Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

в Острозький районний суд з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про стягнення попередньої оплати та штрафу за договором купівлі-продажу № 09/13 від 14.10.2013 в сумі 1770000 грн. та 190000 грн. звернувся [PERSON] . Позивач зазначає, що 14.10.2013 фізична особа-підприємець [PERSON] та [PERSON] уклали Договір купівлі-продажу №09/13 від 14.10.2013, за умовами якого відповідач зобов`язався не пізніше 75 днів з моменту оплати, передати у власність Покупця товар - Обладнання у складі, відповідно до Специфікації; на протязі 45 днів після передачі Обладнання за власний рахунок провести монтаж, пусконалагоджувальні роботи та навчання персоналу; надати Покупцю технічні паспорти, інструкції по експлуатації та гарантійний талон на лінію гранулювання; доставити товар-обладнання власним транспортом за власний рахунок на місце встановлення і роботи даного обладнання, вказаного Покупцем. Позивач як Покупець у свою чергу зобов`язався прийняти поставлене Обладнання відповідно до умов Договору; здійснити попередню оплату згідно Додатку 1, що є невідємною частиною даного Договору, і Акту прийому-передачі №2 «Кінцевий» в розмірі 100% від суми даного Договору, а саме 1900000 грн. Вказує, що 14.10.2013, згідно розписки, підписаної відповідачем, останнім отримано від [PERSON] 1900000 грн. як передоплату обладнання з виробництва палєт. В подальшому, листом від 12.05.2015 відповідача повідомлено про необхідність доставки обумовленого товару за адресі [ADDRESS] , проте, 28.05.2015 Відповідач вказав про неможливість здійснити продаж й доставку товару, частково повернувши отримані грошові кошти [PERSON] у сумі 130000 грн. Зазначаючи, що саме за 28.05.2015 позивач дізнався про порушення свого права, яке полягає у невиконанні обов`язків за вказаним договором відповідачем, та оскільки нормами п.4.3. Договору передбачено, що за невчасну передачу обладнання відповідно до п.1.1. Договору Продавець сплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення суми даного Договору, а також штраф у сумі 10% від суми Договору, згідно п.3.1. Договору, просить стягнути з відповідача суму попередньої оплати за договором у розмірі 1770000 грн., штрафу у сумі 190000 грн. та понесені судові витрати. Ухвалою від 21.01.2019 позовну заяву прийнято до розгляду, який призначено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 25.11.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, подав письмові пояснення у яких зазначив обставини викладені ним у позовній заяві, а також вказав, що станом на 18.12.2020 відповідач так і не виконав обов`язки передбачені договором, обладнання не передав, на усні звернення не реагує, обґрунтовуючи невиконання умов договору відсутністю коштів та мотивації. Вказав, що жодних пропозицій щодо поставки обладнання, чи звернень про відстрочку поставки обладнання від відповідача не надходило. Своє звернення до суду у травні 2018 року пояснив тим, що до останнього вірив, що відповідач буде повертати борг. Просить позовні вимоги задовольнити, справу розглядати без його участі на підставі доказів та обставин поданих ним. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, у поданому відзиві позивач зазначив та у судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що позовна заява не містить жодних обґрунтованих доводів, з яких позивачем ініційовано звернення до суду, з посиланням на законодавство та докази, а складається лише з його власних міркувань та довільного тлумачення правових норм, наведені позивачем обставини не находять свого відображення в дійсності та не мають належного обґрунтування, позивачем не вказано жодних підстав, які надають йому права заявляти позов про стягнення попередньої оплати за договором. Умовами договору не передбачено таких правових підстав чи обов`язку відповідача повернути отримані кошти, вимогу про розірвання договору чи визнання його недійсним заявлено не було Вказує, що обґрунтовуючи свою правову позицію щодо не пропущення строку позовної давності, позивач зазначає, що він дізнався про порушення свого права 28.05.2015, не надає жодних доказів, що він звернувся з листом від 12.05.2015 та що [PERSON] частково повернув йому суму коштів, вказані твердження є надуманими, адже лист від 12.05.15 є одностороннім документом, який відповідач не підписував та не отримував, не знав про його існування. Зазначає, що посилаючись на лист від 12.05.15, всі обґрунтування позивач зазначає щодо не поставки йому обладнання, а щодо повернення суми попередньої оплати він до відповідача не звертався, а до суду звернувся вже про стягнення коштів, а не про виконання обов`язку щодо поставки обладнання згідно умов Договору. Позивач зазначає в позові, що сам договір є невиконаним, разом з тим позивачем не заявлено вимогу про його виконання відповідачем. Зазначає, що відповідач виконав свої зобов`язання щодо поставки товару за договором, а позивач отримав товар, про що було складено відповідні підтверджуючі документи первинного бухгалтерського обліку. Претензій сторони одна до одної не заявляли. В продовж 4 років обладнання працювало справно, в кінці 2017 року [PERSON] звернувся до відповідача з претензією про виконання робіт з обслуговування, однак він йому відмовив, у зв`язку з тим що між сторонами договір про обслуговування обладнання не укладався. Вважає, що позивач зловживає правами, штучно ініціюючи судову справу. Вказує, що не зберіглось жодних документів первинного бухгалтерського обліку, а позивач навмисно приховує такі документи з метою заволодіння обладнанням та додатково хоче неправомірно стягнути кошти, створивши умови для отримання подвійної вигоди. Вказує, що господарську діяльність [PERSON] як фізична особа - підприємець з 12.10.2016 вже не здійснює, стан суб`єкта підприємницької діяльності - припинено (номер запису: 26070060002003250). Отже, вся документація, що стосується підприємницької та господарської діяльності як ФОПа була знищена після припинення діяльності ще в 2017 році. Просить застосувати строк позовної давності щодо позовних вимог позивача, а в позові [PERSON] до ФОП [PERSON] відмовити повністю. