Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] первісно 04.12.2014 року звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання відмови у наданні згоди на виїзд неповнолітньої дитини за кордон неправомірною. Ухвалою Інгулецького районного суду від 20.02.2015 року, в звязку з наданням позивачем паспорту громадянина України на прізвище «Семенова», прізвище позивача в процесуальних документах змінено з «Ярмілко» на «Семенова» /а.с.49/. В подальшому позивач [PERSON] позовні вимоги неодноразово уточнювала, останній раз 08.09.2015 року, та просить суд винести рішення, яким: визнати відмову [PERSON] у наданні згоди на виїзд на тимчасово окуповану територію України неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], неправомірною, та дозволити виїзд сина [PERSON], [INFO], на тимчасово окуповану територію України, а саме до Автономної [ADDRESS], без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька - [PERSON], строком на три місяці. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені своєчасно, в установленому законом порядку. При цьому, відповідач [PERSON] про причини неявки суд не повідомив, надав суду письмові заперечення. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] повторно не зявилася в судове засідання, надала заяву про відкладення розгляду справи, не зазначивши причину своєї неявки в судове засідання /а.с.135/. Відповідно до приписів ч.2, ч.4 ст.169 ЦПК України, а також ст.ст. 224-225 ЦПК України, враховуючи, що відповідач та його представник належним чином повідомлені про розгляд справи, позивач наполягає на розгляді справи за відсутності відповідача та його представника, які неодноразово не зявляються в судове засідання, чим порушуються строки розгляду справи, суд вважає за можливе оголосити заочний розгляд справи, та розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, на підставі наявних у справі доказів. Позивач [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за відсутності її представника [PERSON] /а.с.136/, уточнені позовні вимоги від 08.09.2015 року підтримала у повному обсязі, та суду пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 15.10.2005 року. Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 31.01.2013 року їх шлюб було розірвано. Шлюб розірвано з вини відповідача, який постійно її зраджував, не цінував сімейні відносини. Від шлюбу з відповідачем вони мають спільну дитину сина [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу спочатку проживав з нею. На утримання сина відповідач сплачував аліменти приблизно в сумі 1000,00 гривень. 06 грудня 2014 року позивач зареєструвала шлюб з громадянином України [PERSON], який проживає у м.Сімферополі, працює старшим викладачем у Академії будівництва та архітектури ФГАОУ ВО «КФУ ім. Вернадського» у м. Сімферополі та отримує заробітну плату в сумі 7 000,00 гривень. Вона має намір виїхати разом із сином [PERSON] на постійне місце проживання до тимчасово окупованої території України, а саме - Автономної [PERSON] Крим, але відповідач категорично заперечує проти цього та відмовляється надати нотаріальну посвідчену згоду на виїзд дитини на вищевказану територію, стверджуючи, щоб вона залишала дитину разом з ним. З 01 листопада 2015 року вона повинна заступити на посаду секретар-референта в TOB «Тріаміф» в м. Сімферополі. Матеріальне забезпечення дитини буде виконуватись в повній мірі. На цей час вона є власником трьохкімнатної квартири загальною площею 51,9 кв.м за адресою: [ADDRESS]. Квартира відремонтована та має всі умови для проживання дитини, яка буде забезпечена окремою кімнатою, ліжком, шкільним та гральним куточком. Ці умови проживання є більш сприятливими ніж на даний час за адресою: [ADDRESS], у квартирі, яка є власністю її матері, та де вона фактично мешкала з дитиною. Позивач також зазначила, що вона страждає на алергію, в неї бронхіт з астматичним ефектом. Син також часто хворіє, тому їм обом потрібно терміново змінити кліматичні умови за станом здоровя. Вона не перешкоджає колишньому чоловікові бачитись із сином та приймати участь у його вихованні. В подальшому на перший виклик батька, вона буде привозити сина до м. Кривий Ріг, бо в цьому місті живуть її батьки та бабуся, тому вона з дитиною буде приїжджати та давати змогу для зустрічей з відповідачем. Також, вона не заперечує, щоб батько бачився із сином в м. Сімферополі. Крім того, позивач зазначила, що на цей час дитина проживає разом з батьком в м.Кривому Розі, оскільки вона виїхала до чоловіка в м.Сімферополь, де на цей час проживає. Відповідач надавав їй дозвіл на виїзд дитини в АР Крим під час літніх канікул на оздоровлення, та не заперечує проти виїзду дитини під час шкільних канікул взагалі, але це її не влаштовує, оскільки вона бажає, щоб дитина проживала з нею в м.Сімферополі постійно, оскільки там більше можливостей для розвитку дитини, та для покращення стану її здоровя. Обмеження виїзду дитини строком у три місяці зумовлено тим, що вона на цей час не є громадянкою [PERSON] Федерації, та через три місяці їй потрібно буде повертатися в Україну, оскільки закінчиться строк її реєстрації в АР Крим. За цей час дитина звикне до нових умов. Згодом позивач отримає вид на проживання, та буде мати постійну реєстрацію. Позивач вважає дії відповідача, який не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини, неправомірними, такими що порушують вимоги чинного сімейного законодавства - а саме ч.2 ст.155 СК України, оскільки її виїзд на тимчасово окуповану територію України - а саме [PERSON] Крим, повязаний з бажанням забезпечити синові належний рівень утримання та всебічний розвиток, а також збереження його здоровя. Свої вимоги щодо вивезення дитини на окуповану територію позивач вважає правомірними, ніяких негативних наслідків для дитини не вбачає. Згідно наданих суду письмових заперечень, а також доповнень до заперечень, відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечує. Він не згоден з твердженням позивача, щодо того, що матеріальне забезпечення дитини буде виконуватися в повній мірі, оскільки відповідно до ст.180 СК України утримувати дитину до досягнення повноліття зобовязані батьки, отже це обовязок батьків дитини, а не чоловіка позивача. Відповідач вважає, що суд не повинен брати до уваги документ, який підтверджує право власності на житло в м.Сімферополі АР Крим, яке надала позивач, підтверджуючи своє забезпечення житлом, оскільки згідно Закону України ««Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», свідоцтво про право власності на житло видане на окупованій території не має юридичного значення, оскільки укладений на окупованій території правочин є недійсним. Тому посилання позивача на той факт що в неї є там житло є нікчемним. В своєму уточненому позові позивач [PERSON] посилається на постанову КМУ № 152 від 07.05.2014року «Про затвердження зразків бланка, технічного опису та Порядку оформлення видачі обліку пересилання, повернення державі знищення паспорту громадянина України для виїзду за кордон. В вищезазначеній постанові КМУ, на яку посилається позивач, зазначено наступне (п.22,пп.5): Для оформлення паспорту для виїзду за кордон особа подає: заяву про відмову від внесення інформації (у тому числі від цифрованих відбитків пальців рук) до безконтактного електронного носія, що імплантований до паспорта для виїзду за кордон (у разі потреби). У разі оформлення паспорта особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, таку заяву від її імені подають батьки … Позивач у справі не вивозить дитину за кордон, а вимагає даного дозволу. Згідно п.23 зазначеної постанови, у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків, заявник разом з документами, зазначеними у п. 22 цього Порядку, також подає оригінал або засвідчену в установленому порядку копію одного з таких документів: 1) свідоцтва про смерть другого з батьків; 2) рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; 3) рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; 4) рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; 5) довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з одним із батьків, який подає заяву-анкету, або у разі оформлення паспорта у закордонній дипломатичній установі України - іншого документа, що підтверджує таку реєстрацію; 6) оригінал витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України. В жодному переліку не зазначені такі документи, як рішення суду про надання згоди на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію. В позовній заяві позивач посилається на той факт, що дитина є часто хворою і за станом здоров,я їм обом необхідно змінити клімат, але дану обставину позивачка не підтверджує жодним доказом або рекомендацією лікаря. Позивач хоче вивезти дитину на окуповану територію, але на думку відповідача, це суперечить інтересам дитини. Згідно ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України. Син є громадянином України. Про що зазначено у свідоцтві про його народження. Згідно Закону України «Про створення вільної економічної зони "Крим" та про особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України», на який також в своєму позові посилається позивач, зазначено що порядок перетину фізичними особами адміністративного кордону ВЕЗ "Крим" встановлюється з урахуванням Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України". Просить в задоволенні позовних вимог відмовити /а.с. 57, 97/. Представник Служби у справах дітей виконкому Інгулецької районної у місті ради в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно. Надав клопотання про розгляд справи без його участі. Проти позовних вимог не заперечує. В клопотанні також зазначено, що з отриманого від департаменту у справах дітей адміністрації міста Сімферополя акту обстеження житлово - побутових умов [PERSON], проведеного 01.04.2015 року в м. Сімферополь за адресою: [ADDRESS], вбачається, що [PERSON] забезпечена житлом, в квартирі для дитини відокремлено спальне місце, стіл для навчання, вільний простір для ігор. В квартирі є необхідна побутова техніка, предмети та меблі для повноцінного відпочинку та проведення вільного часу дитини /а.с.96/. Вислухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.10.2005 року /а.с.7/. 31.01.2013 року рішенням Інгулецького районного суду м.Кривого Рогу шлюб між сторонами розірвано /а.с.8/. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] /а.с.6/. Відповідно до рішення суду №2-2415/08 від 16.09.2008 року відповідач сплачує аліменти на користь дитини в розмірі ? частки з усіх видів заробітку /а.с.62/. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 06.12.2014 року, виданого Київським відділом запису актів громадянського стану м.Сімферополя, позивач зареєструвала новий шлюб з гр. [PERSON] /а.с.16/. Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію права, виданого Державним комітетом по державній реєстрації і кадастру [PERSON] Крим /запис за №90-90-16\\971/2014/ на підставі договору купівлі - продажу від 08.10.2014 року позивач [PERSON] є власником трьохкімнатної квартири загальною площею 51,9 кв.м за адресою: [ADDRESS] /а.с.13/. При цьому суд погоджується з твердженням відповідача, що відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Відповідно до ч.3 ст.9 вищезазначеного Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та /або особами, передбаченими ч.2 цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З пояснень позивача в судовому засіданні встановлено, що на цей час вона проживає на окупованій території, в м.Сімферополі за вищезазначеною адресою. Встановлено, що дитина [PERSON], [INFO], на цей час проживає з батьком в м. Кривому Розі, навчається в школі, банківську картку з аліментними платіжами позивач надала батьку дитини. Ст.4 ч.2 п.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», дійсно передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, з урахуванням вимог ст.2 ч.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», яка передбачає, що документами, що дають право на виїзд з України і вїзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами є, в тому числі, проїзний документ дитини, ст.4 ч.1, ст.10 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які передбачають, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території та реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Громадяни України мають право на вільний та безперешкодний вїзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти вїзду- виїзду за умови предявлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України та п.4 Правил «Перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою КМУ №57 від 27.01.1995 року, який передбачає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, може бути здійснено на підставі рішення суду. Як вбачається з останньої уточненої позовної заяви та пояснень позивача, вона має намір виїхати до тимчасово окупованої території України АРК Крим разом з сином [PERSON] на постійне проживання. Обмеження в позові терміну надання дозволу три місяці пояснюється закінченням реєстрації позивача на окупованій території. Позивач в судовому засіданні зазначила, що на час розгляду справи вона проживає з чоловіком на окупованій території в АРК Крим, а дитина [PERSON] проживає в м.Кривому Розі разом з батьком [PERSON], якому вона передала банківську картку по аліментам. Тобто батьки дійшли згоди, що дитина буде проживати з батьком. За таких підстав, враховуючи, що фактично дитина проживає з батьком, а позивач бажає вивезти його на постійне проживання в інше місце, проти чого відповідач (батько дитини) категорично заперечує, суд вважає, що позивачу необхідно спочатку вирішити питання щодо місця проживання дитини, а після вирішення цього питання, вже звертатися з заявою про дозвіл на виїзд дитини. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до приписів ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ст.155 ч.2 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Суд вважає, що звернення позивача з позовом до вирішення питання про місце проживання дитини є передчасним, та не відповідає інтересам дитини, яка розпочала навчання в м.Кривому Розі, проживає разом з батьком, якого, як пояснила позивач, любить. До того ж, суд бере до уваги, що сама ж позивач у судовому засіданні зазначила, що відповідач добре виконує батьківські обовязки, є гарним батьком, дитина його любить. Таки ж знову позивач в судовому засіданні зазначала, що відповідач надавав дозволи на виїзд дитини на канікулах влітку, та не заперечує проти її виїзду на період шкільних канікул. За таких підстав, суд не вважає дії відповідача щодо ненадання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію неправомірними. Вважає, що позовні вимоги необґрунтовані, передчасні, та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed