Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

06.08.2015 [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати житловий будинок з надвірними спорудами № 73 по вул. Комсомольська в м. Ржищів Київської області її особистою приватною власністю. В обґрунтування позову позивачка зазначала, що згідно з договором купівлі-продажу від 09.06.1972 нею було придбано житловий будинок по вул. Комсомольська, 47 в смт. Ржищів Київської області. Оскільки будинок потребував перебудови, то на підставі рішення виконавчого комітету Ржищівської селищної ради № 23 від 15.12.1972, затвердженого рішенням виконавчого комітету Кагарлицької районної ради від 22.01.1973, їй було виділено присадибну земельну ділянку під забудову жилого будинку по вул. Комсомольська, 47 в смт. Ржищів Київської області. В період з 1973 року по 1975 рік позивачкою було проведено будівництво житлового будинку, але свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок вона отримала лише 25.02.1987. В червні 1976 року позивачкою було укладено шлюб з відповідачем по справі, а у вересні 1994 року шлюб між сторонами було розірвано. Будівництво зазначеного будинку здійснювалось позивачкою за власні заощадження протягом 1973-1975 років. Водночас у свідоцтві про право власності на нерухоме майно та у технічному паспорті зазначено, що будинок побудований у 1983 році. Позивачка звернулась до Ржищівської міської державної нотаріальної контори з метою оформлення заповіту на даний будинок, але нотаріус їй повідомила, що він являється спільним майном подружжя, так як, правовстановлюючі документи на будинок видані за час шлюбу. Однак відповідач не може бути учасником спільної сумісної власності на зазначене майно, оскільки майно набуте позивачкою до укладення шлюбу, а відповідач грошової та трудової участі у будівництві житлового будинку не брав. Маючи власні заощадження, позивачка у 1973 році розпочала будівництво будинку за власний кошт та вкладала в будівництво власну працю. Квитанціями № 661 від 12.12.1974 та від 26.11.1974, рахунком-фактурою № 102 від 09.04.1974, видатковою накладною № 468 від 10.07.1973, підтверджується факт вкладання позивачкою власних коштів та праці в будівництво, так як всі вищевказані документи видані на ім'я позивачки. І це лише невелика частка документів на придбання будівельних матеріалів, які збереглися. 22.09.2015 до суду надійшов зустрічний позов [PERSON], в якому останній просить суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку, вартістю 29818,50 грн., прибудови, вартістю 1876,50 грн., підвалу, вартістю 1413,50 грн., погріба, вартістю 2911,00 грн., убиральні, вартістю 1068,50 грн., ганку, вартістю 281,50 грн., вимощення, вартістю 423,00 грн., загальною вартістю - 37792,50 грн., розміщенні за адресою: вул. Комсомольська, 73 у м.Ржищів Київської області та збудовані в період шлюбу з [PERSON] В обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом, відповідач послався на те, що спірний будинок був збудований у шлюбі з позивачкою, а тому, він вважає, що 1/2 частина житлового будинку та надвірних споруд належить йому на праві спільної сумісної власності. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені вище. Крім того, заперечив проти зустрічного позову, посилаючись на ті обставини, що [PERSON] пропустив строк для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки шлюб було розірвано ще у 1994 році. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову [PERSON] заперечував та просив задовольнити позовні вимоги за зустрічною позовною заявою. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, вимоги зустрічної позовної заяви просив задовольнити, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частин житлового будинку, прибудови, підвалу, погреба, убиральні, ганку. Суд дослідивши, оцінивши та проаналізувавши всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову. В ході судового розгляду встановлено, що позивачкою на відповідній правовій підставі 09.06.1972 було придбано у власність житловий будинок по вул. Комсомольська, 47, в смт. Ржищів Київської області, що підтверджується письмовим доказом по справі: копією договору купівлі-продажу від 09.06.1972 (а.с.12-13). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 25 серпня 1987 року встановлено, що будинок, що розташований в м. Ржищів по вул. Комсомольська, 73, належить [PERSON] (а.с. 11). Право власності зареєстровано у реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с. 10). З дослідженої у судовому засіданні технічної документації на індивідуальне будівництво житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, с.м.т Ржищів, вул. Комсомольська, 47, який належить [PERSON] (а.с. 15-21), встановлено, що [PERSON] виділено присадибну земельну ділянку під забудову жилого будинку, площею 0,11 га і дозволено будівництво по вул. Комсомольській, 47 (а.с. 16). Згідно договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20.12.1972 [PERSON] надано земельну ділянку по вул. Комсомольська, 47 в смт. Ржищів (а.