Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з зазначеною позовною заявою, в якій, з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просить стягнути на свою користь з Закритого акціонерного товариства "Виробничо-торгова фірма "РАДОСИНЬ" середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 114716,00 гривень, компенсацію з урахуванням індексів інфляції - 1749,06 гривень, відшкодування моральної шкоди - 1000000,00 гривень. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, зазначивши, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2013 року на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку з моменту звільнення до лютого 2013 року, проте станом на 1 липня 2015 року, час затримки виплати належних позивачу сум, з лютого 2013 року, складає 28 місяців. Оскільки підприємство не виплатило позивачу нарахованих йому сум при звільненні, вважає, що за весь час затримки відповідач повинен позивачу сплатити його середній заробіток в розмірі 114716,00 грн.; суму компенсації з урахуванням індексів інфляції, за період з лютого 2013 року по лютий 2015 року, у розмірі 1749,06 грн; моральну шкоду в сумі 1000000,00 грн. завдану неправомірними діями відповідача, яка виразилась в стражданнях та приниженнях позивача та його сім'ї, оскільки, як зазначив позивач, він був змушений брати гроші в борг та не мав можливості їх віддати, тому позивач та його сім'я жили в постійній напрузі, нервували, обмежувати себе у самому необхідному, у тому числі у продуктах харчування, позивач почував себе приниженим та незахищеним чинним трудовим законодавством. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги визнав у повному обсязі, зазначивши, що вважає, що вимоги позивач є законними та обґрунтованими. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з ч. 5 ст. 174 ЦПК України суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що визнання позову в частині відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000000,00 гривень суперечить закону, порушує права, свободи та інтереси відповідача, приймаючи до уваги визнання його банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, що є істотною умовою у даному конкретному випадку, що є підставою для ухвалення про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову в цій частині і продовження судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 16 січня 2008 року Ухвалою Господарського суду м. Києва було порушено провадження по справі №43/75-6 про банкрутство ЗАТ «Виробничо-торгова фірма «РАДОСИНЬ» та на підставі ст. 53 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» введено процедуру санації та мораторій на задоволення вимог кредиторів. 25 грудня 2009 року відповідно до ухвали Господарського суду м. Києва від 23 грудня 2009 року [PERSON] приступив до виконання обов'язків керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» та на нього було покладено виконання обов'язків керівника підприємства боржника ЗАТ «ВТФ РАДОСИНЬ». Згідно з наказом №1, виданим ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» 25 грудня 2009 року, [PERSON] прийняв на себе обов'язки керівника Товариства - керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» з 25 грудня 2009 року. Ухвалою Господарського суду м.Києва від 6 липня 2011 року, яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2011 року, [PERSON] було звільнено від виконання повноважень керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» та від виконання обов'язків керівника ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ». Згідно з наказом, виданим ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» 30 серпня 2011 року, [PERSON] було звільнено з посади керуючого санацією ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» відповідно до постанови Київського апеляційного господарського суду від 30 серпня 2011 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26 лютого 2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2013 року та набрало законної сили, позовна заява [PERSON] була задоволена, на його користь з ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» стягнуто 11132,38 грн.; компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1941,57 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 69649,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди 1488,01 грн. Судами було встановлено, що місячна заробітна плата позивача згідно штатного розкладу, з вирахуванням податків та обов'язкових платежів, становила 4097,00 грн. На момент звільнення позивача підприємство не розрахувалося з позивачем за період перебування його на лікарняному з 12 червня 2011 року по 1 серпня 2011 року та за фактично відпрацьований період з 2 серпня 2011 року по 30 серпня 2011 року, також не компенсувало використані дні щорічної відпустки. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 06.09.2013 року листом №690/14 заступник начальника відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції повідомив [PERSON] про відмову у відкритті виконавчого провадження на підставі виконавчого листа №2-461/2013 від 08.07.2013 року, виданого Деснянським районним судом м. Києва, що підтверджується копією відповідного листа з додатками (а.с. 24-27). Станом на 23.04.2015 року [PERSON] виплат за рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.02.2013р. по заборгованості по заробітній платі в сумі 11132,38 грн., компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1941,57 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 69649,00 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 1488,01 грн. не проводилось, що підтверджується копією Довідки ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» №16 від 23 квітня 2015 року, відповіддю на запит №114/01-12/43/75Б від 30.07.2015 року арбітражного керуючого Ганюк Т.М. (а.с. 56, 74 ). За даними бухгалтера ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» є заборгованість [PERSON] по нарахованій та невиплаченій при звільненні 30.08.2011 року заробітній платі в розмірі 11132,38 грн., компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 1941,57 грн., що підтверджується копією Довідки ЗАТ «ВТФ «РАДОСИНЬ» №030 від 28 вересня 2015 року (а.с. 83). Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Конституційний Суд України 15 жовтня 2013 року у справі №1-13/2013 №8-рп/2013 в аспекті конституційного звернення дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене. Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу законів про працю України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Вiдповiдно до статтi 116 КЗпП України при звiльненнi працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звільнення. Згiдно зi статтею 117 КЗпП України в разi невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статтi 116 КЗпП України, при вiдсутностi спору про їх розмiр, пiдприємство, установа, органiзацiя повиннi виплатити працiвниковi його середнiй заробiток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявностi спору про розмiри належних звiльненому працiвниковi сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цiй статтi відшкодування в тому разi, коли спiр вирiшено на корить працiвника. Законом України вiд 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про вiдновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статтi 12 у редакції Закону вiд 13 липня 2002 року, частина п'ята статтi 19 у редакції Закону вiд 18 січня 2013 року, якi були чинними на час існування спiрних правовiдносин) дiя мораторiю на задоволення вимог кредиторiв не поширюється на виплату заробітної плати. Аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною першою статтi 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявнiсть тривалого періоду здійснення виконавчих дiй органами державної виконавчої служби, розмір частки заборгованості підприємства перед працівником у виплатi компенсації за невикористану відпустку порівняно iз сумою середнього заробiтку за весь час затримки розрахунку при звiльненнi по день фактичного розрахунку не може свiдчити про вiдсутнiсть вини роботодавця в невиплатi працiвниковi належних коштiв i не є пiдставою для звiльнення роботодавця вiд обов'язку сплатити зазначенi кошти. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у справi № 6-76цс14. Отже, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки факт невиплати звільненому працівникові сум у строки, вказані в статті 116 цього Кодексу, знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечувався сторонами. Розмір середнього заробітку за весь час затримки у розмірі 114716,00 грн. та сума компенсації з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1749,06 грн. підтверджується відповідними розрахунками та матеріалами справи. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пленум Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди" вказав, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Суд з'ясував, що факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявність причинного зв'язку між спричиненням шкоди і душевними стражданнями позивача в частині розміру заподіяної моральної шкоди у сумі 1000000,00 грн. та мотиви, з яких позивач при цьому виходив, не підтверджується будь-якими належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи, у тому числі факт наявності боргових зобов'язань та їх порушення, обмеження у продуктах харчування, тощо, на що суд звертає увагу при вирішенні питання про відшкодуванні моральної шкоди та визначення її розміру. Суд, при визначенні розміру відшкодування, враховуючи вимоги розумності і справедливості, вважає що моральна шкода за втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань та негативних явищ у вигляді затримки розрахунку при звільненні та невиконання рішення суду, заподіяних позивачу незаконними діями та бездіяльністю відповідача, має бути відшкодована з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1749,06 грн., оскільки це знайшло своє підтвердження в ході розгляду справи і було доведено в цій частині. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в частині про відшкодування моральної шкоди у розмірі 998250,94 грн., які суд не вважає розумними та справедливими, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної заяви.

Outcome: partial