Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

у липні 2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом до ПАТ «ПУМБ» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 22 квітня 2013 між АТ «Банк ренесанс капітал», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», та [PERSON] був укладений кредитний договір № GP-4437101, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позивачу кредит у розмірі 49 999 грн., а [PERSON], в свою чергу, зобов'язувалася прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору та повернути кредит банку частинами у сумах та термін, визначені у графіку платежів, але в будь-яком випадку не пізніше останнього дня строку кредиту, зазначеного в пропозиції. Відповідно до ч. 2 п. 2.3 кредитного договору - строк кредиту (в місяцях) - 48. Позивач зазначає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його поправа, як споживача, оскільки позичальника працівники банку з умовами кредитування належним чином не ознайомлювали, оформлення кредитного договору проходило протягом півгодини, після чого йому було вручено кредитний договір, а саме заяву-оферту, яку, вона, не читаючи із-за дрібного шрифту, підписала, надіючись на добросовісність працівників банку. На думку позивача, відповідач, скориставшись її необізнаністю, навмисно не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства України, які визначені та встановлені Законом, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, зокрема банк не надав позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. Будь-яку довідку чи повідомлення, як окремого документу, із інформацією, встановленою відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не отримував і пр. що не ставив підпис. Також ця інформація не доводилася в усній формі. Не дотримання та не виконання відповідачем вказаних вимог законодавства, на думку позивача, є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним. Крім того, на думку позивача, умови кредитного договору є несправедливими, оскільки договір містить умови про зміну витрат, зокрема щодо плати за кредитну заборгованість, за послугу/и, які супроводжують кредит як компенсація супутних послуг банку за рахунок позивача, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Умови кредитного договору щодо послуг страхування із нав'язаною відповідачем страховою компанією є також несправедливими. В судове засідання позивач не з'явилася, надіслала клопотання прро судовий розгляд без її участі. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» в судове засідання також не з'явився, надав заяву, в якій просить розглянути справу без участі представника відповідача, та письмові заперечення, в яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа ПрАТ «Українська акціонерна страхова компанія «Аска-життя» в судове засідання не забезпечила явку свого представника, надіслала письмові заперечення. Дослідивши матеріали справи, встановлено наступне. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляд) цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, 22 квітня 2013 року між АТ «Банк Ренесанс Капітал», правонаступником всіх прав та зобов'язань якого на теперішній час є ПАТ «Перший український міжнародний банк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № GP-4437101, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позивачу кредит у розмірі 49 999 грн., а [PERSON], в свою чергу, зобов'язувалася прийняти кредит, використати його за цільовим призначенням, виконати інші умови кредитного договору та повернути кредит банку частинами у сумах та термін, визначені у графіку платежів, але в будь-яком випадку не пізніше останнього дня строку кредиту, зазначеного в пропозиції. Відповідно до ч. 2 п. 2.3 кредитного договору - строк кредиту (в місяцях) - 48. Відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердив, що відповідач належним чином ознайомив його, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника тощо. Також, у п. 9.6. кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. загальних умов кредитування позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо). В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: умов кредитування та договору страхування життя від 22.04.2013 р., чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін. Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України). Приписами частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» імперативно закріплено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Частиною 4 статті 11 цього ж Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору або окремих його положень відповідно до статті 215 ЦК України. Позивач посилається на недотримання банком вимог Закону України «Про зхист прав споживачів» щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий ; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з вимогами частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В заяві-оферті зазначений щомісячний платіж, який включає в себе платіж на погашення основної суми кредиту, платіж на погашення процентів за користування кредитом, а також вартість всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань позичальника, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювача, реєстраторів, нотаріусів тощо. (а.с. 9) При укладанні кредитного договору позичальник [PERSON] знала про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджувалася з ними, про що свідчать пункти Кредитного договору, за умовами яких вона була ознайомлена з умовами кредитування та дала згоду на їх погодження. Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору [PERSON] мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, таким правом позивач не скористалася. Також позивач посилається на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, які містять умови про зміну витрат, зокрема плати за кредитну заборгованість. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору № GP-4437101 від 22 квітня 2013 року [PERSON] не довела того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як було встановлено, під час укладання договору кредиту від 22 квіітня 2013 року [PERSON] в письмовій формі була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, а також умовами кредитування. На підтвердження цього [PERSON] поставила свій підпис в заяві-оферті (а.с.9-10). Зі змісту заяви-оферти від 22 квітня 2013 року вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, зокрема визначили суму кредитного ліміту, відсоткову ставку, термін дії договору. Також встановлено, що [PERSON] здійснювала періодичні платежі з метою погашення заборгованості по кредитному договору, проте, лише в липні 2016 року, тобто через три роки після укладення договору визначилася, що право її, як споживача, є порушеним недостовірністю наданої інформації, несправедливими умовами договору та веденням її в оману. Крім того, виконання позивачем умов кредитного договору від 22 квітня 2013 року свідчить про прийняття умов цього договору та його дійсність. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до матеріалів справи, позивач [PERSON] з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору чи доповнень до даного договору не зверталася, що свідчить про її згоду з усіма умовами спірного договору. Отже, посилання позивача в обґрунтування своїх позовних вимог є необгрунтованим. Таким чином, кредитний договір було укладено з дотриманням вимог чинного законодавства, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] Посилання позивача на порушення норм, встановлених п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», заслуговують на увагу з огляду на наступне. Відповідно до п. 9.5 розділу 2 Загальних умов договорів про кредитування, відкриття та ведення рахунків в редакції від 27.08.2012 р. (отриманих позичальником при підписання банком пропозиції), всі вимоги, які виникають при виконання даного договору карткового рахунку або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом третейського суду, який є невідємною частиною даної третейської угоди. Умови договору карткового рахунку, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. Місце і дата укладенняя третейської угоди відповідають місцю і даті укладення договору карткового рахунку. Відповідно до ст. 17 ЦПК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків, встановлених законом. Рішення третейського суду може бути оскаржено в порядку, передбаченому цим Кодексом. Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цьогоЗакону. Спір може бути переданий на вирішення третейського суду до прийняття компетентним судом рішення у спорі між тими ж сторонами, з того ж предмета і з тих самих підстав. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті4 та розділу VIII «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) визнано, що відповідно до чинного законодавства підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (стаття 17 ЦПК України, стаття 12 ГПК України, стаття 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки, гарантуючи право на судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина п'ята статті 55 Конституції України). Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України). Крім того, згідно з абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має врахувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року № 1701-VI «Про третейські суди» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), не підлягають розгляду третейськими судами. Отже, на час укладання кредитного договору, тобто станом на 22 квітня 2013 року, Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Вищезазначене узгоджується з правовою позицією, викладену у постанові Верховного Суду України № 6-64цс15 від 20.05.2015 року. Крім того, відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1716цс15, правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Незалежно від предмета та підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Проте, за правилами ч. 3ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому відмовити в позові з цих підстав можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. Суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в цій частині є обґрунтованими. В той же час, в матріалах справи міститься заява представника банку про застосування строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed