Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач у липні 2020 року звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.06.2020 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік, з іспитовим строком 1 рік. Так 31.07.2019 приблизно о 15 годині 38 хвилин, [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем AUDI-A6 реєстраційний номер [NUMBER] , рухався на ділянці з одностороннім рухом на 168 км. автошляху Київ - Харків - Довжанський Пирятинського району Полтавської області з боку м. Київ в напрямку м. Харків. Наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу на вищевказаній ділянці автодороги, водій [PERSON] , всупереч правил дорожнього руху, здійснив розворот ліворуч та виїхав на зустрічну смугу руху, не надавши дорогу транспортним засобам, які рухалися по автодорозі Київ - Харків - Довжанський та виїхав на смугу руху водія автомобіля MERCEDES-BENZ С 220, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в напрямку м. Київ, чим створив небезпеку для його руху та допустив з ним зіткнення. Внаслідок ДТП вчиненим з вини [PERSON] позивачу було заподіяно значну матеріальну та моральну шкоду, яка полягає, зокрема, в пошкодженні належного їй на праві власності автомобіля марки MERCEDES-BENZ С 220 реєстраційний номер [NUMBER] . Згідно з висновком експерта №1676 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи складеної 27.11.2019, розмір збитку становить 186858 грн. 90 коп. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] , який керував автомобілем марки AUDI-A6 реєстраційний номер [NUMBER] була застрахована в ТОВ СК «Альфа-Гарант» згідно полісу № 5763968. Страхова сума за полісом: 100 000 грн. за шкоду заподіяну майну третіх осіб. У зв`язку вище викладеним просить стягнути з відповідачів солідарно на її користь матеріальну шкоди в розмірі 100 000 грн, стягнути з відповідача [PERSON] на її користь матеріальну шкоду в розмірі 86 858 грн. 90 коп, за пошкодження належного їй автомобіля та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Від представника відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» до суду надійшов відзив у якому останній зазначив, що у відповідності до ч. 1 ст. 25 Закону України "Про страхування" здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Право кредитора (потерпілого) на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується зподанням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування). Для реалізації позивачем права на отримання страхового відшкодування необхідним є подання страховику за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності заяви на виплату страхового відшкодування (в порядку п. 35.1 ст. 35 вказаного закону). Водночас, як встановлено вище, Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено строк розгляду страховиком (відповідачем у справі) поданої заяви (протягом 90 днів). Позивач не звертався до товариства із заявою на виплату страхового відшкодування та відповідно не реалізував своє право на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання товариством як страховиком за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ узятих на себе зобов`язань. Враховуючи, вищевикладене станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду та станом на дату відкриття провадження у справі та судового розгляду, встановлений ч. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» строк в межах якого страховик повинен прийняти рішення про виплату страхового відшкодування та виплатити страхове відшкодування або ж прийняти рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, є таким, що не настав. Подання заяви про виплату страхового відшкодування не є формою досудової вимоги (претензією) та елементом порядку досудового врегулювання спору, та є підставою для реалізації права на отримання страхового відшкодування та є складовим елементом юридичного складу, за наявності якого у віповідача (страховика за Полісом) настає обов`язок з виплати страхового відшкодування. Здійснення оцінки майна для визначення розміру збитків, яких зазнала потерпіла особа через пошкодження чи знищення належного їй транспортного засобу під час ДТП, за загальним правилом є обов`язковим. Єдиним виключенням із цього загального правила є ситуація, коли за результатами проведеного огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна - про це прямо говориться в абзаці 2 пункту 36.2 статті 36 Закону про ОСЦПВВНТЗ. Законом про ОСЦПВВНТЗ також визначена процедура, відповідно до якої повинна бути здійснена оцінка пошкодженого майна. У зв`язку з порушенням з боку позивача вимог закону про ОСЦПВВНТЗ ТДВ СК «Альфа-Гарант» була позбавлена можливості оглянути пошкоджений ТЗ та визначити розмір збитків в порядку передбаченому Законом про ОСЦПВВНТЗ. Позивачем до позовної заяви було додано висновок експерта № 1676 від 27.11.2019 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи по кримінальному провадженні, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] (344399,85 грн.) значно перевищує ринкову вартість ТЗ на момент його пошкодження (186858,90 грн.), а тому вартість матеріального збитку завданого власнику «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] становить 186 858,90 грн. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартісю транспортного засобу до та після дорожньо- транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, пошкоджений автомобіль «Мерседес» д.н.з. [NUMBER] є фізично знищеним, а отже згідно з законом про ОСЦПВВНТЗ власнику пошкодженого авто підлягає сплаті різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо - транспортної пригоди, однак через неправомірні дії позивача, ТДВ СК «Альфа-Гарант» позбавлене можливості визначити вартість залишків пошкодженого автомобіля шляхом його безпосереднього огляду в стані після ДТП. Крім того, позивачем необгрунтовано зазначено розмір позовних вимог - всього позивач просить стягнути 186 858,90 з обох відповідачів, тобто ринкову вартість ТЗ на момент ДТП, не віднімаючи вартість залишків та залишаючи їх у себе. Залишки пошкодженого автомобіля, як і будь яке інше майно, мають певну цінність і можуть бути реалізовані. Тобто позивачем порушено пряму норму Закону про ОСЦПВВНТЗ, ст. 30, відповідно до якої розмір страхового відшкодування, в разі визнання автомобіля фізично знищеним, визначається за мінусом вартості залишків ТЗ. Таким чином, позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру своїх вних вимог до ТДВ СК «Альфа-Гарант». Враховуючи, передчасність позовних вимог та відсутність порушення відповідачем прав позивача вважає відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні заявлені вимоги уточнив в часині стягнення з ТДВ СК «Альфа-Гарант» на користь [PERSON] матеріальну шкоду в наслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 100000 та солідарно з обох відповідачів судовий збір, в іншій частині залишив без змін, надав суду пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково надав пояснення, що позивачу [PERSON] не було відомо про страховий випадок. Після телефонного дзвінка слідчого, який повідомив про те, що її транспортний засіб потрапив у ДТП, на наступний день 22.08.2019 року звернулася до Шишацького ВП із повідомленням про викрадення транспортного засобу та до страхової компанії з повідомленням про старховий випадок для отримання відшкодування. Вирішення правових спорів у межах досудових процедур є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відзиву та клопотань до суду не надходило. Представник відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» проти задоволення позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» на призначене ухвалою суду судове засідання, в режимі відео конференції за допомогою власних технічних засобів програмного забезпечення «EasyCon» на зв`язок не вийшов, надіслав до суду клопотання про перенесення розглядом справи враховуючи несприятливу епідеміологічну ситуацію в країні та встановлення карантинних обмежень. Вивчивши клопотання, суд уважає, що зазначені обставини в останньому не є поважною причиною невиходу на відеоконференцз`язок, оскільки останній забезпечується з власних технічних засобів представника. Крім того, справу призначено в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до норм ст. 275 ЦПК України суд розглядає справу протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Судом досліджено докази і письмові пояснення викладені у відзиві. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно ст.ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір.Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК Українивирок суду в кримінальному провадженні, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з огляду на наступне. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» судам роз`яснено, що суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені нормативними положеннями ст. 16 ЦК України. Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Судом встановлено, що 31.07.2019 приблизно о 15 годині 38 хвилин, [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем AUDI-A6 реєстраційний номер [NUMBER] , рухався на ділянці з одностороннім рухом на 168 км. автошляху Київ - Харків - Довжанський Пирятинського району Полтавської області з боку м. Київ в напрямку м. Харків. Наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу на вищевказаній ділянці автодороги, водій [PERSON] , всупереч правил дорожнього руху, здійснив розворот ліворуч та виїхав на зустрічну смугу руху, не надавши дорогу транспортним засобам, які рухалися по автодорозі Київ - Харків - Довжанський та виїхав на смугу руху водія автомобіля MERCEDES-BENZ С 220, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в напрямку м. Київ, чим створив небезпеку для його руху та допустив з ним зіткнення. Вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 19.06.2020 [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, та призначено за покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік з іпитовим строком 1 рік (а.с. 8-17). Таким чином, вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не підлягає додатковому доведенню в силу ч. 6 ст. 82 ЦПК України. [PERSON] є власником автомобіля марки MERCEDES-BENZ С 220, реєстраційний номер [NUMBER] , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 18-19). 22.08.2019 позивач [PERSON] дізналася, що її транспортний засіб, який вона в кінці червня 2019 року на усній домовленості віддала [PERSON] для проведення ремонтних робіт та яким останній керував без наданого позивачем дозволу, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду. В цей же день було подано до черової частини Шишацького ВП письмову заяву про злочин вчинений з боку [PERSON] щодо незаконного заволодіння транспортним засобом, правова кваліфікації ч. 1 ст. 190 КК України, про що свідчить витяг з ЄРДР (а.с. 140). В рамках кримінального провадження № 12019170290000261 від 01.08.2019 по обвинуваченню [PERSON] було проведено судову автотоварознавчу експертизу. У висновках експерта № 1676 було встановлено вартість автомобіля MERCEDES-BENZ С 220, реєстраційний номер [NUMBER] на момент дорожньо-транспортної пригоди 31.07.2019, що склала 186858,90 грн.; вартість відновлювального ремонту, необхідного для усунення пошкоджень автомобіля MERCEDES-BENZ С 220, реєстраційний номер [NUMBER] , отриманих у дорожньо-транспортній пригоді 31.07.2019, з урахуванням зносу замінюючи складових автомобіля, що скаладає 344899,85 грн.; вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля MERCEDES-BENZ С 220, реєстраційний номер [NUMBER] , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становм на день останньої, що складає 186858,90 грн. (а.с. 20-31). Висновок вказаної вище експертизи було покладено в основу обвинувального акту по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та досліджено в процесі розгляду справи, в результаті - надано правову оцінку (а.с. 8-17). Згідно із вимогами ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно із роз`ясненнями, наданими у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6, при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно ст. 1192 ЦК України, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. При цьому, розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 4 від 01.03.2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»: Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Суд звертається до судової практики, встановленої Постановою ВСУ № 6-2808 цс 15 від 20.01.2016, відповідно до якої за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу MERCEDES-BENZ, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN (номер кузова,шасі,рами) [NUMBER] , застрахована ТДВ СК «Київ-Ре» про що свідчить поліс № АО/0126907 від 11.02.2019 (а.с. 51). Автомобіль марки AUDI-A6, реєстраційний номер [NUMBER] , відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] належить [PERSON] (а.с. 43). На момент вчинення злочину відповідальність [PERSON] було застраховано на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між ним як власником транспортного засобу та ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ»,про що свідчить поліс № АО/5763968 від 23.07.2019 (а.с. 41). Згідно з полісом про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності при настанні страхового випадку від 23.07.2019 серії АО №5763968 страхова компанія зобов`язується здійснити виплату страхового відшкодування, зокрема, за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілого та його майну, на сумі завданих збитків, але не більше встановленого в договорі ліміту страхової суми: 200000 грн - за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю; 100000 грн - за шкоду, заподіяну майну; розмір франшизи 1000 грн. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. У відповідності до ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників неземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Під час розгляду справи представником відповідача ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» було заявлено клопотання щодо призначення судової автотоварознавчої експертизи для встановлення різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, для встановити вартість залишків пошкодженого автомобіля (після ДТП). Відповідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 371 від 16.01.2021 проведеної Полтавським науково - дослідним експертно - криміналістичним центром ринкова вартість автомобіля Mercedes-Benz С 220 CDi Т (Н0202), державний реєстраційний номер [NUMBER] , ідентифікаційний номер [NUMBER] (VIN) станом на 31.07.2019 (до дорожньо- транспортної пригоди) складає 186849 грн. 12 коп. В зв`язку з відсутності у експерта вихідних даних, вказаних в клопотанні судового експерта (вих. №19/117/2-16904 від 23.11.2020) відповісти на питання: «Яка дійсна ринкова вартість транспортного засобу «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] (у пошкодженому стані) після дорожньо-транспортної пригоди виходячи з ринкового попиту та вартості реалізації замінюваних запчастин станом на 31.07.2019 не виявилося можливим (а.с. 119-123). Суд вважає, що розмір матеріальних збитків, який визначений у висновку експертного дослідження № 371 є обґрунтованим, і ця сума підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Окрім того, висновки експертиз наданих як позивачем № 1676 так і виконана за клопотанням представника відповідача № 371 доповнюють одна одну і не протирічать у частині ринкової вартості автомобіля станом на 31.07.2019 (до дорожньо-транспортної пригоди). У своїй постанові від 25.03.2019 р. у справі № 591/3152/16-ц Верховний Суд дійшов висновку, що чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено, що розмір майнової шкоди має підтверджуватись виключно висновком судової експертизи, та із змісту зазначеного рішення також вбачається, що збитки завдані пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП можуть бути підтверджені документами про здійснення ремонтно-відновлювальних робіт. Клопотань від сторони відповідача ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» щодо передачі їм пошкодженого транспортного засобу «Mercedes-Benz» д.н.з. [NUMBER] , до суду не надходило. Враховуючи викладене, та з огляду на встановлені судом обставини, які підтверджують право позивача на отримання відшкодування у заявленому розмірі, суд прийшов до висновку про наявність підстав для виплати ТДВ СК «Альфа-Гарант» відшкодування. При цьому суд зазначає, що потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди, з вимогою про виплату страхового відшкодування у строк, встановлений підпунктом 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту. З урахуванням наведеного не можуть братися до уваги посилання відповідачем на те, що пропущений позивачем строк подання заяви про страхове відшкодування є підставою для відмови у такій виплаті. Враховуючи те, що завдана матеріальна шкода перевищує ліміт відповідальності страховика (100000 грн. з урахуванням розміру франшизи 1000 грн.) суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позову щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] різниці в майновій шкоді у розмірі 86849,12 грн. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній чи юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої у наслідок порушення її прав. Згідно із п. 2, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у приниженні ділової репутації фізичної особи. Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд приймає до уваги стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його житті, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом статті 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій. Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 20 червня 2018 року в справі № 426/5409/15-ц. Враховуючи, що в результаті завданої майнової шкоди позивач зазнала душевних страждань, перенесла стрес, вона та члени її сім`ї змушені були змінити спосіб життя та повсякденну поведінку, та те, що позивач повинна витрачати час та зусилля щодо відновлення попереднього стану її майна, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача відшкодування моральної шкоди. Суд, враховуючи вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 20000 гривень. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). З матеріалів справи вбачається що позивачем були понесені судові витрати що складаються із судового збору в розмірі2868,60 грн (а.с. 40). Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд в порядку ст. 141 ЦПК України вважає покласти судові витрати на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто по 1434,30 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: partial