Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради Волинської області. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він разом із [PERSON] володіють нерухомим майном - житловим будинком, що знаходиться в [ADDRESS] на умовах спільної часткової власності. Йому належить 33/100, а відповідачеві 67/100 частини житлового будинку та господарських будівель. Земельні ділянки для обслуговування даного житлового будинку належать їм на умовах приватної власності, які зареєстровані як окремі об`єкти нерухомості. Загальна площа житлового будинку становить 134,9 кв.м. Частка, що становить 33/100 частини будинку належить йому на підставі договору дарування від 23 жовтня 2003 року відповідно до умов якого він отримав: коридор 1-11 пл. 4,6 кв.м.; коридор 1-7 площею 8,2 кв.м.; кімнату 1-6 пл. 19,6 кв.м.; кімнату 1-8 пл. 16,8 кв.м., одна друга частина сараю В-1. Відповідач [PERSON] отримала частку в розмірі 67/100 частини житлового будинку за вказаною адресою на підставі договору дарування від 17 квітня 2015 року, що був укладений між нею та їхньою матір`ю [PERSON] . На підставі вказаного договору їй у власність перейшло: коридор 1-1 пл. 9,7 кв.м.; кухня 1-2 площею 10,6 кв.м.; ванна 1-3 пл. 3,9 кв.м.; комора 1-4 пл. 3,8 кв.м.; кімната 1-5 пл. 13,4 кв.м.; коридор 1-6 (бувший 1-10) пл.. 11,1 кв.м.; кімната 1-7 пл. 15,0 кв.м. (бувша 1-9 пл. 14,9 кв.м.); погріб А 1; ганок А2; літня кухня Б1; прибудова-б; S сараю В-1, погріб з шийкою Г; вбиральня Д; гараж Е-1; огорожа -1; гараж Б1 (без фундаменту). Нерухоме майно між ними, як співвласниками, фактично поділене, розмежоване із облаштованими окремими входами та подвір`ями і кожен з них користується тими частинами будинку, господарськими спорудами із 2003 року окремо та самостійно. Дане нерухоме майно їм належить фактично на праві приватної власності, однак номінально значиться, що майно перебуває у спільній частковій власності. Вважає, що він як власник вправі окремо користуватися та розпоряджатися власною частиною житлового будинку з господарськими будівлями, що належить йому на праві власності із окремою адресою, присвоєння якої є вкрай необхідне для реалізації дозвільних документів на добудову та реконструкції належної йому частини будинку, що знаходиться у [ADDRESS] . Вказує, що рішенням Нововолинського міського суду від 08 липня 2020 року у справі № 165/777/19 позов [PERSON] про припинення спільної часткової власності та виділення в натурі її частки задоволено, однак відповідач не реалізувала свого права на реєстрацію власної частки наданого їй нерухомого майна, не зареєструвала його в Державному реєстрі речових прав, що залишило зазначене нерухоме майно у статусі спільної часткової власності. Він неодноразово звертався із проханнями до відповідача здійснити добровільно спільний розподіл майна, однак такі його прохання відповідачем постійно ігноруються. У зв`язку з чим він, як власник нерухомого майна, позбавлений права розпоряджатись вказаним майном, діяти самостійно реалізовуючи своє право на надання згоди на реєстрацію місця проживання членів своєї сім`ї, декларування дозвільних документів на будівництво, реконструкцію, прийняття в експлуатацію та реєстрацію прав власності на добудовані приміщення без добровільної згоди відповідача. Вказане унеможливлює присвоєння окремої адреси на його частку житлового будинку, що позбавляє його права на повне та самостійне розпорядження власним майном, що створює ряд незручностей для його сім`ї. Частка, яку він просить виділити є відокремленою, тому виділ її в натурі є можливим, що підтверджується рішенням Нововолинського міського суду від 08 липня 2020 року у справі № 165/777/19. На підставі викладеного, просить виділити йому у власність частку спільного майна (літ. А-1 на плані) за адресою: [ADDRESS] , а саме: кімнату 2-4 площею 17,0 кв.м. (бувша 1-8 пл. 16,8 кв.м.), коридор 2-5 площею 8,2 кв.м. (бувший 1-7 пл. 8,2 кв.м.); кімнату 2-6 площею 19,6 кв.м. (бувша 1-6 пл. 19,6 кв.м.) кухню 2-3 площею 10,8 кв.м.; ванну кімнату 2-2 площею 7,6 кв.м.; коридор 2-1 площею 4,2 кв.м. (бувший коридор 1-11 пл. 4,6 м.кв.), одну другу частину сараю В-1 у відповідності до даних з технічного паспорта виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» 15 жовтня 2015 року за № 76116 загальною площею 67,4 кв.м. припинивши спільну часткову власність на них. Судові витрати просить стягнути з відповідача. На підставі ухвали Нововолинського міського суду Волинської області від 25.02.2021 року задоволено заяву про самовідвід судді Ференс-Піжук О.Р. та справу передано для розгляду до Іваничівського районного суду Волинської області. 25 березня 2021 року відкрите провадження у справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 15 квітня 2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву згідно якого, в задоволенні позову просить відмовити повністю. Зазначила, що після набрання законної сили рішенням Нововолинського міського суду від 08 липня 2020 року вона звернулась в реєстраційну службу виконавчого комітету Нововолинської міської ради, де було здійснено реєстрацію належного їй нерухомого майна. Після виділу в натурі її частки, рішенням Нововолинського міського суду припинено спільну часткову власність на приміщення в будинку та у нерухомому майні (визнано право власності на праве приміщення сараю В-1 площею 12,5 кв.м.) припинивши спільну часткову власність на нього, також скасовано право власності позивача на його частки у спільному майні, а саме, у зазначених в рішенні суду прибудинкових будівлях та спорудах. В жовтні 2003 року їхня матір подарувала позивачу частину належного їй будинку площею 116,6 кв.м., а саме, 33/100 будинковолодіння. У 2008 році позивач здійснив без належного на те дозволу реконструкцію та добудову до належної йому частини будинку та самочинно добудував приміщення гаража К-1 про що свідчать штампи про самочинне будівництво БТІ добудовано 22,6 кв.м. (прибудова А-3). В результаті здійсненого позивачем самочинного будівництва та реконструкції попередня площа будинку 116,6 кв.м. збільшилась до 134,9 кв.м. На даний час позивач користується подарованою йому частиною будинку (33/100) та самочинно збудованою ним прибудовою (А-3) Загальна площа приміщень, якими користується позивач становить 67,4 кв.м. (з врахуванням площі прибудови А-3). Їй належить у будинку 67/100 частин, а площа приміщень, якими користується вона становить 67,5 кв.м. Позивач просить виділити йому у власність частку спільного майна в тому числі: кухню 2-3 площею 10,8 кв.м.; ванну кімнату 2-2 площею 7,6 кв.м.; коридор 2-1 площею 4,2 кв.м., в той час як зазначені приміщення є самочинним будівництвом і не відносяться до спільного майна. Вона не претендує на самочинно збудовані приміщення, а тому вимоги до неї є безпідставними. Крім того, позивач просить виділити йому Ѕ частину сараю В-1 в той час як рішенням Нововолинського міського суду від 08 липня 2020 року припинено право спільної часткової власності на будівлю сараю В-1 шляхом виділення їй в натурі правого приміщення сараю В-1 площею 12,5 кв.м. З приводу самочинного будівництва [PERSON] інспекцією ДАБК у Волинській області 26 червня 2013 року проведено перевірку та складено акт у якому роз`яснено порядок подачі необхідних документів для прийняття в експлуатацію об`єктів самочинного будівництва. Їй невідомо чому позивач не оформив свого права власності на самочинно збудовані ним споруди. На підставі викладеного вважає вимоги позивача безпідставними. 22 квітня 2021 року закрите підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. 21 травня 2021 року позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог. Ухвалою суду від 16 червня 2021 року відмовлено у прийнятті заяви представника позивача [PERSON] про зменшення позовних вимог та ухвалено розгляд справи проводити в межах заявлених первісних позовних вимог. В судовому засіданні позивач зменшений розмір позовних вимог підтримав, у своїх поясненнях зіслався на те, що у 2003 році йому подаровано 33/100 частини житлового будинку. До своєї частини будинку у 2008 році він здійснив добудову, а саме, кухню, коридор, ванну кімнату у зв`язку з чим площа будинку збільшилась до 134,9 кв.м. Він звертався до суду із позовом про збільшення розміру частки, однак в задоволенні позову відмовлено. На запитання в судовому засіданні ствердив, що в період часу з 2008 по 2015 роки він міг узаконити здійснене будівництво, однак через часту зміну законодавства не зміг це зробити. Він звернувся до державного реєстратора для реєстрації права власності на належну йому частину житлового приміщення, однак державний реєстратор відмовила йому у реєстрації, причиною цього вважає дії відповідачки, яка відмовляється підписувати погоджені документи. Вказав на те, що земельна ділянка, яка знаходиться біля будинку приватизована, здійснена добудова завершена будівництвом, є декларація про завершення будівельних робіт. Підтвердив, що будівництво побудоване з незначним відхиленням від будівельних норм, однак вважає що це не впливає на можливість його безпечно експлуатувати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить позов задоволити та суду пояснив, що дійсно відповідачем здійснено добудову до будинку, така на даний час не введена у експлуатацію, однак просять виділити в натурі належні позивачу приміщення згідно договору дарування. Вказав, що підставою для звернення до суду є в тому числі відмова відповідача підписувати документи по погодженню добудови. Вважає, що на даний час повинна бути виділена у натурі частка позивача у спільному майні, навіть без врахування здійсненої добудови. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в задоволенні позову просить відмовити повністю та суду пояснила, що їм з позивачем на праві спільної часткової власності належав будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . На даний час, рішенням суду, вона виділила в натурі свою частку у житловому будинку у зв`язку з чим припинено право спільної часткової власності. У зв`язку з тим, що позивач здійснив самочинну добудову до своєї частки з порушенням ДБН, це слугувало підставою для відмови у реєстрації за ним права власності на добудову. Зазначила, що у прохальній частині позову позивачем не вказано частку, яку просить виділити, а зазначено лише приміщення, в тому числі і самочинно збудовані. Вважає, що відмова державного реєстратора обґрунтовувалась тим, що добудова не відповідала ДБН і позивачу було роз`яснено порядок дій для здачі добудови в експлуатацію, однак він таких дій не вчинив, а звернувся до суду із вказаним позовом. Вважає вимоги безпідставними, оскільки спір між ними відсутній. Просить стягнути з позивача на її користь витрати за надану професійну правничу допомогу в розмірі 6300 грн. понесення яких підтверджується належними доказами. Представник відповідача [PERSON] вважає позов безпідставним та в його задоволенні просить відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору виконавчого комітету Нововолинської міської ради в судове засідання не з`явився, однак від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] за умови залишення судових витрат за позивачем. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, надані позивачем на виконання вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обґрунтування своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, суд приходить до наступного висновку. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55,124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У частині першій статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За приписами статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії договору дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар 33/100 частини шлакобетонного житлового будинку загальною площею 116, 6 кв.м., в тому числі житловою - 64,7 кв.м. з такою ж частиною господарських та побутових будівель і споруд: літньої кухні Б1; сарая В-1; погріба з шийкою Г; вбиральні Д; гаража Е-1; огорожі 1, що знаходяться в [ADDRESS] . У власність [PERSON] переходить: коридор 1-11 пл. 4,6 кв.м.; коридор 1-7 площею 8,2 кв.м.; кімната 1-6 пл. 19,6 кв.м.; кімната 1-8 пл. 16,8 кв.м.; одна друга частина сарая В1). (а.с.18). Договір посвідчений державним нотаріусом Нововолинської державної нотаріальної контори Р.Ф. Матвіюк. Відповідно до копії договору дарування 67/100 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 17 квітня 2015 року посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу Волинської області Пасюк Л.О., [PERSON] подарувала (передала майно (дарунок) у власність [PERSON] 67/100 часток житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] , а саме, в житловому будинку А-1: коридор 1-1 пл. 9,7 кв.м.; кухня 1-2 пл. 10,6 кв.м.; ванна 1-3 пл. 3,9 кв.м.; комора 1-4 пл. 3,8 кв.м.; кімната 1-5 пл. 13,4 кв.м.; коридор 1-6 (бувший 1-10) пл. 11,1 кв.м.; кімната 1-7 пл. 15,0 кв.м. (бувша 1-9 пл. 14,9 кв.м.); погріб - а1; ганок - А2; літня кухня - Б1; прибудова - б; Ѕ сараю В-1; погріб з шийкою Г; вбиральня Д; гараж Е1; огорожа 1; гараж [NUMBER] (без фундамента) (а.с.16-17). На підставі вказаних договорів право спільної часткової власності у відповідних частках та визначених приміщеннях зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.19-23). Сторони є власниками земельної ділянки з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується правовстановлюючими документами. (а.с. 24-28). Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 08 липня 2020 року позов [PERSON] , третя особа на стороні позивача, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Нововолинської міської ради до [PERSON] про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності задоволено (а.с. 13-15). Позивач звернувся до суду з позовом, згідно прохальної частини просить виділити йому у власність частку спільного майна в будинку, що знаходиться в [ADDRESS] з конкретно визначеними приміщеннями, а саме кімнату 2-4 площею 17,0 кв.м. (бувша 1-8 пл. 16,8 кв.м.), коридор 2-5 площею 8,2 кв.м. (бувший 1-7 пл. 8,2 кв.м.); кімнату 2-6 площею 19,6 кв.м. (бувша 1-6 пл. 19,6 кв.м.) кухню 2-3 площею 10,8 кв.м.; ванну кімнату 2-2 площею 7,6 кв.м.; коридор 2-1 площею 4,2 кв.м. (бувший коридор 1-11 пл. 4,6 м.кв.), одну другу частину сараю В-1 . Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивач [PERSON] звертався до суду з позовними вимогами про визнання права власності на добудову до вище вказаного будинку. Так, рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 27 грудня 2016 року визнано за [PERSON] право власності на самочинне будівництво - нежитлове приміщення загальною площею 22,6 кв.м., яке складається з кухні, санвузла, коридора (приміщення на плані 2-1- 2-3) , яке є добудовою до належних йому на праві власності 33/100 частки житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 01 березня 2017 року, рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 27 грудня 2016 року в даній справі скасовано та ухвалено нове рішення. В позові [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській області про визнання прав власності на самочинне будівництво відмовлено (а.с. 86-89). В ході розгляду цивільної справи апеляційним судом встановлено, що [PERSON] з приводу узаконення самочинно збудованих на власній земельній ділянці спірних об`єктів нерухомого майна - прийняття їх в експлуатацію, до компетентного державного органу не звертався, що свідчить про передчасність його звернення до суду за захистом свого порушеного права на вказані об`єкти у спосіб ним обраний. Також згідно змісту ухвали Апеляційного суду Волинської області від 17 листопада 2016 року, рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON] про тлумачення змісту правочинів - договорів дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] та від 17 квітня 2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та про зобов`язання внести зміни до договорів дарування відмовлено. Вказаною ухвалю суду рішення Нововолинського міського суду від 21 вересня 2016 року залишено без змін (а.с. 90-92). Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги про виділ частки в натурі позивач у своїх усних поясненнях вказує на те, що причиною звернення до суду та неможливості здачі здійсненої добудови в експлуатацію слугують дії відповідача, яка відмовляється підписати дозвільні документи. В судовому засіданні відповідач заперечуючи вказане зазначила, що здійснена відповідачем добудова не відповідає вимогам ДБН, на підтвердження своїх пояснень додала копію висновку експерта № 40 судової будівельно-технічної експертизи за цивільною справою № 165/556/16-ц від 16 листопада 2016 року., згідно якого самочинно збудований об`єкт: нежитлове приміщення, яке складається з кухні, санвузла, коридора (на плані 2-1 2-3) самочинно добудованого до 33/100 частки житлового будинку, який знаходиться на [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] не в повній мірі відповідає вимогам ДБН. Невідповідності зазначені в дослідницькій частині висновку по першому питанню. Можлива надійна та безпечна експлуатація самочинно збудованого об`єкту нежитлове приміщення, яке складається з кухні, санвузла, коридора ( на плані 2-1 2-3) самочинно добудованого до 33/100 частки будинку, який знаходиться на [ADDRESS] . (а.с. 93-95). Згідно виписки з інвентаризаційних матеріалів на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що за адресою: [ADDRESS] , примітка: житлова площа збільшилась на 0,3 кв.м. за рахунок поточного ремонту, загальна площа збільшилась на 18,3 кв.м. за рахунок самочинно побудованої прибудови - А 3 та самочинно будовано гараж К-1 всього на суму 149267 грн., який добудував [PERSON] (а.с.99). Також на підтвердження того, що добудова до будинку здійснена позивачем не відповідає ДБН підтверджується інформацією щодо відповідності місця розташування об`єкта вимогам ДБН, так згідно п. 2.3 гараж збудований з порушенням відступу лінії забудови від червоної лінії, віддаль повинна становити - 3 м., протипожежного розриву до трансформаторної підстанції на сусідній земельній ділянці (розміщення не відповідає вимогам ДБН). (а.с.100). Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 11 грудня 2020 року, позивачем державному реєстратору прав на нерухоме майно [PERSON] виконавчого комітету Луцької міської ради, не подано документ, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна до його реконструкції; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, а тому державний реєстратор відмовив у державній реєстрації прав власності на житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] . В ході розгляду цивільної справи позивачем декларація про готовність об`єкта до експлуатації не надавалась. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Поняття спільної часткової власності визначено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Частиною третьою статті 358 ЦК України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно із частинами першою-другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України, виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести з несуттєвим відступленням від розміру ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно. Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна (далі - об`єкти нерухомого майна), крім земельних ділянок, та застосовується суб`єктами господарювання, які здійснюють технічну інвентаризацію об`єктів нерухомого майна (далі - суб`єкти господарювання) при підготовці проектних документів щодо можливості проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року №55. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Пунктом 2.3 наведеної інструкції визначено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону. У пункті 3 Державних будівельних норм України В.3.2-2-2009 Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт, затверджених наказом Міністерства регіонального розвитку та будівництва України від 22 липня 2009 року № 295, наведено поняття реконструкції об`єкта нерухомості, відповідно до якого реконструкція житлового будинку перебудова житлового будинку з метою поліпшення умов проживання, експлуатації, зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі тощо у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників. Під час здійснення виділу в натурі частки нерухомого майна, яка перебуває на праві спільної часткової власності, суд зобов`язаний також врахувати чи таке виділення буде відповідати чинним законодавчим приписам щодо безпечної експлуатації нерухомого майна. Оскільки здійснюючи виділ в натурі нерухомого майна, що перебуває у праві спільної часткової власності та фактично є одним об`єктом нерухомості таке виділення породжує за собою реконструкцію житлового будинку. Тобто перебудову житлового будинку з метою зміни кількості житлових квартир, загальної і житлової площі у зв`язку зі зміною геометричних розмірів, функціонального призначення, заміною окремих конструкцій, їх елементів, основних техніко-економічних показників. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них». Зазначені положення узгоджуються з нормами статей316,317, частинами першою, другою статті376 ЦК України. Враховуючи те, що за змістом статей 316,317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту. Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності. За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна,якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов. Отже, відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України. Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України). Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 року № 146 (даліМетодичні рекомендації). Отже, норма частини першої статті 376 ЦК України застосовується й до випадків самочинної реконструкції об`єкта нерухомості, у результаті якої він набуває нових якісних характеристик (зміна конфігурації, площі та кількості приміщень, втручання в несучі конструкції, улаштування дверних прорізів у капітальних стінах тощо) (розділ 3.4 Методичних рекомендацій). При цьому, за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Вищевказана правова позиція викладена у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.03.2019 року у справі № 361/4685/17, постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.04.2019 року у справі № 750/4445/17; постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.06.2019 року у справі № 127/26186/16-ц, постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.07.2019 року у справі № 334/4070/17, постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.09.2019 року у справі № 2-7010 та постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 року у справі № 556/1611/15-ц. Аналізуючи договір дарування житлового будинку від 23 жовтня 2003 року у сукупності з наданими сторонами доказами та поясненнями сторін та їх представників - адвокатів, суд приходить до висновку, що на час звернення позивача з позовом до суду належна позивачеві частка майна не знаходиться у такому стані, що описаний у вказаному вище договорі дарування, останнім проведено добудову та реконструкцію, у зв`язку з чим змінилася площа приміщень, їх кількість, конфігурація, (а саме кімната 2-4 та коридор 2-1), добудовано кухню, ванну кімнату та коридор. Позивачем не надано підтвердження, що здійснена ним добудова прийнята в експлуатацію і що приміщення, які він просить виділити «у власність» дійсно становлять або входять у частку 33/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Згідно з п. п. 6, 7 роз`яснень ППВС України № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.91 р., виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Виходячи із змісту позовних вимог та положень ст. 364 ЦК України, проаналізувавши інші обставини справи, суд зауважує, що позивач як учасник права спільної часткової власності на спірне домоволодіння, безсумнівно, має суб`єктивне цивільне право на виділ належної йому частки у спірному житловому будинку. Однак юридичне значення виділу полягає в тому, що при ньому позивач отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, що вказана у договорі дарування, а не частину цього майна, що, відповідно, складає певну частину належної йому частки будинку, що вказана у договорі дарування. Лише у такому випадку право спільної власності щодо позивача як суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Позовна вимога позивача про виділ йому у власність частку спільного майна за адресою: [ADDRESS] із зазначенням конкретних приміщень, в тому числі самочинно збудованих, на думку суду, не відповідає вимогам чинного законодавства, позовні вимоги позивача являють собою завуальований зміст з тим, щоб уникнути наслідків самочинного будівництва. На підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку з їх безпідставністю. Відповідно до ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та інші правничу допомогу , пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказі щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачу відмовлено у задоволенні позову, то компенсація судових витрат відповідачем не здійснюється. Разом з тим, до стягнення з позивача на користь відповідача підлягають судові витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 6300 грн. понесення яких підтверджується наданими належними доказами, а саме: договором про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 30 березня 2021 року, розрахунком суми судових витрат на правничу допомогу від 30 березня 2021 року, копією квитанції до прибуткового касового ордера № 13 від 30 березня 2021 року на суму 3500 грн.; квитанцією до прибуткового касового ордера № 15 від 21 квітня 2021 року на суму 700 грн.; квитанцією до прибуткового касового ордера № 28 від 15 червня 2021 року на суму 700 грн.; квитанцією до прибуткового касового ордера № 24 від 20 травня 2021 року на суму 700 грн.; квитанцією до прибуткового касового ордера № 42 від 23 липня 2021 року на суму 700 грн. При визначенні суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. На думку суду такий розмір витрат є співмірним зі складністю справи, наданих адвокатом послуг, часом витраченим на виконання відповідних робіт та їх обсягом, значення справи для сторони.

Outcome: approved