Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

В провадженні Центрального районного суду м.Миколаєва з 01.07.2020 року перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району ММР про визначення місця проживання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що від шлюбу з відповідачкою мають доньку [PERSON] , [INFO] . На теперішній час шлюб між ними розірвано.Він переконаний, що донька повинна проживати з ним в квартирі, що належить йому на праві приватної власності за адресою [ADDRESS] .Він любить свою дитину та може забезпечити її всім необхідним, у доньки є окрема кімнта, він має нормований робочий день. Він постійно слдікує за станом здоров`я дитини, її розвитком, піклується та виховує, має з донькою тісний психологічний контакт. Натомість повідінка відповідачким до дочки характеризується емолційною нестабільністю., вона не має постійного місця проживання та достатнього матеріального забезпечення, на роботу постійну влаштувалася нещодавно. 25 березня 2020 року представником відповідачки було подано зустрічну позовну заяву, в якій просила визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з матір ю [PERSON] . В обгрунтування позову посилається на те, що до вереснея 2020 року вони з донькою проживали разом з [PERSON] , однією родиною в квартирі [ADDRESS] , яка є спільною сумісною власністю подружжя. Після припинення подружніх відносин вона з донькою переїхала до орендованого житла, оскільки чоловік вимагав залишити квартиру. [PERSON] , звенувся до сууд з позовом про визначення місця проживання з ним лише після після того, як виникло питання поділу спільної квартири, використовуючи доньку, як інструмент шантажу. З народження дитини про її здоров`я, виховання та розвиток піклувалася саме вона. Донька дуже прив`язана до матері, на теперішній час відвідує дитячий садочок та гуртки, які наближені до її місця проживання, має постійне коло спілкування та друзів. Вона завжлди піклувалася про доньку, стоврила для неї хороші умови проживання, має можливість її матеріально забезпечувати, вважає, що донька, який лише 5 років, повинна проживати з матір`ю, що відповідатиме її якнайкращим інтересам. Відповідач же чинить їй перешкоди у вихованні доньки, часто поводить себе агресивно, травмує її психіку. Протокольною ухвалою від 25.11.2020 року судом було прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей адміністрації Центрального району ММР , Служба у справах дітей адміністрації Заводського району ММР про визначення місця проживання дитини разом із матір ю та об єднано в одне провадження разом із первісним позовом. 09.02.2021 року представником третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Центрального району ММР було подано клопотання про долучення висновку щодо доцільності визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] . Ухвалою суду від 31 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 02 червня 2021 року на 14-45 год. у приміщенні Центрального районного суду м. Миколаєва. В судове засідання, яке призначене на 02 червня 2021 року о 14 год.45 хв., викликано свідків. В судовому засіданні [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, просив про їх задоволення, проти зустрічного позову заперечував. Ззаначив, що з [PERSON] , неможливо домовитися, вона не радиться з ним щодо додаткових занять дитини, записує її на гуртки без його згоди, раніше мало уваги приділяла дитині, отже вважає, що донька має проживати з ним. Він не збирається забирати дитину від матері, ен буде перешкоджати їх спілкуванню, але таким чином він буде мати змогу повноцінно приймаи участь у вихованні та розвитку дитини. В судовому засіданні [PERSON] та її представник адвокат Рехлецький Р.В. підтримали свої позовні вимоги, просили про їх задоволення, проти первісного позову заперечували. [PERSON] , ззаначила, що у неї з донькою теплі стосунки, вона максимум часу приділяє дитині, її розвитку, ніколи не перешкоджала спілкувнню дитини з батьком. Але доньці більше подобається займатися співом, ніж танцями, куди її відві батько. Вона створює всі необхідні умови для проживання та забезпечення доньки у сім необхідним, у них довірливі стсоунки, отже маленька дівчинка не може бути розлучена з матір`ю. Як пояснили в судовому засіданні свідки з сторони позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , батько завжди гуляв з донькою, відводив та забирав з джитячого садочка, багато приділяв їй уваги. Донька має прекрасні стосунки з батьком. Приблизно з осені 2020 року мати з дитиною виїхали з квартири по [ADDRESS] , проте батько продовжує часто забирати доньку до себе та проводити з нею багато часу. Як пояснили в судовому засіданні свідки з сторони позивача за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у матері з донькою прекрасні стосунки, мати з осені 2020 року проживає з донькою та кішкою на зйомній квартирі, де для дитини створені належні умови, окрема кімната. Мати приділяє належну і достаню увагу доньці, водить її на заняття співом. Дитина розвинута та обдарована. про батька [PERSON] ніколи нічого поганого не розповідала, дійсно проводить час з батьком. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Зігдно Свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24.06.2015 року, батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Сторони перебувади в зареєстрованому шлюбі з 12 жовтня 2012 року 13.12.2018 рішенням Солом`янського районного суду м. Києва шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. На теперішній час донька проживає з матір`ю за адресою [ADDRESS] в орендованій квартирі, яку орендує [PERSON] , що сторонами не заперечувалося. Згідно довідки про доходи позивачки за зустрічним позовом ТОВ "МЕК" , середня заробітна плата [PERSON] за 2020 рік становить приблизно 18 000 грн. За поясненнями позивачки на 2021 рік її заробіток становить близько 22 000 грн на місяць. Позивач за первісним позолвом доказів на підтвердження розміру свого заробітку до суду не надав, пояснив, що отримує близько 15 000 грн на місяць. За місцем роботи [PERSON] , характеризується позитивно. Згідно характеристики дошкільного навчального закладу № 84 , який відвідувала [PERSON] до вересня 2020 року - мати дівчинки приділяє достатньо уваги дитині та належно виконує совї материнські обов`язки. Згідно відповідід КНП ЦПМСД № 4 , [PERSON] піклується здоров`ям дитини, здійснює всі необхідні обстеження . Згідно характеристики на вихованку "Зразкового художнього колективу гуртка естрадного співу " Любисточки" [PERSON] , дитина прийнятв в гурток на підставі заяви матері [INFO] . Дитина обдарована, здобула перемоги у конкурсах. На заннятя приводить мати, з приводу участі у конкурсах керівник спілкується з матір`ю. Згідно судового наказу, виданого 27.10.2020 року Заводським районним судом м.Миколаєва , стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 17.09.2020 і до досягнення дитиною повноліття. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до Порядку провадження органами опіки і піклування діяльності, пов`язаної з захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок), органами опіки та піклування є районні, районні у мм. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад. Безпосереднє ведення справ та координація діяльності стосовно захисту прав дітей, зокрема дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, покладаються на служби у справах дітей районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад, сільських, селищних рад об`єднаних територіальних громад. П. 72 Порядку вказано, що під час розв`язання спорів між батьками щодо визначення місця проживання дитини служба у справах дітей має захищати інтереси дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини. При вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку від 02 лютого 2021 року органу опіки та пілкування виконкому Миколаївської міської ради - про доцільність визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Дане питання розглядалося 24.12.2020 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини. В результаті проведеної роботи ( на засіданні були присутні обидва батьки) членами комісії не було виявлено підстав для зміни місця проживання дитини та передачі її батькові на виховання. У суду немає підстав вважати, що указаний висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини. Нормою ч. 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Малолітня [PERSON] на час пред`явлення позовів до суду не досягла десяти років, її батьки мешкають окремо, у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що сторони справи дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати їх дитина. Ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Нормами ч 1, ч. 2 ст. 161 цього Кодексу передбачено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст. ст. 11, 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 171 СК України передбачено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Зважаючи на вік дитини, ураховуючи те, що участь малолітньої дитини у розгляді справи про визначення її місця проживання може негативно позначитись на її психоемоційному стані, а тому, виходячи з інтересів дитини, суд не викликав доньку сторін для участі у судовому засіданні. Відтак, суд вирішує спір між сторонами про визначення місця проживання їх доньки [PERSON] виключно на підставі доказів, наданих сторонами, та їх пояснень. Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В принципі № 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, записано: « Дитина, якщо це можливо, повинна зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, і звичайно, в атмосфері любові та матеріального забезпечення ». В частині 2 статті 3 Конвенції про права дитини, що діє з 27 вересня 1991 року вказано: « Держави - учасники зобов`язуються забезпечити дитині такий захист та опіку, які необхідні їй для її згоди, приймаючи до уваги права та обов`язки її батьків, опікунів та інших осіб, котрі відповідають за неї по закону і з цією метою приймають всі відповідні законодавчі та адміністративні заходи». Статтями 8, 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, № 2402 визначено: «Кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки та особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного із них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Вихованням в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її. здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Слід зазначити, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду / постанова від 17.10.2018 р. № 402/428/16-ц / відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі N 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі N 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789 - ХІІ визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов`язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов`язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько ( - ки ) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв`язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах, вирішення матір`ю питання щодо творчого та освітнього розвитку дитини без згоди на те батька, не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Відповідно до ст.29 ч.3 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Так, позивачка за зустрічним позовом вважає, що визначення місця проживання малолітньої доньки разом з нею відповідатиме її інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити їй належні умови проживання, повного мірою займатися вихованням дитини. Разом з тим, позивачка не чинить та не чинитиме жодних перешкод для спілкування батька з дочкою і готова зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлення піклування батька. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язком батьків утримувати дитину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), відступаючи від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд має керуватися найкращими інтересами дитини. Матір дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким із батьків дитина буде проживати. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків (див. серед інших, Ольссон (№ 2), [ADDRESS] , № 18830/07, 71, 25 січня 2011 року, І Manic, 102 ). Обоє батьків позитивно характеризуються, не перебувають на обліках щодо психічних захворювань чи залежностей, працюють та мають стабільний дохід, в змозі забезпечити належні побутові умови для проживання дитини, її безпечного і здорового зростання, фізичного розвитку. Визначаючи місце проживання дитини, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме, що і батьком і мамою створено належні умови для виховання та розвитку дитини, обоє приділяють увагу, підтримку та люблять дитину, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, встановивши, що [PERSON] вже досить тривалий час проживає разом із мамою, яка постійно піклується про дитину, турбується про її здоров`я, бере участь у духовному та фізичному розвиткові; цікавиться навчальним процесом - ураховуючи встановлені сталі соціальні зв`язки, які склались у дитини за місцем проживання та навчання, недоцільність порушення стабільності повсякденного життя дитини, суд вважає, що визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] з матір`ю максимально відповідатиме найкращим інтересам дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призводить до зміни місця проживання дитини, буде мати більш позитивний вплив на дитину. При таких обставинах, суд враховує якнайкращі інтереси дитини, яка проживає в атмосфері любові, турботи, захисту, і змінювати місце проживання вагомих підстав немає. На підставі вищевиклдаеного, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дитини до обох батьків, вік дитини, суд дійшов висновку, що заявлені зустрічні позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованими, заснованими на законі та знайшли своє повне підтвердження в ході судового розгляду та слід визначития місце проживання дитини на даний час разом з матір`ю. За такого, вимоги первісного позову до заодволення не підлягають, оскільки [PERSON] не надав суду переконливих доказів на підтвердження його вимог щодо фактичної зміни місця проживання доньки. А необхідність проживання доньки саме з ним згідно його пояснень фактично грунтується виключно на неможливості через особистісні стосунки з відповідачкою дійти порозуміння щодо способів виховання дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України , з відповідача за зустрічним позовом слід стягнути судовий збір на користь позивачки, а судові витрати за первісним позовом відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved