спілкуванню батька з дитиною. Це проявляється в тому, що [PERSON] намагався домовитися про час коли зможе спілкуватися з дитиною на що [PERSON] категорично заперечувала і знаходила безліч причин для недопущення цього. При цьому жодних причин і мотивів позивачу не повідомляла. [PERSON] декілька разів приїзджав за місцем проживання доньки, але відповідач позбавляла його такої можливості або обмежувала таке спілкування короткими зустрічами з донькою, незважаючи на проживання позивача в іншому місці. Для того, щоб врегулювати відносини з відповідачкою з приводу визначення можливості брати участь у вихованні доньки 16.12.2013 [PERSON] звернувся до Служби у справах дітей Зіньківської РДА Полтавської області з письмовою заявою на що йому було порекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. [PERSON] має постійну роботу та утримує двох малолітніх дітей. На утримання доньки, [PERSON], сплачує аліменти. За місцем роботи характеризується позитивно. На обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах не перебуває. До кримінальної відповідальності не притягувався. Як свідомий громадянин, розуміє свій батьківський обов"язок приймати участьу вихованні дитини, а як людмина, має почуття, має велике бажання виховувати свою дитину, спілкуватися з нею, віддаючи своє тепло і батьківську любов. Створення перешокд матір"ю доньки спілкуванню батька з дитиною порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу, порушує права дитини та суперечить її інтересам. Позивач просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в його спілкуванні з донькою [PERSON], визначити такі способи його участі в спілкуванні та вихованні доньки: один раз на квартал в останню суботу чи неділлю місяця з 9.00 до 19.00 години в [ADDRESS] чи в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник змінені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка в судовому засіданні позов зі змінами визнала та погодилася на запропонований позивачем спосіб його участі в спілкуванні та вихованні доньки. Суду пояснила, що до одруження вона мешкала в [ADDRESS] у своїх батьків, а після одруження разом з чоловіком мешкає в [ADDRESS]. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги і вони знайшли своє повне підтвердження в судовому засіданні, суд приймає вказане визнання позову, оскільки такі дії відповідача не суперечать закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України, суд вважає, що вказані позовні вимоги є цілком доведеними, обґрунтованими і підлягають задоволенню у вказаному обсязі. Представник органу опіку і піклування за довіреністю Рись Н.В. вважає, що спосіб спілкування позивача з дитиною до якого сторони дійшли взаємної згоди в судовому засіданні відповідає інтересам дитини. Прокурор, в судовому засіданні просив прийняти рішення згідно закону. Розглянувши наявні матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, заслухавши пояснення сторін, уповноваженого представника третьої особи, свідків, судом встановлено наступне. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії 1-КЕ № 069222, 29 квітня 2011 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). [PERSON] народилася [INFO] року і її батьками є [PERSON] та [PERSON], свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до Рішення комісії з питань захисту прав дитини від 18.12.2013, позивачу рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про його участь у вихованні доньки [PERSON] (а.с.9). Відповідно до характеристики [PERSON] працює на підприємстві "Нікопольенерго" і зарекомендував себе добросорвісним працівником (а.с.10). На даний час [PERSON] проживає без реєстрації за адресою [ADDRESS] (а.с.11). Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами СК України, Закону України «Про охорону дитинства». Так, за змістом до ст.ст.141, 150 СК України, ст.ст.11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей, а предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей. Зазначеному обов'язку батьків відповідає відповідне право дитини, закріплене в ст.ст.8, 19 Закону України «Про охорону дитинства». Положеннями ст.ст.7, 155 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини . Декларація прав дитини проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 1 ст.151 СК України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до ст.153 Сімейного Кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою незалежно від проживання або перебування кожного із них. Згідно ст.157 Сімейного Кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому із батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачка обмежує право позивача спілкуватися з дитиною в тій мірі, в якій воно необхідно для дитини і яке він може і бажає надати їй як батько в її інтересах і для її повноцінного розвитку. Згідно зі ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод, і тоді суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини шляхом встановлення періодичності чи систематичності побачень, можливості спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, місця та часу їхнього спілкування. Суд, приймаючи до уваги вік та стан здоров'я дитини, за взаємною згодою сторін, до якої вони дійшли під час судового розгляду справи, вирішує встановити відповідні дні та час для спілкування дитини з батьком, як за місцем проживання матері дівчинки та її бабусі і дідуся. Батько дитини має постійне місце роботи, тому суд вважає доцільним встановити для спілкування його з дитиною вихідні дні. Час для спілкування встановити з 09 год. до 19 год., що буде відповідати дійсному спілкуванню та участі у вихованні батька дитини.

Outcome: approved