с. 17-18). Рішенням № 16 виконавчого комітету Кагарлицької районної Ради депутатів трудящих від 22 січня 1973 року, [PERSON] надано дозвіл на індивідуальне будівництво /перебудову/ житлового будинку в м. Ржищів (а.с. 15 зворот). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В ст. 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними протоколом № 11) передбачено, зокрема, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що перебудова вищезазначеного будинку здійснювалась позивачкою [PERSON] протягом 1973-1975 років, оскільки відповідно до вимог п. 4 договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 20.12.1972 (далі Договору) забудовник [PERSON] зобов'язувалась приступити до будівництва не пізніше одного року з дня підписання договору і закінчити будівельні роботи не пізніше 01 січня 1976 року, бо в разі порушення даних строків відповідно до п. 13 Договору земельна ділянка могла бути вилучена у забудовника. Крім того, проведення будівництва позивачкою в період з 1973 року по 1975 рік підтверджуються показами свідків [PERSON] та [PERSON], які були допитані в судовому засіданні та покази яких узгоджуються з іншими доказами по справі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідачем та представником відповідача в судовому засіданні не заперечувався факт придбання позивачкою до укладення шлюбу будівельних матеріалів та факт їх використання на будівництві спірного житлового будинку, що підтверджується письмовими доказами по справі: квитанцією № 661 від 12.12.1974 та від 26.11.1974, рахунком-фактурою № 102 від 09.04.1974, видатковою накладною № 468 від 10.07.1973. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Аналогічні положення щодо режиму майна подружжя містились і в Кодексі України про шлюб та сім'ю, чинного на час побудови спірного будинку та його реєстрації. А саме, за ст. 24 КУпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до правової позиції висловленої в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідачем не доведено факт прибдання спірного житлового будинку за спільні сумісні кошти або внаслідок спільної праці подружжя. Таким чином, наявність акта державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 01.10.1985 (а.с. 33) не дає підстав вважати, що спірний будинок є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР (який діяв на час будівництва спірного житлового будинку) право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. На час прийняття в 1985 році в експлуатацію спірного житлового будинку питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13. Оскільки, як вже зазначалось вище і що підтверджується письмовими доказами по справі, забудовником являлась позивачка, то остання на відповідній правовій підставі набула у особисту власність спірний житловий будинок. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні вимог зустрічного позову через його недоведеність в належний та допустимий спосіб. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на дану норму закону суд не може прийняти до уваги покази свідка [PERSON], оскільки при його допиті в судовому засіданні він повідомив, що на будівництві спірного житлового будинку він не був жодного разу за весь час будівництва. І всі покази щодо черговості та кількості придбання будівельних матеріалів відповідачем йому відомо з власного досвіду, оскільки він в той час, що був зазначений відповідачем, будував власний будинок. Крім того, у відповідності до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. А відповідно до ч. 3 ст. 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на час розірвання шлюбу між сторонами, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу Української РСР, що діяв на час розірвання шлюбу сторін, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 75 Цивільного кодексу Української РСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Момент, з якого відповідач міг дізнатися про порушення його права на частку у спільній сумісній власності подружжя, є розірвання шлюбу і отримання відповідачем свідоцтва про розірвання шлюбу. А також, про обізнаність відповідача щодо можливого порушення його права на частку у спільній сумісній власності подружжя свідчить лист відповідача позивачу від 28.09.2010 з відповідним поштовим конвертом, в судовому засідання факт написання даного листа особисто відповідачем останнім не заперечувався, а тому в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Як вбачається з матеріалів справи шлюб між сторонами розірвано у вересні 1994 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії 1-БК № 262121 від 28 вересня 1994 року. (а.с.14). Натомість, з позовом [PERSON] звернувся через 21 рік після розірвання шлюбу, пропустивши встановлений законом трирічний строк позовної давності. Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт сплати позивачем судового збору в розмірі 852 (вісімсот п'ятдесят дві) гривні 54 копійки підтверджується квитанцією № 117 від 07.08.2015 (а.с. 1). Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 852 (вісімсот п'ятдесят дві) гривні 54 копійки. На підставі викладеного,

Outcome: approved