Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-25 00:00:00

свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 28.07.2012 року між сторонами укладено шлюб, за час якого у них народилися двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішеннями Коломийського міськрайонного суду від 13.09.2018 року шлюб між сторонами розірвано, вказаних дітей залишено проживати з відповідачем, присуджено стягувати з позивача на користь відповідача аліменти на утримання вказаних дітей в розмірі по 1 200 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Зазначає, що на момент звернення відповідача з даним позовом і до грудня 2018 року діти проживали з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . Однак, в грудні 2018 року позивач змушений був забрати дітей у відповідача до себе в с. Велика Кам`янка Коломийського району Івано-Франківської області, оскільки остання зловжила алкоголем та не займалася їх доглядом та вихованням. З грудня 2018 року вихованням та доглядом дітей займаються батьки позивача, дід та бабуся [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивач час від часу змушений був виїжджати на роботу за кордон для того, щоб належно утримувати та забезпечувати своїх дітей. З того часу (з грудня 2018 року) позивач надавав кошти для утримання дітей батькам, з якими проживали діти. Позивач зазначає, що вони з відповідачем домовилися, що оскільки діти проживають з дідусем та бабусею і вони займаються їх вихованням, то відповідно кошти на утримання дітей позивач надаватиме їм. Відповідач в свою чергу пообіцяла, що піде у Коломийський міськрайонний відділ ДВС і відкличе виконавчий лист про примусове виконання рішення суду про стягнення аліментів на її користь на утримання дітей. Відповідач запевнила позивача, що виконавче провадження про стягнення аліментів у відділі ДВС закрито, а виконавчий лист їй повернуто. Оскільки жодних листів з відділу ДВС позивачу не приходило, він був впевнений, що вказане виконавче провадження було закрито. Однак, в серпні 2019 року при перетині державного кордону України працівниками прикордонної служби повідомлено позивача, що відносно нього наявна заборона (тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України), яка встановлена на підставі постанови старшого державного виконавця Коломийського відділу ДВС від 10.03.2019 року про його обмеження як боржника у праві виїзду за межі України при примусовому виконанні рішення Коломийського міськрайонного суду від 13.09.2018 року про стягнення аліментів. У відділі ДВС його повідомили, що відповідач виконавчого листа не відкликала і за цим листом в нього наявна заборгованість в розмірі 26 200 грн. Для зняття вказаної заборони йому потрібно було або погасити вказану заборгованість, або зняти заборону в судовому порядку. Його представником відразу ж подано заяву до Коломийського міськрайонного суду про визнання вказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню та його відкликання. Однак, розгляд та виконання вказаної заяви займає певний час. Оскільки позивач працює за кордоном за контрактом і для того, щоб не втратити роботу, яка єдиним джерелом його доходу, він змушений був оплатити вказану заборгованість по аліментах, що підтверджується відповідною квитанцією. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 20.11.2019 року за заявою позивача визнано вказаний виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою встановлено, що відповідач втратила право на отримання вказаних аліментів, оскільки остання з грудня 2018 року не займається ні вихованням, ні утриманням дітей, які з грудня 2018 року перебувають на вихованні та утриманні дідуся та бабусі [PERSON] та [PERSON] . За період з грудня 2018 року по серпень 2019 року позивач сплатив на користь відповідача 21 600 грн. з розрахунку по 1 200 грн. на двох дітей, що становить 2 400 грн. щомісячно, які відповідач використала не за цільовим призначенням, а для власних потреб., а тому позивач вважає, що вказана сума сплачених аліментів підлягає стягненню з відповідача в його користь. Позивач зазначає, що факт того, що відповідач як мати дітей зловживала алкоголем та не займалася вихованням, у зв`язку з чим з грудня 2018 року позивач забрав дітей до себе в с. Велика Кам`янка та їхнім вихованням займалися його батьки, оскільки він виїжджав на заробітки за кордон встановлено рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29.05.2020 року в справі № 346/4411/19 за позовом органу опіки та піклування Коломийської міської ради до позивача та відповідача про відібрання вказаних дітей від батьків без позбавлення батьківських прав. Позивач звертає увагу на те, що відповідач отримала аліменти на утримання дітей в серпні 2019 року на час коли діти з нею вже більше 9 місяців не проживали. Крім того, позивач особисто та його батьки неодноразово зверталися до відповідача з проханням передати отримані нею кошти дітям. Однак, вказаних коштів відповідач не передала, а витратила їх на власні потреби, тобто використала їх не призначенням. Оскільки кошти, які позивач сплатив на користь відповідача, їй не належали, а вона зберегла їх у себе, то вони мають бути повернуті. Тому позивач, посилаючись на норми ст. ст.179-182 СК України, 1212 ЦК України, просить зобов`язати відповідача повернути на його користь безпідставно набуте майно, а саме сплачені аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в загальному розмірі 21 600 грн. за період з грудня 2018 року по серпень 2019 року. Позивач також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати, які складаються із 840,80 грн. сплаченого судового збору. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Юркевич Х.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав, вказаних в позовній заяві, та просить ці вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про одержання нею судової повістки-виклику, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. 25.11.2020 року вона подала до суду письмову заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку з необхідністю подання відзиву на позов. Інших причин своїх неявок відповідач суду не повідомила, не звернулася із заявою про розгляд справи в її відсутності та не подала відзив на позов. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Отже, оскільки інформація про судові засідання, яка розміщена на веб-порталі «Судова влада України», є відкритою, то суд вважає, що сторони є належним чином повідомлені про судовий розгляд. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Відповідно до даних свідоцтва про народження сторони є батьками малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а. с. 8, 9). Згідно з виконавчим листом, виданим Коломийським міськрайонним судом 18.10.2018 року на виконання рішення цього ж суду від 13.09.2018 року, присуджено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання вказаних дітей в розмірі по 1 200 грн. щомісячно на кожну дитину, до досягнення ними повноліття (а. с. 10). Даними квитанції №30 від 08.08.2019 року підтверджується, що [PERSON] вказаного дня сплатив 26 200 грн. аліментів, отримувач: Коломийський міськрайонний відділ державної виконавчої служби (а. с. 11). Відповідно до постанови від 12.08.2019 року, винесеної державним виконавцем Коломийського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Панкратьєвим В.В., скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду особи з України - [PERSON] , оскільки заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] погашена в повному обсязі та станом на 12.08.2019 року відсутня (а. с. 12). Згідно з ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 20.11.2019 року, яка постановленою в справі № 346/4211/18 за заявою [PERSON] , яка набрала законної сили 06.12.2019 року, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист № 346/4211/18, виданий цим же судом 18.10.2018 року на виконання рішення цього суду від 13.09.2018 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання їхніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі по 1 200 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення цими дітьми повноліття; відкликано вказаний виконавчий лист після набрання цією ухвалою законної сили (а. с. 14-16). Рішенням Коломийського міськрайонного суду, ухваленим 29.05.2020 року в справі № 346/4411/19 за позовом органу опіки та піклування (виконавчого комітету Коломийської міської ради) до [PERSON] та [PERSON] , яке набрало законної сили 07.08.2020 року, відібрано малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] від батька [PERSON] та матері [PERSON] без позбавлення їх батьківських прав; передано вказаних дітей органу опіки та піклування для вирішення питання про їхнє подальше влаштування. Судом встановлено, що відповідачі ( [PERSON] та [PERSON] ), які є матір`ю та батьком двох малолітніх дітей допустили свідоме нехтування своїми обов`язками щодо їх виховання і утримання, ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків (а. с. 17-21). Відповідно до ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до довідки-розрахунку, виданої 25.07.2020 року Коломийським міськрайонним відділом ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), заборгованості з виплати аліментів згідно з виконавчим листом № 346/4211/18 від 18.10.2018 року, виданим Коломийським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей з серпня 2018 року по серпень 2019 року ( в розмірі по 2400 грн. щомісячно), сума аліментів сплачена боржником 27 700 грн. (а. с. 13). Частиною першою статті 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. У даному випадку, суд вважає, що підстави, передбачені законом, для віднесення сплачених аліментів до безпідставно набутих відповідачем, відсутні. Крім того, стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, за нормами п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тлумачення цієї норми свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум не є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі відсутності недобросовісності зі сторони набувача виплати. Зазначений правовий висновок викладений і у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-91цс14. У відповідності до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-151 ЦС 13, від 22.01.2014 року, згідно до ст.1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті особою кошти, то належать до виплат, встановлених п 1. ч.1 вказаної статті, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела таку виплату, та факту недобросовісності набувача коштів, грошові кошти поверненню не підлягають. Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати КЦС від 20.06.2018 року №501/2500/15-ц зазначено наступне. Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб для існування, якщо їх виплата проведена фізичною чи юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування статті 1215 ЦК України викладені у: постановах Верховного Суду України від 22.01.2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02.07.2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року, справа № 517/186/17, від 28.03.2018 року, справа № 173/166/17, від 03.05.2018 року, справа № 473/2859/17. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» до лічильних (рахункових) помилок належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період тощо. Не можуть вважатися ними не пов`язані з обчисленнями помилки в застосуванні закону та інших нормативно-правових актів, що має місце по даній справі. Це може бути, наприклад, отримання неправильного підсумку при складанні, невірне написання суми, помилки при введенні початкових даних в комп`ютерну програму, які не вимагають правової оцінки. Таким чином, рахункова помилка - це результат неправильного застосування правил арифметики, - не більш того. Різновидом лічильної помилки може бути, наприклад, отримання неправильного результату при додаванні. У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів". В даній справі відповідач отримала від позивача спірні грошові кошти у вигляді аліментів. При цьому, їх виплата проведена позивачем добровільно, без рахункової помилки та без недобросовісності з боку відповідача згідно до чинного рішення суду, в якому зазначено про виплату аліментів до досягнення повноліття. Представник позивача вважає, що наявними є позадоговірні зобов`язання , що виникають з набуття або збереження майна без додаткових правових підстав, кваліфікуючи свої вимоги за ст.1212 ЦК України. Однак, аналіз даної статті свідчить про те, що поверненню згідно даної статті, підлягає виконане за недійсним правочином, що не відповідає, на думку суду, предмету даної справи. В судовому засіданні представник позивача не довів факту недобросовісності, зловживань з боку відповідача, позивачем не було допущено помилки при сплаті аліментів на своїх дітей, що виключає можливість застосування ст. 1212 ЦК України. Крім того, суд зауважує, що згідно з ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. У ч.2 названої статті вказано, що той з батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджаються аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Матеріали справи не містять відомостей про те, що відповідач використала названу позивачем суму коштів, сплачених в якості аліментів, не за цільовим призначенням. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, стороною позивача вказаних вимог не виконано. Тому в задоволенні позову слід відмовити із вказаних підстав, в зв`язку з чим не підлягають присудженню на користь позивача понесені ним судові витрати. На підставі наведеного, ст. ст. 6, 1212, 1215 ЦК України, правових позицій Верховного Суду України та Верховного Суду від 22 січня 2014 року, справа № 6-151цс13, та від 02 липня 2014 року, справа № 6-91цс14; постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року, справа № 517/186/17, від 28 березня 2018 року, справа № 173/166/17, від 03 травня 2018 року, справа № 473/2859/17, від 20.06.2018 року №501/2500/15-ц,

Outcome: dismissed