Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

У жовтні 2010 року позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому вказали, що мешкали та були зареєстровані в квартирі [ADDRESS]. 15 березня 2004 року заочним рішенням суду [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування квартирою. 30 березня 2004 року [PERSON] зняв з реєстрації позивачів та одноособово приватизував спірну квартиру. 21 липня 2004 року він продав квартиру [PERSON], яка 30 листопада 2007 року продала квартиру [PERSON]. 19 грудня 2005 року ухвалою Куйбишевського районного суду м. Донецька заочне рішення від 15 березня 2004 року скасоване. 19 грудня 2007 року рішенням суду позов задоволений. 14 жовтня 2008 року апеляційним судом Донецької області рішення скасоване, справа направлена на новий розгляд. 21 липня 2009 року ухвалено рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. 24 листопада 2009 року рішенням апеляційного суду Донецької області у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. [PERSON], [INFO], була зареєстрована у спірній квартирі з квітня 1990 року. Рішення суду щодо визнання її такою, що втратила право користування квартирою не ухвалювалось. При приватизації [PERSON] ввів в оману орган приватизації щодо надання інформації про склад сім'ї , без зазначення неповнолітньої [PERSON] На час приватизації 28 травня 2004 року, позивачі мешкали в квартирі, мали право на житло, а тому приватизація квартири без їх участі та згоди відбулась незаконно і порушує їх конституційне право на житло. Просили визнати розпорядження представництва Фонду державного майна України в м. Донецьку № 2878 від 28 травня 2004 року про приватизацію спірної квартири недійсним; визнати договір купівлі - продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 липня 2004 року недійсним; визнати договір купівлі - продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 листопада 2007 року недійсним; зобов'язати КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» скасувати записи у Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо спірної квартири; вселити позивачів у спірну квартиру. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 21 січня 2013 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON]. В апеляційній скарзі [PERSON], [PERSON], [PERSON] просили рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, оскільки рішення незаконне - суд дійшов помилкового висновку про наявність публічно - правового спору, зробив передчасний висновок про відмову у визнанні недійсним договору відчуження спірної квартири, адже не з'ясував належним чином обставини щодо законності приватизації спірної квартири. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 2 липня 2013 року рішення Будьоннівського районного суду м. Донецька від 21 січня 2013 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 січня 2014 року рішення апеляційного суду Донецької області від 2 липня 2013 року скасоване, справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У судовому засіданні апеляційного суду позивач [PERSON], [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], представник органу опіки та піклування Будьоннівського району м.Донецька Гнеденко В.М. підтримали доводи апеляційної скарги. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON] просили апеляційну скаргу відхилити. Представники Будьоннівської районної у м.Донецьку ради та Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю. Інші учасники судового розгляду до суду не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином - телефонограмами, які передані 4 березня 2014 року та зареєстровані в Журналі телефонограм. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. На підставі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України ,що міститься в п. 2. постанови «Про судове рішення у цивільній справі «№ 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права,що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що розпорядження представництва Фонду державного майна України в м.Донецьку № 2878 від 28 травня 2004 року не визнано неправомірним в рамках адміністративного судочинства, позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру на ім»я [PERSON] не заявлялись, то відсутні підстави для визнання недійсним договорів купівлі-продажу від 21 липня 2004 року та відповідно від 30 листопада 2007 року, підстави для вселення виникли з часу постановлення апеляційним судом рішення про відмову в задоволенні позовних вимог щодо визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, але при розгляді цієї справи суд позбавлений права вирішувати питання щодо вселення позивачів у спірну квартиру, оскільки в одному позові об»єднані різні, неоднорідні вимоги, що не відповідає вимогам ст.126 ЦПК України.. Однак з такими висновкими суду не можна погодитися. Судом першої інстанції при розгляді справи встановилено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 28 травня 2004 року, яке видано згідно розпорядження представництва Фонду державного майна України в м.Донецьку за №2878. Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). За змістом ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. У п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз'яснено, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), п. 24 - у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла та інше). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень. Таким чином висновки суду першої інстанції про розгляд питання щодо визнання неправомірним розпорядження представництва Фонду державного майна України в м.Донецьку № 2878 від 28 травня 2004 року в рамках адміністративного судочинства не ґрунтуються на законі. З урахуванням вказаного, колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним розпорядження представництва Фонду державного майна України в м.Донецьку, не є вимогами публічно-правового характеру, а носять цивільно-правовий характер, оскільки зачіпають цивільні інтереси позивача (фізичної особи), які стосуються його права власності на спірне нерухоме майно, тобто у справі існує спір про право, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, Виходячи з викладеного, оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового. Згідно ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, але відповідно до ч.2 ст.13 ЦК України при здійснені своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Зі змісту статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 65-1 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. На підставі ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-XII, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Аналогічне положення закріплено в п.5 Положення про порядок передачі квартир (будинків ) у власність громадян, затвердженого Наказом Держжитлокомунгосп від 15 вересня 1992 року № 56 "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян". З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на сім»ю із чотирьох осіб, згідно з ордером № 12033 від 04 травня 1978 року надана квартира [ADDRESS] (т.1 арк..спр.20), де з 12 жовтня 1978 року [PERSON] - зареєстрований. 