Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

07 листопада 2019 року позивач звернулась у Рівненський районний суд Рівненської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить позбавити останнього батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовної вимоги [PERSON] посилається на те, що 14 вересня 2008 року поміж нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Під час перебування у шлюбі, [INFO] в них народилась дочка [PERSON] . Спільне життя з відповідачем в неї не склалось, шлюб було розірвано 11 жовтня 2010 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області. Після розірвання шлюбу, дочка залишилась проживати з нею. З часу розірвання шлюбу, [PERSON] фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, свідомо ними нехтує: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не приймає участі у її вихованні та розвитку, не цікавився навчанням у дошкільному та шкільному навчальному закладі, не надає матеріальної допомоги та не цікавиться станом її здоров`я, не спілкується з дитиною взагалі, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства". В зв`язку із наведеним, 06 грудня 2017 року вона звернулась у Рівненський районний суд Рівненської області із позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дочки. Однак, постановою Рівненського апеляційного суду від 06 листопада 2018 року в задоволенні її позову було відмовлено, а відповідача попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дочки. З часу прийняття Рівненським апеляційним судом вказаної постанови, відповідач на шлях виправлення не став, своє ставлення до виховання дитини не змінив. В подальшому це може призвести до негативних наслідків у житті дитини як з моральної, так і з правової точки зору. Переконана, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо дочки виключно сприятиме захисту інтересів дитини. 02 січня 2020 року відповідач не погодившись із твердженнями викладеними у позовній заяві подав на неї відзив, в якому просить закрити провадження у справі оскільки є рішення суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав або відмовити у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо його дочки [PERSON] . В обґрунтування заперечень щодо обставин викладених в позовній заяві посилається на те, що він є батьком [PERSON] , яка народилась коли він перебував у шлюбі із позивачем. Коли дочці виповнилось один рік, [PERSON] подала на розлучення, оскільки їх сімейні стосунки не склались. Після розірвання шлюбу, з 11 жовтня 2010 року вони стали жити окремо. Дочка залишилась проживати з позивачем. З моменту окремого проживання, він постійно давав гроші на утримання дитини, його батьки передавали для внучки продукти та необхідні речі. На той час, він за згодою позивача відвідував дочку, допомагав у догляді за дитиною та матеріально. Про вказані обставини свідчить той факт, що позивач не зверталась із позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дочки. З 2015 року відносини між ним та [PERSON] різко змінились у гіршу сторону, оскільки вона стала жити з іншим чоловіком. Вона заборонила йому бачитись із дочкою, повідомила, що якщо він буде приходити до дочки то вона буде викликати поліцію. Йому перестали надавати можливість бачитись з дитиною спочатку в дитячому садку, а тепер і в школі. Працівники вказаних закладів пояснювали це тим, що позивач заборонила такі побачення. Від отримання будь-яких коштів чи продуктів харчування для дочки [PERSON] відмовлялась, поштові перекази не отримувала. На даний час, дитина налаштована проти нього, не бажає з ним бачитись, спілкуватись, боїться його. Що на його думку є наслідком впливу позивача та її нового чоловіка. Після 2015 року [PERSON] ніколи не обговорювала із ним питання виховання та розвитку дитини, ні її фінансове забезпечення. Вона жодного разу не ініціювала та не сприяла його зустрічам з дочкою, а лише перешкоджала цьому. Не бажаючи психологічно травмувати дитину судовою тяганиною, до суду із позовом про усунення перешкод щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні він не звертався, намагався вирішити дане непорозуміння із позивачем шляхом перемовин. Оскільки, розмови з позивачем не давали результату він двічі, один раз усно, а інший письмово звертався до Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради з приводу участі у вихованні і спілкуванні з дитиною. Однак, вказаний орган віднісся до нього упереджено, від вирішення даної проблеми самоусунувся, а [PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON] 06 листопада 2018 року постановою Рівненського апеляційного суду було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON] . Вказана постанова, 05 квітня 2019 року залишена без змін Верховним Судом. Зважаючи на викладене, вказує на відсутність підстав позбавлення його батьківських прав щодо його дочки [PERSON] . В судовому засіданні позивач [PERSON] , яка була допитана за правилами свідка, позов підтримала і дала суду показання, що розлучилася з чоловіком, коли дитині виповнився рік, [PERSON] відвідувати дитину не приходив, вона дитину виховувала сама. В 2015 році офіційно одружилася вдруге. Зазначила, що дитина саме теперішнього її чоловіка вважає своїм батьком. Особисто вона не чинила відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, він сам не бажає спілкуватися з дочкою. Вважає, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, тому просить задоволити позов і позбавити його батьківських прав. Представник позивача - адвокат Кисельова М.І. в своїх поясненнях в судовому засіданні повністю підтримала позицію довірителя, просила позов задоволити в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні 28 лютого 2020 року, пославшись на обґрунтування викладені у відзиві на позовну заяву, просив в задоволенні позову [PERSON] про позбавлення його батьківських прав відносно дочки [PERSON] [INFO] відмовити. В подальшому, відповідач в судові засідання не з`являвся участі в розгляді справи не брав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації - Шах Н.І., в судовому засіданні 28 лютого 2020 року дала пояснення про те, що з моменту винесення рішення Рівненським апеляційним судом у 2018 році, яким відмовлено у позбавлені батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] [INFO] , відповідач жодного разу не звертався до органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації. В подальшому представник органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації в судові засідання не з`являлась подала заяву про розгляд справи без її участі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому - Самолюк І.Р., в судовому засіданні дала пояснення про те, що до 2017 року, а саме першого звернення [PERSON] до суду з позовною заявою про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , [INFO] , відповідач жодного разу до органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому з заявами щодо встановлення порядку та способу спілкування з дитиною не звертався, такі звернення від нього надходили під час розгляду справи судом в січні та вересні 2019 року. Звернення не вирішувались, оскільки не було прийнято остаточного рішення судом. Після прийняття рішення Верховним Судом відповідач із вищевказаними зверненнями більше не звертався. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що позивач є її мамою, а її тата звати [PERSON] , він завжди їй все купляє і нічого не шкодує. Поряд з цим, вона вказала, що відповідача не знає. Попереднього року, коли відповідач прийшов до неї в школу то вона дуже злякалась. Її мама після цього їй пояснила, що була раніше одружена із [PERSON] і він її тато. Однак, вона його татом не вважає, бо він для неї ніхто. Вона його раніше не бачила, він до неї не приходив, нічого їй не приносив. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дав показання про те, що відповідач є його сином, а позивач колись була дружиною його сина. До 2015 року його син неодноразово відвідував свою дочку [PERSON] , надавав їй матеріальну допомогу грошима, продуктами та речами. Під час чергового відвідування дитини у квітні 2015 року позивач повідомила йому та його сину, що в [PERSON] є інший тато, який її забезпечує всім необхідним. Їм сказала більше не приходити, від них їй більше нічого не потрібно і дитину вони більше не побачать. Пакет з продуктами та грошима, який вони принесли для [PERSON] , [PERSON] викинула з квартири. Після цього, його син [PERSON] намагався декілька разів зустрітись із дочкою [PERSON] , однак новий чоловік позивача - [PERSON] погрожував йому розправою та навіть намагався побити. Під час спроби побачитись в 2018 році в школі із [PERSON] , йому та його сину директор школи повідомив, що в нього є заява матері дитини, в якій вона забороняє [PERSON] побачення з дочкою. В зв`язку із цим, його син в 2019 році звернувся до органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому із заявою про визначення порядку та графіку побачення із дитиною. Працівник вказаного органу опіки та піклування Зубова повідомила йому та його сину, що [PERSON] не відповідає на телефонні дзвінки, вони не можуть її викликати, а тому не можуть нічого зробити. [PERSON] будучи допитаним в якості свідка дав показання про те, що він є директором ЗОШ №13. У ввіреній йому установі навчається [PERSON] , мамою якої є позивач. В 2018 році відповідач приходив до школи та шукав [PERSON] . Після цього, він дізнався, що відповідач є біологічним батьком цієї дитини. Оскільки [PERSON] не хотіла бачити відповідача та її мама висловила побажання щоб відповідач її не бачив, його не пустили до дитини. Повторна спроба відповідача побачити свою дочку [PERSON] була на початку 2020 року, його також не допустили до дитини. [PERSON] будучи допитаною в якості свідка дала показання про те, що вона з вересня 2019 року є класним керівником [PERSON] . Батьками [PERSON] є [PERSON] і [PERSON] . Відповідача вона не знає, жодного разу його не бачила. Свідки [PERSON] та [PERSON] будучи допитаними дали показання про те, що вони є сусідами позивача. З слів позивача вони знають, що остання хоче позбавити батьківських прав свого колишнього чоловіка щодо дочки [PERSON] , оскільки відповідач участі у вихованні дитини не приймав, матеріально її не забезпечував, дитина його дуже боїться. Відповідача вони жодного разу не бачили. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представників третіх осіб, думку дитини, показання свідків та дослідивши докази, суд приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. Так, 14 вересня 2008 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Рівненського міського управління юстиції. Під час перебування у шлюбі [INFO] в них народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 29 липня 2009 року. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітню [PERSON] залишено проживати з матір`ю, що підтверджено відповідним рішенням. З приводу місця проживання дитини між батьками спір відсутній. 12 квітня 2015 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Коростської сільської ради Сарненського району Рівненської області 12 квітня 2015 року. 04 вересня 2017 року [PERSON] звернулась у Рівненський районний суд Рівненської області із позовною заявою про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо дочки [PERSON] . 14 травня 2018 року за результатами розгляду вищевказаної позовної заяви Рівненським районним судом Рівненської області ухвалено рішення, яким [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно дочки [PERSON] 06 листопада 2018 року постановою Рівненського апеляційного суду, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 05 квітня 2019 року, рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 14 травня 2018 року скасоване та постановлене нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відмовлено, відповідача попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дочки [PERSON] . [PERSON] звертаючись повторно до суду із позовом про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дочки [PERSON] , покликається на те, що відповідач ставлення до виховання дочки не змінив, продовжує нехтувати батьківськими обов`язками щодо виховання та утримання дитини. Позивачем на підтвердження таких обставин, як докази надано документи: психолого педагогічні характеристики [PERSON] від 08 жовтня 2019 року та 13 березня 2020 року, довідку з танцювального клубу "ALEKSA SPORT DANS" від 15 жовтня 2019 року, довідку КЗ "Рівненський міський палац культури" Рівненської міської ради, які за своїм змістом підтверджують належне виконання позивачем, як матір`ю [PERSON] , своїх батьківських обов`язків, однак жодним чином не можуть свідчити про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Вищеописані посилання [PERSON] повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Як вбачається із показань свідка [PERSON] відповідач в 2018 році намагався зустрітись із дочкою за місцем її навчання та налагодити з нею контакт, однак в зв`язку із відсутністю бажання на таку зустріч у дитини та за вказівкою позивача його не допустили до дитини. Відповідно до пояснень представника органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому показань свідка [PERSON] та листа №01-18/399 від 11 січня 2019 року [PERSON] в січні та вересні 2019 року звертався до зазначеного органу опіки та піклування із заявами про визначення йому способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] , однак орган опіки та піклування від вирішення даного спору самоусунувся, жодних заходів впливу не вживав. Окрім цього, після чергової спроби відповідача 06 березня 2020 року побачитись із дочкою [PERSON] , позивач розцінила цей вчинок як переслідування і психологічне насильство та звернулась до Рівненського відділу поліції ГУНП в Рівненській області із заявою про внесення стосовно [PERSON] термінового заборонного припису і притягнення його до адміністративної відповідальності. З метою підтвердження вчинення відповідачем 06 березня 2020 року психологічного насильства щодо дочки [PERSON] , позивач надала постанову судді Рівненського міського суду від 16 квітня 2020 року, якою притягнуто [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП (Вчинення домашнього насильства). З висновку органу опіки та піклування "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] " наданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 29 жовтня 2020 року за №08-1170 вбачається, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав стосовно дочки [PERSON] , [INFO] . Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам суд враховує наступне. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного кодексу України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Судом встановлено, що [PERSON] з дитиною на даний час не спілкується, не бере участі у її вихованні. Свої дії обґрунтовує тим, що позивач [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні із дочкою, а також тим, що він не бажає травмувати дитину. Приймаючи до уваги пояснення сторін, їх спілкування у судових засіданнях та враховуючи пояснення дитини, показання свідків і дослідженні докази, суд дійшов висновку, що вочевидь між позивачем та відповідачем існує конфлікт, який перешкоджає реалізації відповідачем своїх батьківських прав та обов`язків щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні. Відповідно до ч.ч.4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Щодо висновку органу опіки та піклування "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] " наданого виконавчим комітетом Рівненської міської ради 29 жовтня 2020 року за №08-1170, то суд з ним погодитися не може, вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить інтересам дитини, виходячи з такого. Предмет спору стосується безпосередніх прав і обов`язків відповідача стосовно своєї малолітньої дитини, що ґрунтуються на вимогах закону, і можливого позбавлення його батьківських прав. Отже, органу опіки та піклування з метою повного і об`єктивного з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення при вирішенні питання, необхідно було встановити дійсні причини, з яких він не міг виконувати батьківські зобов`язання, прийти до переконання про їх поважність або неповажність, заслухати думку батька з приводу відносин, які склалися, пояснення свідків, які не заінтересовані у вирішенні спору і не свідчитимуть на користь будь-якої зі сторін у справі, а також інші обставини, що можуть вплинути на правильність остаточного висновку цього органу. Поряд з цим, висновок органу опіки та піклування "Про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] " наданий виконавчим комітетом Рівненської міської ради 29 жовтня 2020 року за №08-1170 складено однобічно, неповно, суб`єктивно, з очевидним ухилом на задоволення вимог позивача і не містить мотивованих висновків необхідності позбавлення батьківських прав відповідача, отже не надає достатньо підстав для застосування такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування, суд також звертає увагу на ту обставину, що орган опіки та піклування не вживав жодних заходів за заявами відповідача щодо визначення йому способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною [PERSON] . Дані обставини не були відображені та враховані під час надання відповідного висновку. Об`єктивність позиції органу опіки і піклування також ставить під сумнів і той факт, що зазначеною установою надано відповідь представнику позивача №01-15/519 від 24 вересня 2019 року, яка в подальшому надана суду як доказ, в якій зазначено, що [PERSON] з приводу визначення способів участі у вихованні і спілкуванні з дитиною [PERSON] та щодо чинення матір`ю дитини перешкод у спілкуванні і побаченнях з дочкою не надходило. Однак, вказана обставина була повністю спростована, як дослідженими доказами, так і поясненнями представника самого органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради. За таких обставин твердження про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своєї малолітньої дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав щодо дочки [PERSON] є передчасними та необґрунтованими, а відтак суд не приймає їх до уваги. Враховуючи відсутність свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявність конфлікту між колишнім подружжям, які не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини та приймаючи до уваги те, що батько дитини заперечує проти позбавлення його батьківських прав, виявляє намір і бажання спілкуватись з дочкою, що зустрічається супротивом з сторони позивача та самої дитини, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed