Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення 13690 гривень 72 копійок. Свої вимоги обґрунтували тим, що відповідно до укладеного договору № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" відповідачу [PERSON] було надано кредит на суму 1200 гривень на умовах строковості, платності та поворотності з кінцевим терміном повернення 3.07.2013 року зі сплатою 1.5% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитними коштами. Згідно п.п. 2.2, 2.3.1 договору кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними повертаються відповідачем у касу позивача 3.07.2013 року єдиним платежем, що становить суму не менше 1452 гривень, яка включає в себе розмір отриманих кредитних коштів в сумі 1200 гривень та нарахованих процентів в сумі 252 гривень за відповідний період користування коштами, або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача через будь-яку банківську установу України відповідно до реквізитів, зазначених в договорі. Відповідно до п. 2.3.2 договору сплата кредиту та процентів є обов'язком відповідача, здійснюється ним самостійно, в порядку та на умовах, визначених договором, без окремої письмової чи усної вимоги позивача. Згідно п. 3.3.1 договору позивач зобов'язаний на умовах та в порядку, передбаченому договором, надати відповідачу кредитні кошти. Позивач - ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" свої зобов'язання за договором фінансового кредиту виконали у повному обсязі. Відповідно до п. 3.4.2 договору відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов'язання за договором і не пізніше терміну, про який вказано в ньому (п.п. 1.5, 2.2 договору), повернути отримані кредитні кошти разом з нарахованими процентами, а також сплачувати штрафні санкції, якщо такі будуть мати місце. Згідно п.п. 4.1, 4.2 договору відповідач за несвоєчасну повну чи часткову сплату кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів сплачує позивачу пеню в розмірі 4% за кожен день прострочення, що обчислюється від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє відповідача від сплати процентів за користування кредитними коштами та інших платежів, передбачених договором, до моменту повного виконання зобов'язань за ним. В разі несвоєчасної сплати відповідачем єдиного платежу більш як 3 дні від дати, визначеної в п. 2.2 договору, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 100 гривень. Відповідно до п. 5.4 договору шляхом підписання договору відповідач свідчить та гарантує, що на момент укладення договору позивач надав йому повну інформацію про себе, про сукупну вартість кредиту, про супутні витрати, а також інші умови кредитування, про які вказано в п. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Законі України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Вказана інформація наведена в додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання згідно умов договору не виконав, всупереч п. 2.2 договору не повернув 3.07.2013 року в касу позивача або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача через будь-яку банківську установу України відповідно до реквізитів, зазначених в договорі, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними на загальну суму 1452 гривень, внаслідок чого станом на 28.01.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 13690 гривень 72 копійки, з них: заборгованість за кредитом на суму 1200 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 252 гривень, заборгованість по пені - 12080 гривень 64 копійки, штраф - 100 гривень. Посилаючись на зазначені обставини, ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" просило стягнути в його користь з відповідача [PERSON] 13690 гривень 72 копійки кредитної заборгованості та судові витрати по справі. Ухвалою Маневицького районного суду Волинської області від 14.03.2014 року було прийнято зустрічний позов [PERSON] до ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" про визнання договору про надання фінансового кредиту частково недійсним до спільного розгляду з первісним позовом ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" до [PERSON] про стягнення 13690 гривень 72 копійок і об'єднано їх в одне провадження. [PERSON] в поданій до суду зустрічній позовній заяві свої вимоги обґрунтував тим, що, на його думку, п.п. 1.4, 2.3.3, 4.1, 4.2 договору № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року, які встановлюють розмір та порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору суперечать ст.ст. 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів", оскільки містять умови, які є несправедливими для [PERSON], створюють істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на шкоду споживача. Крім того, вважає, що договір № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року укладено з використанням нечесної підприємницької практики, оскільки представник ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" ввів його в оману щодо істотних умов договору, не роз'яснив порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору, не вручив копій договору та інших документів, а також умови договору є вкрай агресивними, так як передбачають великі відсотки, пеню та штрафні санкції в разі невиконання умов договору. Посилаючись на зазначені обставини, просив суд визнати недійсними п.п. 1.4, 2.3.3, 4.1, 4.2 договору № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року про надання фінансового кредиту. Представник позивача Бохонкович В.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду заяві, просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" 13690 гривень 72 копійки кредитної заборгованості та судові витрати по справі. Вимоги зустрічного позову вважає необґрунтованими, а тому в їх задоволенні просив відмовити. На думку представника позивача Бохонковича В.Є., договір № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року про надання фінансового кредиту було укладено відповідно до вимог чинного законодавства. ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" свої зобов'язання за договором виконало у повному обсязі. На момент укладення договору позивач надав відповідачу повну інформацію про себе, сукупну вартість кредиту, розмір відсотків, пені та штрафу у випадку невиконання умов договору, а також інші умови кредитування. Відповідач [PERSON] на укладення договору на запропонованих позивачем умовах погодився, що засвідчив своїми підписами на договорі, додатках до нього та інших документах, однак свої зобов'язання згідно умов договору не виконав, всупереч п. 2.2 договору не повернув 3.07.2013 року в касу позивача або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача через будь-яку банківську установу України відповідно до реквізитів, зазначених в договорі, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними на загальну суму 1452 гривень, внаслідок чого станом на 28.01.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 13690 гривень 72 копійки, з них: заборгованість за кредитом на суму 1200 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 252 гривень, заборгованість по пені - 12080 гривень 64 копійки, штраф - 100 гривень. Відповідача укладати договір на таких умовах ніхто не примушував. Стверджує, що будь-яких належних доказів про те, що представники позивача в момент укладення договору ввели [PERSON] в оману, ні відповідачем, ні його представником суду не надано. З моменту укладення договору [PERSON] із заявами про розірвання договору до ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" не звертався. Заперечив пояснення відповідача [PERSON] в тій частині, що 3.07.2013 року відділення ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа", яке знаходиться в м. Луцьку по вул. Кравчука, б. 32-А, не працювало, а тому відповідач не зміг виконати зобов'язання за кредитним договором з вини позивача, оскільки вказані пояснення не відповідають дійсності - відділення працювало в липні 2013 року згідно графіку роботи постійно, крім неділі, яка є вихідним днем. На думку представника позивача, таким чином [PERSON], який з 3.07.2013 року до пред'явлення даного позову в суд жодного разу не з'явився у відділення і не повідомив іншим чином про причини невиконання своїх зобов'язань за договором, намагається уникнути відповідальності, що передбачена умовами договору. Крім того, додав, що згідно п.п. 6.1, 6.7 договору відповідачу рекомендованими листами надсилалися листи-претензії про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором за місцем його фактичного проживання в [ADDRESS], а також за місцем його реєстрації в с. Старосілля Маневицького району, які були ним проігноровані. Лист-претензія № 55 від 19.08.2013 року була вручена відповідачу особисто, що підтверджується відповідним поштовим повідомленням про вручення рекомендованого листа. Зателефонувати до відповідача не було можливості, оскільки він змінив номер мобільного телефону, а про свій новий номер позивача не повідомив. Зазначені дії, на думку представника позивача, свідчать про ухилення відповідача від повернення кредитних коштів та інших платежів згідно умов договору. Відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] позовні вимоги за первісним позовом визнали частково, не заперечують щодо стягнення із [PERSON] на користь ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" заборгованості по кредитних коштах на суму 1200 гривень та заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами на суму 252 гривень. Відповідач підтвердив, що 19.06.2013 року між ним та ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" було укладено договір про надання фінансового кредиту, згідно умов якого він отримав кредитні кошти на суму 1200 гривень з кінцевим терміном повернення 3.07.2013 року. Стверджує, що він не зміг вчасно виконати зобов'язання за кредитним договором з вини позивача, оскільки 3.07.2013 року та в подальшому Луцьке відділення ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа", в якому йому надавались кредитні кошти, не працювало. Виконати зобов'язання у будь-який інший спосіб він не міг, оскільки ні копії договору та додатків до нього, ні будь-яких інших документів представник позивача йому 19.06.2013 року не надав. Листів-претензій від позивача про необхідність погашення заборгованості із зазначенням її розміру він не отримував. Не заперечує, що після отримання кредитних коштів він змінив номер свого мобільного телефону, а про новий номер представників позивача не повідомляв, тому вони не могли до нього зателефонувати. Вимоги зустрічного позову в частині визнання недійсними п.п. 2.3.3, 4.1, 4.2 договору № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року про надання фінансового кредиту відповідач [PERSON], представник відповідача [PERSON] підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у поданій до суду зустрічній позовній заяві, просили їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" є підставними і підлягають до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно ст. 1048 ЦК України розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Відповідно до ч. 1-2, п. 5 ч. 3, ч. 4-8 ст. 18 вказаного Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про:… встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором… Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно ч. 1-3, 6 ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного договору № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" відповідачу [PERSON] було надано кредит на суму 1200 гривень на умовах строковості, платності та поворотності з кінцевим терміном повернення 3.07.2013 року зі сплатою 1.5% від суми наданого кредиту за кожен день користування кредитними коштами. Згідно п.п. 2.2, 2.3.1 договору кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними повертаються відповідачем у касу позивача 3.07.2013 року єдиним платежем, що становить суму не менше 1452 гривень, яка включає в себе розмір отриманих кредитних коштів в сумі 1200 гривень та нарахованих процентів в сумі 252 гривень за відповідний період користування коштами, або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача через будь-яку банківську установу України відповідно до реквізитів, зазначених в договорі. Відповідно до п. 2.3.2 договору сплата кредиту та процентів є обов'язком відповідача, здійснюється ним самостійно, в порядку та на умовах, визначених договором, без окремої письмової чи усної вимоги позивача. Згідно п. 3.3.1 договору позивач зобов'язаний на умовах та в порядку, передбаченому договором, надати відповідачу кредитні кошти. Позивач - ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" свої зобов'язання за договором фінансового кредиту виконали у повному обсязі. Відповідно до п. 3.4.2 договору відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі виконувати зобов'язання за договором і не пізніше терміну, про який вказано в ньому (п.п. 1.5, 2.2 договору), повернути отримані кредитні кошти разом з нарахованими процентами, а також сплачувати штрафні санкції, якщо такі будуть мати місце. Згідно п.п. 4.1, 4.2 договору відповідач за несвоєчасну повну чи часткову сплату кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів сплачує позивачу пеню в розмірі 4% за кожен день прострочення, що обчислюється від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів. Сплата пені не звільняє відповідача від сплати процентів за користування кредитними коштами та інших платежів, передбачених договором, до моменту повного виконання зобов'язань за ним. В разі несвоєчасної сплати відповідачем єдиного платежу більш як 3 дні від дати, визначеної в п. 2.2 договору, відповідач сплачує позивачу штраф у розмірі 100 гривень. Відповідно до п. 5.4 договору шляхом підписання договору відповідач свідчить та гарантує, що на момент укладення договору позивач надав йому повну інформацію про себе, про сукупну вартість кредиту, про супутні витрати, а також інші умови кредитування, про які вказано в п. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Законі України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Вказана інформація наведена в додатку № 1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання згідно умов договору не виконав, всупереч п. 2.2 договору не повернув 3.07.2013 року в касу позивача або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача через будь-яку банківську установу України відповідно до реквізитів, зазначених в договорі, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними на загальну суму 1452 гривень, внаслідок чого станом на 28.01.2014 року утворилась заборгованість на загальну суму 13690 гривень 72 копійки, з них: заборгованість за кредитом на суму 1200 гривень, заборгованість по відсотках за користування кредитом - 252 гривень, заборгованість по пені - 12080 гривень 64 копійки, штраф - 100 гривень. Згідно п. 6.1 договору у разі невиконання чи неналежного виконання його умов, позивач направляє на адресу відповідача, яка вказана в договорі, письмову вимогу з описом допущених порушень та вимогами про погашення заборгованості, яка підлягає до виконання протягом 7 днів з моменту її отримання. В разі, коли у вказаний строк вимога позивача не буде задоволена, останній має право звернутись до суду за захистом порушеного права. [PERSON] направлялись листи-претензії з вимогами про необхідність погашення кредитної заборгованості - 23.07.2013 року за вих. № 40 по місцю його фактичного проживання та 19.08.2013 року за вих. № 55 по місцю його реєстрації. Згідно поштового повідомлення про вручення рекомендованого листа лист-претензія від 19.08.2013 року була особисто вручена [PERSON] Після отримання вимоги про необхідність погашення кредитної заборгованості відповідач згідно п. 6.1 договору протягом 7 днів з моменту її отримання свої зобов'язання за договором не виконав, не повернув кредитні кошти, нараховані проценти, пеню та штраф, як і не повідомив позивача про причини невиконання своїх зобов'язань за договором, із заявами про розірвання договору чи продовження його дії до позивача не звертався. Зазначене підтвердив представник позивача в судовому засіданні, а також це встановлено з досліджених судом письмових доказів, зокрема, договору про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року та додатків до нього, розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 28.01.2014 року, видаткового касового ордеру від 19.06.2013 року, листа-претензії № 40 від 23.07.2013 року, листа-претензії № 55 від 19.08.2013 року, фіскальних чеків від 25.07.2013 року та 19.08.2013 року про направлення [PERSON] рекомендованих листів, поштового повідомлення про вручення відповідачу особисто 23.08.2013 року рекомендованого листа від 19.08.2013 року, анкети [PERSON] від 19.06.2013 року, пам'ятки позичальника від 19.06.2013 року, розписки [PERSON] від 19.06.2013 року, заяви відповідача від 19.06.2013 року про отримання кредиту. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не бере до уваги доводи [PERSON] та його представника [PERSON], викладені в зустрічному позові та підтримані ними в судовому засіданні в тій частині, що п.п. 1.4, 2.3.3, 4.1, 4.2 договору, які встановлюють порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафу у разі невиконання умов договору, слід визнати недійсними, оскільки вони суперечать вимогам ст.ст. 18, 19 Закону України „Про захист прав споживачів", так як містять несправедливі договірні умови, які створюють істотний дисбаланс між правами та обов'язками сторін за договором на шкоду споживача та здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Ст. 18 та ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. [PERSON] та його представником в поданому до суду зустрічному позові та в судовому засіданні не конкретизовано пункти та частини вказаних статей Закону України „Про захист прав споживачів", які слід застосувати до спірних правовідносин, що виникли між сторонами, є підставою для визнання зазначених пунктів договору недійсними. Крім того, виходячи з положень ст. 215 ЦК України, суд не бере до уваги доводи [PERSON] та його представника в тій частині, що передбачена п. 4.1 договору відповідальність за порушення його умов у вигляді пені в розмірі 4% за кожен день прострочення, що обчислюється від суми єдиного платежу чи його частини, яка залишилась неповернутою, відповідно до ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" є несправедливою, так як встановлює вимогу щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, оскільки підстави для визнання договору недійсним повинні бути наявними саме на стадії вчинення правочину, а вимога про стягнення пені в розмірі 12138 гривень 72 копійки є похідною від основного зобов'язання і заявлена у зв'язку із тривалим порушенням [PERSON] строку його виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, розмір пені залежить як від встановлених в договорі відсотків, так і від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання та терміну його невиконання, так як нараховується за кожен день прострочення виконання, а тому, на думку суду, пеню не можна вважати сумою компенсації в розумінні ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів". При вирішенні вимог зустрічного позову суд враховує, що [PERSON] добровільно, без будь-якого примусу погодився на умови договору про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року, після укладення договору із заявами до ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" про його розірвання не звертався. На момент укладення договору ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" ознайомило [PERSON] про умови надання та погашення кредиту, а також надало повну інформацію про себе, умови кредитування, форми забезпечення кредиту, тип відсоткової ставки, суму кредиту, сукупну вартість кредиту і витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, строк, на який видається кредит, варіанти його повернення, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги. Зазначені обставини підтвердили представник позивача Бохонкович В.Є., свідок [PERSON] в судовому засіданні, а також це встановлено з досліджених судом письмових доказів, зокрема, договору про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року та додатків до нього, анкети [PERSON] від 19.06.2013 року, пам'ятки позичальника від 19.06.2013 року, розписки [PERSON] від 19.06.2013 року, заяви відповідача від 19.06.2013 року про отримання кредиту. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що договір про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року та додатки до нього, анкета від 19.06.2013 року, пам'ятка позичальника від 19.06.2013 року, розписка від 19.06.2013 року, заява від 19.06.2013 року про отримання кредиту були підписані ним особисто, а також у вказаних документах, що представлені позивачем і наявні в матеріалах цивільної справи, саме його підписи. Суд не бере до уваги пояснення [PERSON] та його представника в тій частині, що 19.06.2013 року представники ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" в момент укладення договору ввели [PERSON] в оману, оскільки не надали йому повну інформацію про себе, сукупну вартість кредиту, розмір відсотків, пені та штрафу у випадку невиконання умов договору, а також інші умови кредитування, не роз'яснили порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та штрафних санкцій у разі невиконання умов договору, не вручили копій договору та інших документів, а отже наявні ознаки нечесної підприємницької практики, оскільки вказані пояснення спростовуються як показаннями свідка [PERSON], яка заперечила зазначені обставини, підтвердила, що [PERSON] 19.06.2013 року нею доводилася вся необхідна інформація про умови надання та погашення кредиту, умови кредитування, розмір та порядок нарахування відсотків, пені і штрафу у випадку невиконання умов договору, суму кредиту, порядок його повернення, строк, на який надається кредит, так і дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, зокрема, договором про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року та додатками до нього, анкетою [PERSON] від 19.06.2013 року, пам'яткою позичальника від 19.06.2013 року, розпискою [PERSON] від 19.06.2013 року, заявою відповідача від 19.06.2013 року про отримання кредиту, які були підписані ним особисто, якими підтверджується, що [PERSON] 19.06.2013 року особисто отримав оригінал договору № ЛУ01-00094 та додаток № 1 до нього (графік платежів), був ознайомлений з умовами кредитування, розміром та порядком нарахування відсотків, пені і штрафу у випадку невиконання умов договору, сумою кредиту, порядком його повернення, строком, на який надається кредит, що засвідчив своїми підписами. Крім того, згідно п. 5.4 договору про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року шляхом підписання вказаного договору [PERSON] засвідчив та гарантує, що на момент укладення договору позивач надав йому повну інформацію про себе, про сукупну вартість кредиту, про супутні витрати, а також інші умови кредитування, про які вказано в п. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Законі України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". З цих підстав суд не бере до уваги показання свідка [PERSON], яка проживає по сусідству із [PERSON] і перебуває з ним в дружніх відносинах, в тій частині, що відповідачу 19.06.2013 року представники ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" не дали копії договору та додатків до нього, а також можливості ознайомитися з ними, лише роз'яснили, коли [PERSON] має повернути кредитні кошти. Пояснення [PERSON] та його представника в тій частині, що відповідач не отримував від ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" рекомендованих листів, якими йому надсилалися листи-претензії про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором за місцем його фактичного проживання в [ADDRESS], а також за місцем його реєстрації в с. Старосілля Маневицького району, спростовуються як поясненнями представника позивача Бохонковича В.Є., так і дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, листом-претензією № 40 від 23.07.2013 року, листом-претензією № 55 від 19.08.2013 року, фіскальними чеками від 25.07.2013 року та 19.08.2013 року про направлення [PERSON] рекомендованих листів, поштовим повідомленням про вручення відповідачу особисто 23.08.2013 року рекомендованого листа від 19.08.2013 року із листом-претензією № 55 від 19.08.2013 року. Також суд не бере до уваги пояснення [PERSON] та його представника в тій частині, що 3.07.2013 року та в подальшому відділення ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа", яке знаходиться в м. Луцьку по вул. Кравчука, б. 32-А, не працювало, а тому відповідач не зміг виконати зобов'язання за кредитним договором з вини позивача, оскільки вказані пояснення не знайшли підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються як поясненнями представника позивача Бохонковича В.Є., показаннями свідка [PERSON], які підтвердили, що в липні 2013 року дане відділення працювало згідно графіку роботи постійно, крім неділі, яка є вихідним днем, з 3.07.2013 року до пред'явлення даного позову в суд [PERSON] жодного разу не з'явився у відділення і не повідомив іншим чином про причини невиконання своїх зобов'язань за договором, так і дослідженими судом письмовими доказами, зокрема, наказом № 69 від 29.04.2013 року про встановлення графіку роботи у відділенні, табелями обліку робочого часу за липень 2013 року. З цих підстав суд не бере до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON], які перебувають із [PERSON] в дружніх відносинах, в тій частині, що 3.07.2013 року та в подальшому відділення ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа", яке знаходиться в м. Луцьку по вул. Кравчука, б. 32-А, не працювало, а тому відповідач не мав змоги вчасно повернути кредитні кошти, хоча намагався це зробити згідно умов договору 3.07.2013 року. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Разом з тим, клопотання від відповідача та його представника про зменшення розміру пені, передбаченої договором про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року, відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України до суду не надходило. Відповідачем [PERSON] та його представником відповідно до ст. 60 ЦПК України не подано суду доказів, що свідчать про неправильність представлених позивачем розрахунків суми кредитної заборгованості, що нарахована згідно умов укладеного договору, а також не оспорювалось в судовому засіданні правильність представлених позивачем вказаних розрахунків та їх відповідність умовам договору. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] на укладення договору на запропонованих позивачем умовах погодився, що засвідчив своїми підписами на договорі, додатках до нього та інших документах, факт отримання кредитних коштів ним не оспорюється. Проаналізувавши та оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" взяті на себе зобов'язання по договору про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року виконало у повному обсязі, а відповідачем [PERSON] порушено умови вказаного договору, в термін, визначений договором, не сплачено в касу позивача або шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позивача через будь-яку банківську установу України відповідно до реквізитів, зазначених в договорі, кредитні кошти та нараховані проценти за користування ними на загальну суму 1452 гривень, слід стягнути з [PERSON] на користь ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" 13690 гривень 72 копійки кредитної заборгованості. Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги, що [PERSON] та його представником в судовому засіданні не доведено невідповідність договору про надання фінансового кредиту № ЛУ01-00094 від 19.06.2013 року вимогам чинного законодавства, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" про визнання договору про надання фінансового кредиту частково недійсним слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь ТзОВ „Українська мікрофінансова мережа" 243 гривень 60 копійок судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд бере до уваги, що станом на час розгляду справи та прийняття по ній судового рішення відповідачем [PERSON] не представлено суду документів, що надають право на звільнення від сплати судового збору і на пропозицію суду останній надати такі документи відмовився.

Outcome: approved