12 травня 1985 року зареєстрована в даній квартирі дружина [PERSON], 5 травня 1989 року зареєстрований [PERSON] - син, в квітні 1990 року зареєстрована донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Куйбишевського районного суду м.Донецька від 15 березня 2004 року [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] (т.1 арк..спр.12-14). Ухвалою Куйбишевського районного суду м.Донецька від 19 грудня 2005 року рішення Куйбишевського районного суду м.Донецька від 15 березня 2004 року скасовано за нововиявленими обставинами за заявою прокурора (т.1 арк.спр.200-202). 19 грудня 2007 року рішенням Куйбишевського районного суду м. Донецька [PERSON] і [PERSON] визнано такими, що втратили право на користування спірною квартирою (т.1 арк.спр.206), 14 жовтня 2008 року апеляційним судом Донецької області рішення суду скасовано з направленням справи на новий судовий розгляд (арк.спр.207-210). 21 липня 2009 року Куйбишевським районним судом м. Донецька ухвалено рішення, яким у задоволенні позову про визнання [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] відмовлено (т.1 арк.спр.213-215). 24 листопада 2009 року рішенням апеляційного суду Донецької області рішення Куйбишевського районного суду м. Донецька від 21 липня 2009 року скасовано і прийнято нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено (т.1 арк.спр.216-219). При цьому апеляційним судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з поважної причини не проживали у спірній квартирі понад шість місяців і не втратили право користування нею з поважних причин у зв»язку з неприязними стосунками і створеними ним умовами, на підставі положень п.7 ст.71 ЖК України. Виходячи з викладеного та вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" [PERSON] та [PERSON] мають право на приватизацію даної квартири. Крім того, апеляційний суд вважає неправомірним усунення від участі у приватизації спірної квартири неповнолітньої на той час дитини [PERSON], право на приватизацію житла якої прямо передбачено законом. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Окрім цього, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] вселилися до спірної квартири в установленому законом порядку, набула прав і обов'язків, як член сім'ї наймача, постійно, в тому числі і на час приватизації, іншого житла не мала, іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням сторонами не укладено, судове рішення з приводу виселення з квартири чи втрати права користування жилим приміщенням відносно неї взагалі були відсутні. Згідно зі статтею 144 Конституції України, статтею 59 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" N 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування визнаються незаконними в судовому порядку з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України. Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку, що при здійсненні приватизації спірної квартири були порушені вимоги законодавства України та права позивачів щодо приватизації, оскільки була відсутня письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї на приватизацію квартири, порушено вимоги Положення про порядок передачі квартир (будинків) у приватну власність громадян, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання недійсним розпорядження представництва Фонду державного майна України в м.Донецьку №2878 від 28 травня 2004 року про приватизацію квартири [ADDRESS]. Також є обґрунтованими позовні вимоги щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу, оскільки позов заявлено саме щодо відновлення порушеного права [PERSON], [PERSON] та [PERSON] шляхом повернення сторін оспорюваних договорів до первісного стану, оскільки позивачі незаконно були позбавлені права на приватизацію спірної квартири, при приватизації якої був порушений порядок її проведення, визначений законом. Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", у п.2 якої зазначено, що зміст правочину не повинен суперечити положенням інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. На підставі положень ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В позовній заяві (т.1 арк.спр.3-11) позивачі просили визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири на підставі ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦПК України. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Виходячи з положень ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Враховуючи висновки апеляційного суду щодо визнання приватизації недійсною, відповідач [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру і відповідно не мав права на її відчуження, тобто зміст договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 липня 2004 року (т.1 арк.спр.23-24) суперечить Цивільному кодексу, тому підлягає визнанню недійсним. З аналогічних підстав є недійсним договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], укладений 30 листопада 2007 року (т.1 арк.спр.25-26). При цьому апеляційний суд враховує роз'яснення, викладені в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Але пунктом 3 ч. 1 ст.388 ЦК України визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В даних правовідносинах позивачі не є власниками квартири, вони лише мають право користування нею та право на приватизацію, тому позбавлені можливості заявити позов про витребування майна. Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає належним способом захисту прав позивачів саме визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 21 липня 2004 року та 30 листопада 2007 року. На підставі ч.1 ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Таким чином, підлягають задоволенню позовні вимоги щодо вселення позивачів до спірної квартири. В той же час не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов'язання КП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» скасувати записи у Реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо, внесені на підставі свідоцтва №2878 від 28 травня 2004 року, виданого представництвом Фонду державного майна України в м.Донецьку, на підставі договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 21 липня 2004 року та договору купівлі - продажу даної квартири, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 30 листопада 2007 року з наступних підстав. Порядок ведення Реєстру прав власності на нерухоме майно був затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 28 січня 2003 року №7/5, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 28 січня 2003 року за N67/7388. Даний Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства юстиції N1844/5 від 14 грудня 2012 року, тобто на даний час Реєстр прав власності не ведеться взагалі. Крім того, з 1 січня 2013 року функції державної реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна перейшли від органів місцевого самоврядування в особі створених ними підприємств - бюро технічної інвентаризації (БТІ) до органів державної влади в особі Державної реєстраційної служби України (фактична реалізація на місцях здійснюється територіальними органами Міністерства юстиції України), виходячи з положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, за яким систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку - ст.6 Закону. Даними органами ведеться Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial