Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-09 00:00:00

покликаючись на те, що відповідач нехтує піклуванням про фізичний і духовний розвиток їх сина [PERSON] [INFO] та не займається його вихованням та уториманням, позивач у поданій до суду 03 листопада 2016 року заяві просить позбавити його батьківських прав відносно вказаної дитини та стягнути аліменти на її користь на його утримання у розмірі 700 грн. щомісячно. У поданих до суду запереченнях відповідач пояснив, що з любов'ю і теплотою відноситься до свого сина, займається його вихованням та утриманням. Не заперечує, що з 2009 року не постійно спілкується з дитиною, оскільки не мав змоги працевлаштуватись на роботу за місцем проживання, і він поїхав на заробітки в Польшу, тому фізично не міг бачитися з дитиною так часто, як хотілося б. Позивач бездоказово звинувачує його у неутриманні матеріально їх дитини. Всіх учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.74-76 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але представник служби в справах дітей Рівненського міськвикконкому до суду не з"явилася. У поданій до суду заяві просить справу слухати у її відсутність на підставі наданих матеріалів справи, свій висновок підтримує повністю. Враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку учасників цивільного процесу, дійшов висновку про можливість розглянути справу у її відсутність. У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Показала, що батько дитини не надає коштів на її утримання, безпідставно затягує надання дозволу на вивезення дитини за кордон. По суті спору показала, що після розірвання шлюбу 15 листопада 2010 року і досьогодні [PERSON] жодного разу не з'являвся та не цікавився життям та вихованням дитини, дитина татом називає її другого чоловіка. Її представник позивача адвокат [PERSON] підтримує позов, оскільки батько не приймає жодної участі в утриманні та вихованні сина, а почав щось робити лише після подачі позову. Вказує, що відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини суд має виходити з принципу максимального забезпечення інтересів дитини, її захисту і забезпечення турботи про неї. Таку турботу та належне виховання син сторін отримує, живучи разом з позивачем в повній та нормальній сім'ї. Вважає, що позивачем доведено, що [PERSON] усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків щодо сина [PERSON], не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не займається утриманням та вихованням дитини та надані нею докази є належними та об'єктивними для того, щоб позбавити відповідача батьківських прав. Відповідач позов не визнав з підстав, вказаних у запереченнях. Будучи допитам в якості свідка, показав, що поїхати на заробітки була спільна ідея його з дружиною. Гроші пересилав, тому дружина такий тривалий час не подавала на аліменти. Він не міг приїхати терміново, щоб дати дозвіл на виїзд дитини за кордон, давав деякі кошти своїй матері, аби вона купувала дитині речі і сам їх купляв. На даний час дружина має чоловіка, якого син називає татом, а його по імені. Зазначає про те, що він ніколи не забуває про свого сина, бажає з ним спілкуватися та продовжувати підтримувати його як морально, так і матеріально. Визнає, що не в повній мірі спілкується з сином, але зобов"язується кардинально змінити своє відношення до виконання батьківських обов"язків. Представник відповідача [PERSON] - його мати позов не визнала і, будучи допитаною в якості свідка, показала, що з вини невістки шлюб розпався, але син ніколи не забував про свого сина, піклувався про нього, передаючи кошти. Оскільки новий чоловік негативно відносився до спілкування сина з онуком, невістка разом з [PERSON], а згодом і з новонародженним сином від другого чоловіка, приходили до неї в гості, де спілкувалися, зокрема і син з батьком, передавали кошти. Восени 2016 року син привіз для онука планшет, але невістка довго не приходила його забирати, тому син вирішив занести його сину сам. Вдома у невістки між ним та новим чоловіком виник конфлікт, його до сина не допустили, з приводу чого він звернувся до органів опіки та у міліцію, а невістка вирішила позбавити його батьківських прав, саме тому і з цього часу не бере від неї та сина кошти на утримання [PERSON]. Представник відповідача адвокат [PERSON] вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Вказує, що позбавлення батьківських прав є виключним засобом впливу на недобросовісних батьків, який не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю, стверджує про формальний характер висновку органу опіки і піклування Рівненської міської ради, що міститься в матеріалах справи. Представник органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації підтримує свій висновок, оскільки вважає, що немає необхідності позбавляти батьківських прав відповідача. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони у справі скористались правовою допомогою. Як встановлено судом, сторони мають дитину - сина [PERSON] [INFO] Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 листопада 2010 року їхній сімейний союз припинено, вони проживають окремо: дружина в м.Рівне, чоловік - в м.Гдиня Республіка Польша. Позивач перебуває у повторному шлюбі, в якому народила дитину. Син проживає разом з матір»ю і перебуває на її вихованні, з приводу місця проживання дитини спору між батьками не має, але відповідач в жовтні 2016 року звертався до служби в справах дітей та міліції з приводу перешкоджеання бувшою дружиною та її чоловіком у його спілкуванні з сином. Відповідно до довідки ПК та С «Хімік» ПАТ "Рівнеазот" № 132 від 20 жовтня 2016 року [PERSON] відвідує спортивно-бальні танці, плата становить 60 грн. 00 коп. щомісячно. З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб позивача, затвердженої 29 вересня 2016 року Рівненською міською радою, вбачається, що позивач проживає у [ADDRESS], разом із синами [PERSON] та [PERSON], дідусем [PERSON] З довідки та характеристики, виданих директором школи та дошкільним навчальним закладом, вбачається, що [PERSON].у вихованні та навчанні [PERSON] участі не брав за час роздільного проживанняі до жовтня 2016 року. 07 березня 2017 року Рівненською міською радою затверджений висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON], оскільки він з дитиною не спілкується, не приймає жодної участі в її утриманні та вихованні. Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). За ч.ч.2, 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.15 Закону України дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Ст.141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст.157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Ч.4 цієї статті надає батькам право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини. В мотивувальній частині висновку буквально зазначено про те, що малолітня дитина проживає разом з матір»ю. Інші обставини при даванні свого висновку не з'ясовувалися узагалі. За таких умов суд вважає, що його зроблено без урахування перевірених судом фактів, він є однобічним, поверховим та ґрунтується винятково на тих обставинах, що відповідач не проживає разом з дитиною, не бере участі у її вихованні, не спілкується з нею і не цікавиться її життям. При цьому судом береться до уваги, що зазначений висновок не відображає дійсних підстав недодержання відповідачем оспорюваних прав і обов'язків, а тому не підтверджує його винуватості в ухиленні від виконання батьківських обов'язків, не відповідає інтересам дитини і носить формальний характер, має рекомендаційний характер, складений без повного з'ясування ставлення відповідача до дитини та в порушення практики Європейського суду з прав людини не містить оцінки особистості відповідача (рішення від 07 грудня 2006 року, справа "Хант проти України"). Норми ч.6 ст.19 СК України дають суду мотиви не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Судом не заперечується, що дії відповідача свідчать про його часткове ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідач не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, при цьому позивач до жовтня 2016 року не перешкоджала йому спілкуватися з сином. Відповідач не заперечує, що він не в повному обсязі забезпечує сина, але у дружини претензій з цього приводу не було, позов про стягнення аліментів подано лише з даним позовом. Позивач пояснила, що зверталася до відповідача за дозволом на виїзд дитини за межі України, однак відповідач такого не дав, чим фактично і аргументовує подачу вказаного позову. Одночасно вказує, що вона не зверталася щодо надання такого дозволу в судовому порядку. За таких умов суд вважає, що наявне порушене право дитини, але, аналізуючи вимоги та положення згаданого законодавства, суд визнає, що при вирішенні вказаного спору, насамперед мають враховуватися інтереси дитини. Судом не встановлено, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо своєї малолітньої дитини необхідне в якнайкращих її інтересах. Позивач не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останнього. В суді з'ясовано, що заява позивача про заходи реагування до відповідача, виходячи з інтересів дитини, чи доказів про відсутність можливості попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання, до суду не подано, як і доказів вжиття до відповідача відповідних заходів. Заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що він бажає спілкуватися з дитиною, але має певні складнощі через неприязні стосунки з позивачем та її новим чоловіком. Крім того, сам лише фактор відсутності спілкування батька з дитиною, в конкретній ситуації не може бути розцінений як ухилення відповідача від виховання дитини, як і затягування з дачею дозволу на вивіз дитини за кордон. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд виходив з того, що позивачем належними та достовірними доказами не доведені свої позовні вимоги, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, невиконання батьківського обов'язку, зокрема щодо спілкування з дитиною, не свідчить про ухилення від його виконання. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо своєї дитини, вважаючи, що позбавлення батьківських прав не відповідає інтересам дитини. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами батьків на спілкування з дитиною. Визначений позивачем спосіб по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін, а також порушення інтересів, зокрема, неповнолітньої дитини. Разом з тим, в п.18 вищенаведеної Постанови Пленуму Верховного суду України роз'яснено можливість суду при відмові в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням батьківських обов'язків. Рішення суду щодо попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання дитини є обґрунтованим і не позбавляє [PERSON] повторно звернутися до суду з аналогічним позовом у разі небажання відповідача [PERSON] змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків. Крім того, суд вважає, що позивач має право в судовому порядку захистити інтереси дитини і на отримання дозволу від батька на вивіз дитини за кордон. Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, то відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Непорушним правом неповнолітньої дитини, закріпленим ст.51 Конституції, є право на утримання батьками до досягнення нею повноліття. Ст.150 цього Кодексу визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Крім того, такий обов'язок батьків передбачений ст.180 СК України. Відповідач, на думку позивача, не надає позивачу достатніх коштів на утримання неповнолітніх дітей, що є підставою для стягнення аліментів. У п.17 постанови Пленуму ВС від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 роз'яснено: за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той з них, із ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Вимога позивача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є законною і передбачена ст.184 СК України. Ця стаття носить диспозитивний характер і не визначає вичерпного переліку обставин для встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі. За змістом цієї норми такими обставинами є нерегулярний дохід та будь-які інші обставини, що мають істотне значення. Хоча відповідач на даний час, з його слів офіційно працевлаштований, проте доказів цього не представив і не заперечив, що має змогу виплачувати кошти на утримання своєї неповнолітньої дитини. Таку обставину суд визнає такою, що має істотне значення для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд згідно п.17 вказаної Постанови Пленуму враховує думку сторін, стан здоров'я та матеріальне становище дітей, яке є задовільним, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, і має можливість виплачувати аліменти. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно із ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що суб'єктивні права дитини на утримання її батьком є порушеними, визначений судом розмір стягнення з відповідача аліментів на дітей при взаємному обов'язку батьків утримувати дитину з урахуванням її віку та потреб є обґрунтованим, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, відповідає засадам розумності і справедливості та таким, що створює відповідачу додаткові труднощі матеріального характеру. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, є фізично здоровою особою і може працювати та виконувати обов'язок по утриманні своєї дитини та сплачувати визначений розмір аліментів, який б забезпечував необхідний життєвий процес дитини та її розвиток. Будь-яких доказів, заслуговуючих на увагу і повністю спростовуючих показання позивача, відповідач не надав, а судом їх не здобуто, що вказує на обгрунтованість позову. Відповідно до ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Згідно з ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів на дитину, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Аналогічна вимога міститься і у п.23 вищевказаної Постанови Пленуму ВС України. Позов до суду пред'явлений 03 листопада 2016 року, а тому відповідно до ст.ст.79, 191 СК України аліменти на дитини повинні стягуватися з указаної дати. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при подачі вказаного позову в частині стягнення аліментів, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.88 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави у розмірі, визначеному на день винесення рішення. У зв"язку з відмовою у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав понесені позивачем судові витрати залишаються на ній. Згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З огляду на викладене,

Outcome: approved