Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

У квітні 2020 року представник позивача [PERSON] - адвокат Ларичев В.В. звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 у зв`язку з нововиявленими обставинами по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики. Заява мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13.02.2017 року становить 5 442 000 грн. 00 коп. та 3% річних від суми боргу за період з 21.03.2012 року по 13.02.2017 року в сумі - 800 187 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі - 8000 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 6 250 197, 00 грн. В задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] - відмовлено, оскільки [PERSON] договору позики з позивачем не укладала, поручителем за вказаним договором не виступала, в жодні договірні відносини з позивачем не вступала. Рішення суду до теперішнього часу не виконано відповідачем [PERSON] В рішенні Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц не було встановлено істотну обставину, зокрема, що борг подружжя [PERSON] та [PERSON] є спільним та має бути поділений між ними. В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа №757/33436/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. 23.03.2020 р. позивач дізнався, що при розгляді вказаної справи у Київському апеляційному суді та Верховному Суді було встановлено наявність спільних боргових зобов`язань подружжя [PERSON] до [PERSON] . Вказаними судовими рішеннями було поділено майно подружжя порівну, а тому і боргові зобов`язання подружжя, в тому числі позивача, підлягають поділу. Вказана обставина є істотною, оскільки на думку представника позивача впливає на можливість стягнення боргу за договором позики від 20 березня 2006 року солідарно з подружжя [PERSON] до [PERSON] . Враховуючи викладене, заявник звернувся до суду з цією заявою, за захистом свого порушеного права, просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц, ухвалити нове рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в розмірі 6 250 197, 00 грн. за договором позики від 20 березня 2006 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.04.2020 року відкрито провадження за вказаною заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами за участю сторін. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Антонова Н.В. подала письмові пояснення від 26.05.2020 р. та додаткові письмові пояснення від 03.06.2020 р., в яких вона підтримує заяву про перегляд рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 за нововиявленими обставинами, вважає, що борг за рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц є спільним та має бути поділений між колишнім подружжям [PERSON] до [PERSON] (а.с. 189-194, 201-202) Протокольною ухвалою суду від 16.07.2020 р. заперечення на заяву представника [PERSON] долучено до справи, але суд не прийняв їх до уваги у зв`язку з пропущенням строку на їх подання. В судовому засіданні представник позивача - [PERSON] заяву підтримала, просить її задоволити. Представника відповідача [PERSON] - [PERSON] заяву підтримала, просить її задоволити. Відповідач [PERSON] , її представник - [PERSON] проти задоволення заяви заперечували, просять залишити заяву без задоволення, оскільки про вказані рішення позивачу було відомо та він пропустив строк на подачу вказаної заяви до суду. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали заяви, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 14.02.2017 р., матеріали цивільної справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, суд приходить до висновку, що заява підлягаєчастковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13.02.2017 року становить 5 442 000 грн. 00 коп. та 3% річних від суми боргу за період з 21.03.2012 року по 13.02.2017 року в сумі - 800 187 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі - 8000 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 6 250 197, 00 грн. В задоволенні позовних вимог до відповідача [PERSON] - відмовлено. (а.с. 124-127) За правилами ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є, зокрема істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи. Вказане положення ЦПК України презумується із п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», де серед іншого, з метою правильного та однакового застосування ЦПК України, зазначено, що нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. В постанові Верховного Суду від 24.06.2020 р. (справа № 206/6720/15-ц) зазначено, що необхідними умовами нововиявлених обставин є те, що зазначені обставини є істотними та існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки учасників справи. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Перший критерій для віднесення обставин до категорій нововиявлених для суду становить істотність цих обставин для вирішення справи. Питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. Ст. 424 ч. 1 п. 1 ЦПК України заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подано:з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - учасниками справи протягом тридцяти днів з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про існування обставин, що стали підставою для перегляду судового рішення. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 424 ЦПК України з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 1 частини другої статті 423 цього Кодексу, - не пізніше трьох років з дня набрання таким судовим рішенням законної сили. Представник позивача звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. за нововиявленими обставинами 31.03.2020 р. (дата поштового відправлення заяви), зі змісту заяви вбачається, що про наявність підстав для перегляду рішення суду позивач дізнався 23.03.2020 р. Доказів протилежного суду не надано та судом не встановлено. Крім того, при визначені обрахування строку на подачу вказаної заяви судом враховано, що позивач не був стороною у цивільній справі за рішенням Печерського районного суду м. Києва перебувала від 20.12.2018 р. (справа №757/33436/14-ц), а з врахуванням дії з 12.03.2020 р. Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» строки не очислюються. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Як визначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" (заява № 24402/02), право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг (пункт 27). Такі обмеження дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду "за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб" (рішення від 28.05ю1985 у справі "Ешингдейн проти Сполученого Королівства" (пункт 57). В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Іліан проти Туреччини» вказано, що правило встановлення обмежень до суду з пропуском строку звернення до суду, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звернути увагу на обставини справи. Європейський суд з прав людини у своїй практиці зазначає, що надмірний формалізм може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справі Zubacv. Croatia ( Зубац проти Хорватії ) від 5 квітня 2018 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1998 року у справі Перес де Рада Каванил`єс проти Іспанії ). Відтак, суд вважає, що позивач при подачі цієї заяви дотримався вимог ст. 424 ЦПК України щодо строків подачі заяви. Перевіряючи обґрунтованість заяви про перегляд судового рішення, суд виходить із загальних положень про докази, у тому числі про належність і допустимість засобів доказування, обов`язку доказування і подання доказів. В судовому засіданні встановлено, що 20.03.2006 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 200 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 20.03.2012 частинами: 20 000 доларів США щорічно, залишок в розмірі 100 000 доларів США буде повернутий до 20.03.2012, що підтверджується розпискою (а.с. 6). Крім того, в розписці зазначено, що завдатком повернення боргу є нежиле приміщення площею 157 кв.м за адресою: [ADDRESS] , що належить відповідачу 1. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Крім того, вимогами ст.202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК). Частиною 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з наданої розписки відповідач зобов`язався повернути кошти, отримані в позику до 20.03.2012 року. Стаття 629 ЦК України встановлює, що Договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором чи законом. В судовому засіданні відповідач 1 визнав ту обставину і це встановлено судом, що взяті на себе зобов`язання відповідач 1 не виконав належним чином, гроші у визначений договором строк не повернув. Визнав і суму боргу в розмірі 200 000 доларів США. Крім того, відповідач 1 визнав суму боргу з врахуванням 3 % річних, але за останні три роки, до іншої частини просив застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. До вимог про стягнення 3 % річних застосовується позовна давність в три роки. Позивач звернувся до суду з вказаним позовом 25.03.2014, тобто останнім не було пропущено вказаний строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому, з врахуванням тієї обставини, що відповідач 1 на день винесення рішення не виконав взяті на себе зобов`язання, суму боргу не повернув та користувався вказаними грошовими коштами, суд приходить до висновку, що заява про застосування строку позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних задоволенню не підлягає. Суд вважає, що наявність судових рішень у цивільній справі №757/33436/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя має розцінюватись судом як нововиявлена обставина для перегляду рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц згідно ст. 423 ЦПК України, оскільки вона є істотною, тобто такою, що могла вплинути на висновки суду при ухвалені судового рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14.02.2017 р. у цивільній справі №761/8964/14-ц. У відповідності з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. В провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала цивільна справа №757/33436/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та поділ спільного майна подружжя. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2018 р., серед іншого, визнано особистою приватною власністю [PERSON] , двокімнатну квартиру [ADDRESS] , яке розташоване в напівпідземному паркінгу за адресою: [ADDRESS] . Вказаний висновок суду обґрунтований тим, що джерелом набуття квартири та машиномісця є запозичені [PERSON] кошти, які він віддає особисто [PERSON] Постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 р. у справі №757/33436/14-ц рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2018 р. в цій частині скасовано, відмовлено у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання квартири [ADDRESS] та машино-місця №[NUMBER] у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] особистою приватною власністю. При цьому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частині квартири [ADDRESS] та Ѕ частині машино-місця №[NUMBER] у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] . Зазначеною постановою суду встановлено, що нерухоме майно: квартира [ADDRESS] та машиномісце №[NUMBER] , що розташоване у напівпідземному паркінгу по [ADDRESS] були придбані під час шлюбу [PERSON] до [PERSON] , тому вони є спільним сумісним майном подружжя і частки таких осіб є рівними. При цьому, колегія суддів віднеслась критично до висновків суду першої інстанції проте, що вказане нерухоме майно було придбано особисто [PERSON] на позичені у громадянина [PERSON] кошти, оскільки відповідно правових висновків викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, та постанові ВСУ №6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є лише підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжям прав на частину спільного сумісного майна. (а.с. 154-168) Верховний Суд в постанові від 23.10.2019 р. у справі №757/33436/14-ц погодився з висновком апеляційного суду про те, що наявність у подружжя спільних боргових зобов`язань є підставою для їх поділу, а не визнання за одним із подружжя прав на частину спільного сумісного майна. (а.с. 169-174) Тобто, судовими рішеннями в цивільній справі №757/33436/14-ц встановлено наявність спільних боргових зобов`язань у подружжя [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Як встановлено судом, то в попередніх судових засіданнях до 14.02.2017 р., так і в цьому розгляді справи відповідачем не зазначалось про використання позичених коштів за договором позики від 20.03.2006 р. не в інтересах сім`ї та з вказаних підстав дійсність договору не оскаржувалась. Відтак, суд вважає, що його укладено в інтересах сім`ї відповідачів і кошти використовувались в інтересах сім`ї. В постанові Верховного Суду від 16.01.2019 р. (справа №643/2529/15-ц) зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбану частково за рахунок позичених грошових коштів квартиру, внаслідок укладення договору позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, праву спільної сумісної власності кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми. Враховуючи вище викладене та ту обставину, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань відповідно до договору позики від 20.03.2006, беручи до уваги те, що праву спільної сумісної власності на квартиру та машиномісце за постановою Київського апеляційного суду від 15.05.2019 р. у справі №757/33436/14-ц кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми [PERSON] , суд дійшов висновку, що є підстави для скасування рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 14 лютого 2017 року та ухвалення нового рішення, яким стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] та [PERSON] в рівних частках грошові кошти за договором позики від 20 березня 2006 року в розмірі суми основної заборгованості - 200 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на 13.02.2017 року становить 5 442 000 грн. 00 коп. та 3% річних від суми боргу за період з 21.03.2012 року по 13.02.2017 року в сумі - 800 187 грн. 00 коп. та судовий збір в сумі - 8000 грн. 00 коп., а всього в розмірі - 6 250 197, 00 грн, а саме стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі - 3 125 098, 50 грн. та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі - 3 125 098, 50 грн.

Outcome: partial