Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про госпіталізацію недієздатного [PERSON], [INFO], до [PERSON] закладу «Дніпродзержинська міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради на термін з 09 червня 2016 року по 09 грудня 2016 рік. Заява мотивована тим, що 09 червня 2016 року [PERSON] за заявою опікуна госпіталізований в психіатричний стаціонар [PERSON] закладу «Дніпродзержинська міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради. У звязку психічним розладом [PERSON] потребує психіатричної допомоги для чого його необхідно госпіталізувати до стаціонару. Вважають, що без відповідного рішення суду це не можливо. В судовому засіданні представник закладу підтримав заяву у повному обсязі. Зокрема зазначив, що [PERSON] внаслідок психічного захворювання потребує стаціонарного лікування. [PERSON] із заявою погодився та підтвердив, що лікування йому допомагає. Заінтересована особа [PERSON] підтримала заяву заявника. Прокурор вважає, що заява про госпіталізацію до психіатричного закладу підлягає задоволенню, так як для цього наявні всі підстави. Суд, заслухавши сторони, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає у м.Камянське, та хворіє на психічне захворювання. У звязку із захворюванням йому встановлено ІІ групу інвалідності. Рішенням суду від 22 квітня 2015 року визнаний недієздатним та опікуном призначена сестра. 09 червня 2016 року [PERSON] за заявою опікуна госпіталізований до психіатричного стаціонару [PERSON] закладу «Дніпродзержинська міська лікарня № 1» Дніпропетровської обласної ради. За висновком комісії лікарів-психіатрів лікувального закладу від 09.06.2016 року [PERSON], у звязку з тяжким психічним розладом потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару. Відповідно до ст.13 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. Така госпіталізація особи здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Рішенням Конституційного суду України від 01.06.2016 року № 2-рп/2016 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року N 1489-III з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Так, недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов'язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод. Хоча за станом здоров'я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, у тому числі право на свободу та особисту недоторканність, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов'язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації. Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Оскільки стаття 29 Конституції У країни кореспондується зі статтею 5 Конвенції, то застосування вказаної статті Конвенції Європейським судом з прав людини має враховуватися при розгляді цієї категорії справ. Із практики Європейського суду з прав людини вбачається, що "стаття 5 Конвенції, разом із статтями 2, З та 4, посідає провідне місце серед основоположних прав, що гарантують фізичну безпеку особи, і тому її важливість є надзвичайною. Її основною метою є запобігання свавільного чи невиправданого позбавлення свободи" (рішення у справі "МакКей проти Сполученого Королівства" від З жовтня 2006 року). У пункті 1 статті 5 Конвенції закріплено підстави для правомірного позбавлення особи свободи відповідно до процедури, встановленої законом, до яких належить і законне затримання психічно хворої особи, а в пункті 4 цієї статті передбачено перевірку законності такого затримання у судовому порядку. Європейський суд з прав людини визначив вимоги, яких необхідно дотримуватися під час законного затримання психічно хворих осіб відповідно до підпункту (е) пункту 1 статті 5 Конвенції, а саме: "за винятком випадків крайньої необхідності, людина не має позбавлятися свободи до тих пір, поки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є "психічнохворою". Сам сутність того, в чому суд переконати компетентну державу органи - наявність психічного розладу, вимагає об'єктивної медичної експертизи; психічний розлад має бути такого характеру або ступеня, які виправдовували б обов'язкове позбавлення свободи; обґрунтованість позбавлення свободи залежить від стійкості такого розладу" (пункт 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року). Цей суд також вказав, що "хоча не завжди необхідно, щоб процедура за пунктом 4 статті 5 Конвенції щодо психічнохворих осіб мала ті ж гарантії, що вимагаються за пунктом 1 статті 6 Конвенції для кримінального чи цивільного процесу, вона повинна мати судовий характер та надавати гарантії, що відповідають суті позбавлення свободи" (пункт 40 рішення у справі «Горшков проти України» від 8 листопада 2005 року). Європейський суд з прав людини, застосовуючи статтю 5 Конвенції, виходить із того, що ця стаття встановлює позитивний обов'язок держави щодо захисту свободи осіб, які перебувають під її юрисдикцією, інакше існувала б значна прогалина в захисті від свавільного затримання, що було б несумісним з важливістю особистої свободи у демократичному суспільстві, тому держава повинна вживати заходів, що забезпечують ефективний захист вразливих осіб (пункт 102 рішення у справі "Шторк проти Німеччини" від 16 червня 2005 року; пункт 120 рішення у справі "Станєв проти Болгарії" від 17 січня 2012 року). Відповідно до ст.ст. 14, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу за рішенням суду без її усвідомленої згоди, якщо її лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. Госпіталізація особи до психіатричного закладу призводить до певних обмежень її прав. Положення ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.3, 8, 29, 55 Конституції України гарантують кожному право на недоторканість та неприпустимість обмежень свободи без відповідного рішення суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] за своїм станом здоровя потребує лікування в умовах стаціонару. Таке лікування відповідає його інтересам та інтересам оточуючих. На підставі викладеного та

Outcome: approved