Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

В березні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати недійсною угоду купівлі-продажу автомобіля „FORD - Transit", д.н.з. [NUMBER], визнати даний автомобіль майном, набутим за час перебування у шлюбі, виділити їй даний автомобіль з покладанням обов'язку виплатити відповідачу половину вартості транспортного засобу. Свої вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з 27.04.1994 року вона перебуває у шлюбі з відповідачем, проте спільне життя не склалось і в грудні 2011 року шлюбні відносини були припинені. За час спільного проживання ними був придбаний автомобіль „FORD - Transit", д.н.з. [NUMBER], який відповідач без її згоди в порушення вимог ст.ст. 60, 65 СК України відчужив на користь своєї матері [PERSON] Під час розгляду справи [PERSON] померла. Ухвалою суду від 09.11.2012 року до участі в справі в якості її правонаступників залучені [PERSON] та [PERSON] В грудні 2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON], в якій просили встановити факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин з 2001 року, встановити факт, що автомобіль „FORD - Transit", д.н.з. [NUMBER] належав [PERSON] на праві приватної власності до його продажу [PERSON], визнати за ними як за спадкоємцями [PERSON] право власності на вказаний автомобіль. В обґрунтування свого позову вказували, що з 1998 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати окремо, з 2010 року [PERSON] живе з [PERSON], з якою [INFO] року у них народилась спільна дитина. Ухвалою суду від 17.12.2012 року позови об'єднано в одне провадження. Рішенням Бахмацького районного суду від 05.08.2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволено повністю, визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу марки «FORD ТRАNSІТ» 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], укладений 26.01.2012 року за № 195 між [PERSON] та [PERSON] в ТОВ «Укркредит-Авто», розділено майно, набуте під час шлюбу між [PERSON] та [PERSON], виділено [PERSON] автомобіль марки «FORD ТRАNSІТ», номер кузова [NUMBER], № двигуна [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], (державний номерний знак після перереєстрації [NUMBER]), 2006 року випуску, загальною вартістю 67 760,00 грн., визнавши за нею право власності на вказаний транспортний засіб. Кошти в розмірі 33880 грн., які внесені 04.01.2013 року за 1/2 частину спільного майна подружжя [PERSON] на депозитний рахунок суду підлягають отриманню [PERSON] В задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його зустрічний позов, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Апелянт вказує, що фактично шлюб між ним та [PERSON] розірваний ще у 2001 році, проте фактично відносини припинені ще у 1997 році, про що остання зазначила в своєму позові до суду про розірвання шлюбу. Показаннями свідків було доведено, що спільного проживання їх як однією сім'єю не було; спірний автомобіль був придбаний ним особисто під час окремого проживання з [PERSON] Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] на час придбання спірного автомобіля проживали разом однією сім»єю, тому наявні підстави для задоволення позову [PERSON], а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Апеляційний суд не може погодитись з таким висновком місцевого суду, враховуючи наступне. Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 01.01.2004 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998 року N 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", який втратив чинність з 21.12.2007 року, роз'яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст. ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Зазначені положення законодавчих актів судом першої інстанції на порушення вимог ст. ст. 10, 212 ЦПК України враховані не були, доводи та заперечення сторін належним чином не перевірені. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 27.04.1994 року зареєстрували шлюб (а.с.10), від якого мають спільну дитину - дочку [PERSON] (а.с.11). В 2001 році [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу з [PERSON], в якому зазначала, що вони біля 4 років, тобто з 1998 року, проживають окремо, кожен має іншу сім'ю. Рішенням Бахмацького районного суду від 21.12.2001 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с.58). Суд першої інстанції, розглядаючи справу, прийшов до висновку, що показаннями свідків достовірно підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] на час придбання спірного транспортного засобу проживали спільно, однією сім'єю, а тому автомобіль є спільною сумісною власністю. Позивачка [PERSON] обґрунтовуючи факт спільного проживання, спільного ведення ними домашнього господарства та за наявності спільних фотографій, показань свідків, суд усупереч вимогам ст.ст. 57, 60, 62, 64, 212 ЦПК не дав оцінки запереченням відповідача [PERSON] та наданим ним письмовим і іншим доказам про відсутність у [PERSON] та [PERSON] сімейних відносин, відсутності в матеріалах справи даних, щодо придбання майна за спільні кошти, судом також залишено поза увагою дані щодо народження у [PERSON] дитини - сина [PERSON], [INFO] року (а.с. 100) у цивільному шлюбі з [PERSON] Висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім»єю, є помилковим навіть за наявності показів свідків, приєднаних до матеріалів справи фотографій, відвідин одне одного тощо, оскільки судом залишено поза увагою, що посилаючись в позові, що автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, позивачка [PERSON] пояснила, що за період, як перебування у шлюбі, так і після розірвання його судом вони не набули у власність будь-якого спільного майна, тобто судом першої інстанції не враховано, положення ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як вбачається, матеріалами справи не доведено, що між [PERSON] та [PERSON] були усталені відносини, що притаманні подружжю. Відсутні підстави стверджувати, що сторони спільно проживали, пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Відносини сторін не мають ознаку подружніх відносин, а саме наявність факту ведення спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обставин на які посилається позивач, як вбачається, докази, які були надані до суду першої інстанції, а також допитані свідки в судовому засіданні підтвердили факти періодичного проживання разом. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Апеляційний суд, аналізуючи у сукупності показання свідків обох сторін, приходить до висновку, що відсутні підстави для визнання, що [PERSON] та [PERSON] після постановлення судом рішення про їх розлучення проживали спільно як одна сім'я, що виключає і придбання спірного автомобіля у спільну сумісну власність подружжя. Показаннями свідків були лише підтверджені факти періодичних зустрічей [PERSON] та [PERSON], їх нормальні стосунки між собою, допомога один одному в певних ситуаціях, враховуючи наявність у них спільної дитини. Враховуючи наведене не є обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо задоволення первісного позову [PERSON], в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу марки «FORD ТRАNSІТ» 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], укладений 26.01.2012 року за № 195 між [PERSON] та [PERSON] в ТОВ «Укркредит-Авто», оскільки за відсутності підстав для задоволення позову [PERSON] про поділ спірного автомобіля, не є обґрунтованими і інші позовні вимоги, а виходячи з положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином, суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги позивача [PERSON], без повного й всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін у даних правовідносинах. Крім того, відповідно до статей 15, 16 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також про інші правовідносини, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди розглядають справи, визначені у ч. 1 ст. 15 ЦПК, в порядку позовного, наказного та окремого провадження. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Із позовної заяви [PERSON] та [PERSON] вбачається, що позивачі звернулись до суду з вимогами про встановлення факту окремого проживання [PERSON] та [PERSON], факту належності [PERSON] автомобіля на праві особистої приватної власності до продажу, а також визнання за позивачами права власності. Разом з тим, від встановлення юридичного факту безпосередньо майнові права заявників не виникають, як вбачається існує спір про належність автомобіля [PERSON] на праві особистої приватної власності набутого ним за час окремого проживання у зв»язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Враховуючи положення ст. 44 КпШС України та роз'яснення ч. 1 п. 15 постанови Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», які підлягають застосуванню, моментом припинення подружжям шлюбних правовідносин, є 21.04.2012 року, тобто з моменту реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення Бахмацького районного суду від 21.12.2001 року, актовий запис № 12 від 21.04.2012 року (а.с. 43, 59). Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України,( в редакції 1969 року), суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них, як вбачаєтьсяяка , що сторони припинили шлюбні відносини у 2001 році, розірвання шлюбу було зареєстровано у 2012 році. Аналогічні норми, містяться в ч. 6 ст. 57 СК України, відповідно до яких, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, на момент придбання спірного автомобіля, тобто 2011 рік. Таким чином, спірний автомобіль марки «FORD ТRАNSІТ», номер кузова [NUMBER], № двигуна [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], оскільки придбаний останнім під час їх окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, і є особистою власністю [PERSON] Судом встановлено також, що зазначений вище автомобіль 26.01.2012 року був проданий [PERSON] своїй матері [PERSON], яка померла [INFO] року. За змістом ст. ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом. На порушення ст. 15 ЦПК України, позивачем не зазначено які порушені, невизнані чи оспорювані права підлягають судовому захисту, оскільки відбулось відчуження [PERSON] спірного автомобіля згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу укладеного 26.01.2012 року за № 195 між [PERSON] та [PERSON] в ТОВ «Укркредит-Авто», таким чином суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для визнання за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль марки «FORD ТRАNSІТ», номер кузова [NUMBER], № двигуна [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (державний номерний знак після перереєстрації [NUMBER]), 2006 року випуску, як відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] у зв»зку зі смертю [PERSON] (а.с. 99), оскільки прийняття у спадщину зазначеного автомобіля позивачами можливе у визначеному законом порядку. На підставі вищевикладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги [PERSON], скасування рішення з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про відмову в задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] Кошти в сумі 33880 грн., внесені [PERSON] на рахунок ТУ ДСА України в Чернігівській області 04.01.2013 року згідно з квитанцією № 6462.91.5 підлягають поверненню [PERSON]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Так як, апеляційна скарга [PERSON] підлягає задоволенню, то з [PERSON] необхідно стягнути кошти на користь [PERSON] в повернення судових витрат сумі 114 грн. 70 коп. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Outcome: partial