Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, про розірвання шлюбу укладеного на території республіки Азербайджану, 31.03.2000 року, з [PERSON] . Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , проживає з позивачем. Протягом останнього часу відносини погіршилися та в кінцевому результаті це призвело до їх фактичного припинення, шлюб є формальним. В умовах сьогодення мають різні погляди на сімейні відносини, цінності в житті, вихованні дитини та поняття взаємоповаги, любові, довіри. Підстави, які б перешкоджали звернутися до суду, зокрема, вагітність або ж недосягнення дітьми одного року, відсутні. Збереження сім`ї не можливе. Шляхів примирення позивач не бачить. Майнових спорів між подружжям немає. З відповідачем домовилися, дитина після розірвання шлюбу і надалі буде проживати з матір`ю. Сторони в судове засідання не з`явилися, повідомленні належно. До суду надали заяви про слухання справи без їх участі. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує, зазначає про залишення за нею судових витрат. Відповідач [PERSON] не заперечує щодо задоволення позову, розірвання шлюбу. З огляду на це, суд на підставі ст.247 ЦПК України, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін, без фіксування судового процесу. Суд, вивчивши заявлену вимогу, дослідивши матеріали справи, урахувавши думку сторін, приходить до такого Під час вирішення спірних правовідносин суд враховує, що їх правове регулювання здійснюється нормами Загальної Декларації Прав Людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10.12.1948 року й ратифікованої Україною в 1973 році, Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року Законом № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), Сімейного кодексу України № 2947-ІІІ від 10.01.2002 року (із змінами та доповненнями) та Закону України "Про міжнародне приватне право" № 2709-IV від 23.06.2005 року (зі змінами та доповненнями). В силу ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. 31 березня 2000 року сторони [PERSON] , [INFO] , громадянин Азербайджана та [PERSON] , [INFO] , громадянка України, у Відділі реєстрації актів громадянського стану м. Заґатала зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 18, підтверджено Свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] (в оригіналі та офіційному перекладі). Відповідач [PERSON] є громадянином Азербайджанської Республіки. Згідно відомостей щодо реєстрації місця проживання, даних Реєстру територіальної громади, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , та з 28.10.2019 року проживає на території України на підставі посвідки на постійне проживання, до 25.10.2029 року. Від шлюбу народився син [PERSON] , [INFO] , про що свідчить Свідоцтво про народження Серія [NUMBER] , актовий запис № 27 від 02.03.2011 року, місце реєстрації - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції у Черкаській області. Подружжя проживає на території України. Відповідач [PERSON] будучи громадянином іншої держави, на законних підставах перебуває на території України, продовжує мешкати в місті Городище Черкаської області. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (ч.2 ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" № 3773-VI від 22.09.2011 року). Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України (ст.33 ЗУ "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства"). Пункт 17 частини 1 статті 1 зазначеного Закону визначає посвідку на постійне проживання як документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в України. Суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України (п.7 ст.76 ЗУ "Про міжнародне приватне право"). Вищевикладене означає, що розірвання шлюбу в Україні не залежить від громадянства подружжя (одного із подружжя) і буде здійснюватися на підставах і в порядку, передбачених Главою 11 Сімейного кодексу України. Крім того, на утриманні позивача є малолітня дитина [PERSON] . Шлюб з іноземцем, що укладений відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (ч.2 ст.58, ст.65 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Статтею 13 наведеного Закону визначено, що документи, які видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Між Україною та Азербайджанською Республікою діє договір про правову допомогу. Так, статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої не тільки Азербайджанською Республікою, а і Україною відповідним Законом № 240/94-ВР від 10.11.1994 року із застереженнями щодо визнання і виконання виконавчих написів, обумовлено, що документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Зазначене правило відноситься також й до копій та перекладів, засвідчених відповідним органом. У випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин (ч.1 ст.5 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу на території, де шлюб припиняється (ст.63 ЗУ "Про міжнародне приватне право"). Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином (ст.60 ЗУ "Про міжнародне приватне право"). Суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача (ст.67 ЗУ "Про міжнародне приватне право"). Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (ст.51 Конституції України). Як регламентує ч.2 ст.1 СК України, регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ст.112 СК України). В судовому засіданні встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства. Між сторонами втрачено почуття любові та поваги, відсутнє взаєморозуміння., в умовах сьогодення мають різні погляди на сімейні відносини, цінності в житті, виховання дитини. Сторони мають домовленість, що дитина після розірвання шлюбу і надалі буде проживати з матір`ю. На час розгляду справи майнові вимоги, будь-кого з сторін, суду не пред`явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що спору щодо визначення місця проживання дитини, майнового спору, між сторонами немає. За нормами ст.24 СК України, п.10 постанови ПВС України від 21.12.2007 № 11 "Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Охорона сім`ї державою полягає в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечите інтересам одного з них чи інтересам дітей. Суд приймає до уваги, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими. Відмова буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимо. Шлюб між сторонами існує лише формально (юридично), без паритетних засад про почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, підтримання стосунків Подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін. Позивач вказує, що збереження сім`ї суперечить її інтересам, та наполягає на розірванні шлюбу. За нормами ч.4 ст.200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст.206 цього Кодексу. У разі визнання відповідач позову, суд, за нормами ч.4 ст.206 ЦПК України, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач позов визнав. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Обговорюючи питання щодо можливості вжиття заходів, передбачених ч.1 ст.111 Сімейного кодексу України щодо примирення подружжя, суд приймає до уваги, що жоден з них такого бажання не виявив, до суду із відповідним клопотанням не звертався й відповідач згоден на розірвання шлюбу, а тому враховуючи конкретні обставини справи та роз`яснення, надані Верховним Судом України у пункті 10 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не знаходить підстав для застосування такого заходу. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Валліанатос та інші проти Греції" від 07.11.2013 року (Заяви № № 29381/09 та 32684/09) передбачено: "Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є "живим" документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя". Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі "Фернандес Мартінес проти Іспанії" (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: "Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні". Суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також вбачаючи відсутньою морально-правову основу шлюбу, приходить до висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Ухвалюючи рішення, суд приймає до уваги, що між сторонами спорів про місце проживання дитини, аліментні зобов`язання та поділ сумісного майна не має й позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вимагає відшкодування понесених нею і документально підтверджених судових витрат. У разі розірвання шлюбу судом, за нормами ч.2 ст.114 СК України, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Outcome: approved