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 14.10.2013 Фізична особа-підприємець [PERSON] (Продавець, Відповідач у справі) та [PERSON] (Покупець, Позивач у справі) уклали Договір купівлі-продажу №09/13 від 14.10.2013 За умовами вказаного правочину (п.1.1.) Відповідач зобов`язався не пізніше 75 днів з моменту оплати, згідно п.3.1.1. Договору: -передати у власність Покупця товар - Обладнання у складі, відповідно до Специфікації; -на протязі 45 днів після передачі Обладнання за власний рахунок провести монтаж, пусконалагоджувальні роботи та навчання персоналу; -надати Покупцю технічні паспорти, інструкції по експлуатації та гарантійний талон на лінію гранулювання; -доставити товар-обладнання власним транспортом за власний рахунок на місце встановлення і роботи даного обладнання, вказаного Покупцем. Позивач як Покупець у свою чергу зобов`язався: -прийняти поставлене обладнання відповідно до умов Договору (п.1.2.); -здійснити попередню оплату згідно Додатку 1, що є невід`ємною частиною даного Договору, і Акту прийому-передачі №2 «Кінцевий» в розмірі 100% від суми даного Договору, а саме 1900000 грн. (п.3.2.). Нормами п.4.3. Договору передбачено, що за невчасну передачу обладнання відповідно до п.1.1. Договору Продавець сплачує Покупцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення суми даного Договору, а також штраф у сумі 10% від суми Договору, згідно п.3.1. Договору. Договір набирає сили з моменту його підписання Сторонами і діє повного виконання зобов`язань (п.7.1.). 14.10.2013, згідно розписки, підписаної [PERSON] , останнім отримано від [PERSON] 1900000 грн. як передоплату за обладнання з виробництва палєт згідно Договору купівлі-продажу №09/13 від 14.10.2013. З повідомлення від 12.05.2015 встановлено, що позивач повідомив ФОП [PERSON] про необхідність доставки обумовленого товару за адресою [ADDRESS] . З квитанції 8210900054240 встановлено, що 12.05.2015 для [PERSON] було здійснено поштове відправлення. Відповідно до приписів ст. ст. 526, 530, 610, 611, 612, 613 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до норм ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Згідно ч.8 ст.83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов`язання виконав, надавши відповідачу передоплату за обладнання в розмірі визначеному умовами договору. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні представник відповідача вказав, що [PERSON] у повному обсязі виконав умови укладеного 14.10.2013 договору і у визначені терміни поставив для [PERSON] визначене обладнання, однак жодних доказів на підтвердження вказаних обставин не надав. Одночасно, з поданих письмових доказів, зокрема розписки [PERSON] від 14.10.2013 встановлено, що він прийняв кошти від [PERSON] як передоплату за обладнання з виробництва палет, проте у матеріалах справи відсутні будь-які докази виконання умов договору зі сторони [PERSON] , тому суд приходить до висновку що поданий [PERSON] позов є підставним. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач умови договору не виконав у повному обсязі, тому [PERSON] має право на отримання гарантій внаслідок належного виконання зобов`язання. Стаття 549 ЦК України містить загальне визначення неустойки (штрафу, пені) як грошової суми або іншого майна, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За загальним правилом кваліфікуючою ознакою штрафу є, зокрема, обчислення суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання та має характер нарахування. При цьому, законодавець визначив вищеперераховані ознаки штрафу та пені імперативно, не надавши сторонам зобов`язання можливості їх змінювати. Отже, нарахування позивачем штрафу за кожен день несвоєчасного виконання зобов`язання є таким, що суперечить чинному законодавству. Як вбачається з ч.2, 3 ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати. На суму попередньої оплати нараховуються проценти відповідно статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути переданий, до дня фактичного передання товару покупцеві або повернення йому суми попередньої оплати. Договором може бути встановлений обов`язок продавця сплачувати проценти на суму попередньої оплати від дня одержання цієї суми від покупця. Обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річь не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов`язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов`язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав. За загальними правилами ЦК України покупець має право вимагати від продавця або передання оплаченого товару та нарахувати санкції у виді пені за прострочення поставки товару, або повернення йому суми попередньої оплати та нарахувати проценти на суму попередньої оплати дня одержання цієї суми від покупця (за умови встановлення договором такого обов`язку). Разом із тим, стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідкам порушення ним грошового зобов`язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за непоставлений товар. З позовної заяви вбачається, що позивач просить повернути суми попередньої оплати, однак нарахував штраф за прострочення поставки товару. Отже, слід дійти висновку, що позивачем нараховано штраф на інше зобов`язання, оскільки повернення суми попередньої оплати є поверненням суми авансу, на який можуть нараховуватися лише проценти, передбачені ст.536 ЦК України. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаним вимогам позивачем не надано розрахунку 10 % штрафу, передбаченого п.4.3 договору, який би містив відомості про розмір простроченої суми, на яку нараховуються проценти по штрафу, а також період, за який ці проценти нараховані. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, суд не в праві перебирати на себе функцію подання доказів та здійснення нарахування штрафних санкцій за договором. Суд уповноважений перевірити обґрунтованість та законність вимог позивача, проте не здійснювати формулювання таких вимог. [PERSON] не надано належного розрахунку штрафних санкцій, які необхідно сплатити [PERSON] . Про наявність будь-яких перешкод для подачі доказів позивачем не заявлялось. Наявність таких перешкод не вбачається і з наявних матеріалів справи. Що ж стосується клопотання відповідача про застосування строку позовної давності, як підстави у відмові позовних вимог, то суд вказує на таке. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14). Таким чином, підставами для відмови в позові у зв`язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності. Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову і лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасника правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012). Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами, визначені у главі 19 ЦК України. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення та застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливим цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). За змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності обчислюється за правилами ст. 261 ЦК України, частина перша якої пов`язує його з днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який Позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Право на позов у процесуальному розумінні - це право на подачу позовної заяви з метою захисту порушеного права, обмежене строками позовної давності. Вимоги щодо захисту порушеного права розглядаються судом незалежно від строку позовної давності, але закінчення строку позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позову. Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість правовідносин. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захисту разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Загальна позовна давність (строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. ст. 256, 257, 267 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови у позові. Поняття "строк договору", "строк виконання зобов`язання" та "термін виконання зобов`язання" згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Поняття "строк виконання зобов`язання" і термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як слідує із вищевказаних норм та умов договору, то саме 28.12.2013 - це граничний строк поставки обладнання, про який позивачу було відомо з підписаних умов договору і строк позовної давності почав перебіг саме з цієї дати і закінчився по спливу 3 років - 28.12.2016, а позивач із вказаним позов звернувся до суду лише 23.05.2018. Таким чином право на звернення до суду у позивача припинилось 29.12.2016. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Слід зазначити, що надсилання позивачем повідомлення про необхідність поставки обладнання для відповідача, не є обставиною, яка вливає на переривання строку позовної давності визначеної нормативно-правовими актами. Також, судом не приймаються до уваги твердження позивача про те, що відповідач для нього 28.05.2015 повернув частину отриманих коштів, оскільки вказане твердження не підтверджується жодними доказами. Позивач не вказав на спосіб повернення коштів у розмірі 130000 грн., не надав відповідної банківської квитанції у випадку повернення їх на банківський рахунок позивача із зазначенням його реквізитів, як і не надав жодної розписки [PERSON] , з якої встановлено, що останній повертає для нього кошти у вказаному розмірі, чи розписки [PERSON] , який приймає від [PERSON] кошти в рахунок повернення за неможливості доставки товару визначеного умовами договору №09/13 від 14.10.2013, які були б датовані 28.05.2015, що слугувало б підставою для переривання строку позовної давності і початку його відліку саме із вказаної дати. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку позовної давності та не надав відповідних доказів. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судовий збір відшкодуванню позивачу не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed