Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

20.08.2019 року позивач звернулася до суду з уточненим позовом та з заявою про забезпечення позову, ухвалою суду від 27.08.2019р. позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, які 30.08.2019 року позивач усунула. Ухвалою суду від 02.09.2019р. провадження у справі було відкрито, та ухвалою від 02.09.2019р. забезпечено позов: накладено арешт на нежитловий будинок - магазин за літ."А", загальною площею 92кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , право власності на який зареєстроване за відповідачем [PERSON] . Згідно уточнених вимог позову, позивач, посилаючись на судову практику - рішення ВСУ від 24.01.2017р. щодо підсудності аналогічного спору суду загальної - стосовно реєстрації права, яке стосується права власності - у порядку цивільного судочинства, - просить зобов`язати відповідача - державного реєстратора відновити її, позивача, право, шляхом скасування неправомірної, на її думку реєстрації права власності за гр. [PERSON] стосовно спірного об`єкту нерухомого майна - вищевказаного нежитлового будинку - магазина за літ."А", загальною площею 92кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , - та відновити у держреєстрі запис про реєстрацію права власності на цю нерухомість за нею, позивачкою. В обґрунтування вимог позову позивачка стверджує, що 25.04.2014р. державний реєстратор Сарсаков С.О., у порушення діючого законодавства, за заявою [PERSON] зареєстрував за [PERSON] , на підставі іпотечного договору від 24.12.2012р., - право власності на спірне вищезазначене нерухоме майно яке, насправді, належить їй, позивачці, і це її право підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме спірне майно від 10.12.2013р. (а.с.7,8). Так, стверджує позивачка, [PERSON] у судах різних інстанцій оскаржувалося рішення №10367472 державного реєстратора Державної реєстраційної служби України від 28.01.2014р., яким [PERSON] було відмовлено у реєстрації за ним права власності на спірне майно: - постановою Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2014р. було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , - постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 18.06.2014р. позов [PERSON] був задоволений; - постановою ВС КАС від 02.10.2018р. ці дві постанови: Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2014р. та Одеського окружного адміністративного суду від 27.03.2014р. були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, проте, за заявою [PERSON] , як позивача, позов був залишений без розгляду ухвалою Одеського окружного апеляційного суду від 03.01.2019р., що, на думку позивача, означає, що позивач не звертався до суду, а тому відмова у задоволенні його заяви про реєстрацію права власності має бути діючою. Однак, на її, позивача, звернення від 22.05.2019р. до відповідача з заявою про відновлення її права власності шляхом відновлення реєстрації за нею, [PERSON] , права власності на її власне майно, вона 20.06.2019 року отримала відмову на підставі ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», хоча ця стаття не визначає підстав для відмови, та й визначених ст.24 цього ж ЗУ підстав також не наведено у відмові щодо задоволення її звернення. У підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] , підтримавши свої позовні вимоги, заявила клопотання про витребування доказів - у Болградській районної державної адміністрації - відділі надання адміністративних послуг, - реєстраційну справу (або її копію) р.№5473510 від 17.04.2014р., державний реєстратор Сарсаков С.О., - стосовно реєстрації права власності будівлі за адресою: [ADDRESS] . Представник позивача підтримала доводи позову та клопотання позивача. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позову, надавши клопотання про закриття провадження і скасування заходів забезпечення позову, стверджуючи, що в них з позивачем йде у судах різних інстанцій давній спір про право власності на зазначений у позові магазин, вже є кілька судових рішень і всі - на його користь, що підтверджує відсутність порушення ним прав позивача, проте підтвердив, що позовна вимога щодо спору про реєстрацію права власності жодним судом не розглядалася. Крім того, просить до позовних вимог застосувати дію положення ст.257 ЦК України, вважаючи, що, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності її позов не підлягає розгляду та задоволенню. Позивач та її представник просили залишити без задоволення клопотання відповідача [PERSON] , наполягаючи на розгляді позовних вимог та стверджуючи, що з таким самим позовом до суду позивач не зверталася, а строк позовної давності нею не пропущений, оскільки про реєстрацію її власної нерухомості вона дізналася у 2018-му році, вже отримавши рішення апеляційного суду. Представник третьої особи - Державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг при Болградській районній державній адміністрації Одеської області Капсамун І.О. надала суду заяву, якою справу просила розглянути за її відсутністю та надала відзив на позов (а.с.70,157). Представник третьої особи - Болградська міська рада Одеської області - також надав суду заяву, якою справу просив розглянути за його відсутністю (а.с.111). Вислухавши у судовому засіданні позивача [PERSON] , її представника - адвоката Цоєву (Васюту) В.В., відповідача [PERSON] , вивчивши доводи позову з уточненнями, відзиви на нього та заперечення, розглянувши надані суду документи та матеріали, заяви позивача і відповідача, третіх осіб, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність достатніх доказів для задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Між позивачем і відповідачем 24.12.2012р. було укладено іпотечний договір, що був завірений відповідно до вимог чинного законодавства нотаріусом, згідно якого предметом іпотеки є спірна вищевказана будівля магазину, яку позивач передала в іпотеку відповідачу в забезпечення своєчасного виконання нею розписки, укладеної в простій паперовій формі від 24.12.2012р., згідно якої іпотекодержатель [PERSON] надав позивачці [PERSON] гроші в розмірі 1000000 (один мільйон) грн., заставне майно залишається в користуванні іпотекодавця до виконання зобов`язання з повернення суми боргу, але при невиконанні зобов`язань предмет іпотеки переходить іпотекодержателю у встановленому законодавством порядку (а.с.64); у договорі про внесення змін до іпотечного договору внесена дата повернення боргу - 24.02.2013р. (а.с.65). Відповідачем [PERSON] аж 18.12.2013р. було надіслано позивачу [PERSON] вимогу про повернення боргу цінним листом з описом вкладення (а.с.68), і лише 17.04.2014р. за відповідачем [PERSON] було зареєстроване право власності на іпотечне майно (а.с.67). Про повернення нею боргу відповідачу позивач у судовому засіданні не заявляла, стверджуючи, що іпотечним договором було фактично приховано інші цивільно-правові відносини між ними - позивачем і відповідачем, які тривалий час проживали разом як чоловік та дружина. Однак, рішенням Болградського районного суду від 26.03.2019 року (справа №497/468/17), було відмовлено у задоволенні вимог [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Болградського районного нотаріального округу Одеської області Агбун М.І. про визнання неукладеним іпотечного договору, змін до іпотечного договору, про визнання розписки недійсною, про визнання майна, зазнаного у спірному іпотечному договорі таким, що знаходиться у відповідача без будь-яких правових підстав - як по суті вимог, так і з причини пропуску позивачем строку давності звернення до суду (а.с.95-98). Це рішення Болградського районного суду від 26.03.2019 року (справа №497/468/17) було залишено, згідно реєстру судових рішень - без зміни Постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2020р. (№22-ц/813/2294/20) та Постановою ВС від 30.06.0220р. (№61-7269 св 20). Згідно вищевказаного рішення суду, провадження у вищевказаній справі (№497/468/17) судом зупинялося до закінчення провадження в іншій справі - про встановлення факту проживання позивачки і відповідача однією сім`єю, та отримані відомості, зазначені у судовому рішенні. Постановою Апеляційного суду Одеської області від 11.04.2018р. (справа №497/644/16-ц) - рішення Болградського районного суду Одеської області про встановлення такого юридичного факту скасовано, постановлено нове рішення про залишення без задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2000 року по грудень 2013 року, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна (а.с.95зв.). У своїй постанові ВС у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 02.12.2019р. (№ 61-35383св18), залишаючи без змін по суті вищевказану постанову суду апеляційної інстанції від 11.04.2018р. зазначив, що апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду виходив з того, що згідно з пунктом 1 розділу VІІ Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. Фактами, про які заявлено самою [PERSON] при укладенні договорів купівлі-продажу та передачі в іпотеку нерухомості, які посвідчені нотаріально, спростовуються обставини, зазначені у її позові про те, що спірне нерухоме майно, придбане за час спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти сторін. При цьому посилання позивача на те, що вона підписала договір купівлі-продажу від 24.12.2012 року та іпотечний договір з [PERSON] на прохання відповідача і відомості про її особисту приватну власність та неперебування у зареєстрованому та фактичному шлюбі вказані у договорах також на прохання відповідача, не можуть бути взятими до уваги, оскільки належних доказів, які б підтверджували ці посилання позивачем не надано. Крім того, факт проживання однією сім`єю спростовується повністю аналогічними відомостями, що вказані [PERSON] при посвідченні договору дарування від 15.01.2014р. в іншого нотаріуса, за яким вона відчужила квартиру своїй дочці і де відповідач не виступав стороною договору. Щодо даного позову стосовно реєстрації права власності. Позивач [PERSON] поштовим відправленням від 22.05.2019р. звернулася до державного реєстратора прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг - відділу надання адміністративних послуг Болградської районної Державної адміністрації з заявою про вчинення певних реєстраційних послуг - про скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - нежитлову будівлю - магазин загальною площею 92кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , проте державним реєстратором в цьому відмовлено через ненадання достатньо обґрунтованих для цього документів, у тому числі, стверджує у відзиві на позов реєстратор, що є третьою особою у даній справі, - позивач не надала жодного рішення суду, яке могло бути підставою для вчинення реєстраційних дій. У письмових поясненнях - відзиві на позов - державний реєстратор стверджує, що позивачка помилково вважає, що можна скасувати державну реєстрацію права власності на підставі рішення суду про залишення без розгляду позовної заяви [PERSON] , в той час, як підставою для реєстрації зазначеного права власності за відповідачем [PERSON] є іпотечний договір, та, стверджує реєстратор, жодне з рішень суду, вказаних позивачем, - не перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з реєстрацією права власності на спірну нерухомість за [PERSON] і не були підставою для виникнення або припинення прав (а.с.157). З цим твердженням не можна не погодитися. Так, дійсно, звернення [PERSON] до адміністративного суду з позовом про визнання дій і рішення державного реєстратора, який відмовив йому у реєстрації його права власності за іпотечним договором, а потім його заява про залишення цього позову без розгляду - не є його відмовою від його права на звернення за захистом своїх прав до суду, оскільки він від своїх вимог щодо реєстрації за ним права власності на спірне майно - не відмовлявся, а це право було зареєстроване за ним іншим реєстратором у зв`язку зі зміною законодавства, яке набуло змін протягом часу тривалого розгляду судами його позову (урядом змінено «Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», останні зміни - Постанова №189 від 26.02.2020р., набрала чинності 06.03.2020р.). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.81ч.1 ЦПК України, кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вищевикладені факти, що були досліджені судом, - сторонами не спростовані. Ст.82, її частинами 1-5,7 ЦПК України встановлено, що «Обставини, які визнаються учасниками справи, - не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду». Дія ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. Ст.24 цього Закону визначені підстави відмови в державній реєстрації прав, серед яких: подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявність підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав має містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття. На заяву [PERSON] від 22.05.2019р. (а.с.19-20) про вчинення реєстраційних дій, Державний реєстратор відділу надання адміністративних послуг Болградської районної державної адміністрації Капсамун І.О., за №02-07/142 від 14.06.2019р. надала відповідь (а.с.21), згідно якої реєстратор не вбачає підстав для проведення реєстраційних дій, оскільки подана заявником заява та документи не відповідають нормам чинного законодавства. Так, до Заяви [PERSON] від 22.05.2019р. в якості обґрунтування підстав, у додатках зазначено копія ухвали Одеського окружного Адміністративного суду від 03.01.2019р. (як вказано вище - про закриття провадження за позовом [PERSON] , у зв`язку з його заявою про залишення позову без розгляду), та копія документу про звільнення заявника від сплати адміністративного збору. У відповіді від 14.06.2019р. реєстратор послалася на ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно якої: «За результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав… У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)…. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про зупинення державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним скасуванням цим рішенням заяви власника про заборону вчинення реєстраційних дій чи відповідного судового рішення, зареєстрованих у базі даних заяв». Таким чином, оскільки заявницею [PERSON] не було надано державному реєстратору відповідного рішення суду - згідно якого судом ухвалено рішення стосовно а) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, б) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, в) а також скасування державної реєстрації прав, тому суд дійшов висновку, що державним реєстратором (третьою особою у даній справі) ухвалено правильне рішення щодо не допущення задоволення вищевказаної заяви [PERSON] , оскільки заявницею не було надано судового рішення з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Оскільки обставини стосовно наявності іпотечних правовідносин між позивачем і відповідачем, що встановлені протягом розгляду даної справи, ніким і нічим не спростовані, рішеннями судів встановлено, що перехід іпотечного спірного майна у власність відповідача відбулося у законний спосіб, а державний реєстратор, дії якого позивач оскаржує, - діяв відповідно до вимог чинного законодавства, підстав для задоволення вимог даного позову не вбачається, а тому вимоги позивача [PERSON] суд визнає такими, що є необґрунтованими іншими достатніми доказами, і такими, що не підлягають задоволенню по суті позову. Стосовно строків позовної давності звернення з даним позовом по суті. Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання щодо застосування до даного позову дії строків позовної давності, в якому відповідач стверджує, що про реєстрацію за ним права власності на спірну нерухомість позивач [PERSON] знала чи не з моменту її реєстрації, оскільки, по перше, вона брала участь у процесі розгляду судом його адміністративного позову на дії держреєстратора про відмову в реєстрації за ним спірного нерухомого майна на підставі набуття ним, [PERSON] цього права як на іпотечне майно після невиконання іпотекодавцем відповідних зобов`язань. Крім того, про намір перереєстрації за ним цього іпотечного майна він особисто попереджав [PERSON] відповідним повідомленням і тому він вважає, що їй було відомо про реєстрацію за ним права власності на зазначене вище спірне майно. Відповідно до вимог ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Позивачу було відомо про написання нею боргової розписки, укладення оскаржуваних договорів у 2012 році, також позивач не спростувала отримання нею вимог від відповідача про повернення боргу наприкінці 2013 році. Таким чином, позивачка мала знати, що несплата нею боргу потягне невідворотню перереєстрацію за кредитором її майна, яке вона передала в іпотеку, і тому строк позовної давності, що встановлений тривалістю у три роки, сплив після отримання нею такого «повідомлення» - ще у 2015 році, проте, оскільки позивачу [PERSON] було відомо про відмову державного реєстратора у реєстрації спірного майна за [PERSON] , і що ця відмова відповідачем оскаржується у судах, цілком ймовірно, що вона чекала закінчення цих судових процесів і не моніторила (хома мала таку можливість) державний реєстр щодо реєстрації за [PERSON] права власності на спірне майно, і, лише отримавши судове рішення - ухвалу від 03.01.2019р. про закриття провадження за адміністративним позовом [PERSON] у зв`язку з його відмовою від позову, дізналася з тексту цієї ухвали про те, що відповідачем його право власності вже давно зареєстроване, і, цілком обґрунтовано звернулася до державного реєстратора з заявою про скасування цієї, на її думку, незаконної реєстрації, проте в обґрунтування свого звернення не надала достатніх доказів, і саме тому реєстратор змушений був відмовити їй у здійсненні реєстраційних дій, а тому причина пропуску нею - позивачем звернення до суду за захистом своїх прав суд визнає поважною, ухвалюючи рішення лише після розгляду позову по суті. Так, Верховним Судом України у справі № 6-2469цс16 у постанові від 16.11.2016 року сформовано наступну позицію: «Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач має також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає з загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише по заяві сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю, а тому заява відповідача про застосування строків позовної давності до уваги судом не береться, і не є, наразі, підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: в разі задоволення позову - на відповідача, а в разі відмови в позові - на позивача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач є інвалідом ІІ групи, у задоволенні позову їй відмовлено, то судові витрати щодо сплати судового збору відносяться у даному випадку на рахунок держави.

Outcome: dismissed