Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права на земельну частку (пай), внесення до списку членів КСП, що додається до державного акта на право колективної власності на землю в якому вказує, що до грудня 1992 року [PERSON] проживала на забрудненій території, яка була включена в перелік населених пунктів, які піддались радіоактивному забрудненню внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Позивачка зазначає, що вона працювала різноробочою до пенсійного віку в колгоспі ім. Мічуріна в с. Середи, Ємільчинського району, Житомирської області та є інвалідом другої групи. Вона отримала «пересельний» будинок в [ADDRESS]. Позивачка зазначає, що неодноразово зверталася в органи державної влади, щодо прав на отримання земельного паю, в тому числі і до Житомирської обласної адміністрації. Однак, їй було відмовлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник - Попільнянської РДА в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Також, представником відповідача було подане заперечення на позовну заяву. Від Лисівської сільської надійшла заява про розгляд справи без його уповноваженого представника, позовні вимоги не підтримує та зазначено, що на даний час неможливо надати земельну частку/пай/ з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі. Представник Головного управління Держземагенства в судове засідання не з'явився, були подані заперечення в яких міститься прохання відмовити у задоволенні позову до Головного управління Держземагенства в Житомирській області. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав: Відповідно до ордера № 279 серія 102 від 23.12.1992 року [PERSON] отримала будинок в [ADDRESS]. Згідно із довідки від 27.03.2007 року виданої виконавчим комітетом Ємільчинської селищної ради, Житомирської області [PERSON] проживала в [ADDRESS] з 26.04.1986 року по 13.10.1987 рік. В листі Головного Управління Сільського господарства і продовольства № Ш-197/10 від 24.07.2001 року зазначено, що [PERSON] вправі звернутися до Лисівської сільської ради з заявою про отримання земельної частки (паю) за новим місцем роботи (проживання) із земель запасу та резервного фонду в розмірі і порядку, визначених законодавством. Згідно листа Попільнянської районної державної адміністрації, Житомирської області № П-56/22 від 23.04.2001 року [PERSON] не являлась членом КСП «Полісся», тому вона немає права на отримання земельної частки (паю). Відповідно довідок № 5 та № 6 від 25.02.2002 року [PERSON] працювала різноробочою до пенсійного віку в колгоспі ім. Мічуріна в с. Середи, [PERSON] в списках на одержання земельного паю в межах Ємільчинського району не включена, колгосп Ім. Мічуріна реформоване в Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма ім. Мічуріна» згідно наказу № 2 від 24.02.2000 року. В довідці № 266 від 26.02.2007 року виданої виконавчим комітетом Лисівської сільської ради, Попільнянського району, Житомирської області зазначено, що [PERSON] на території сільської ради земельну частку (пай) не отримувала. Управлінням пенсійного фонду України в м. Коростені та Коростенському районі, Житомирської області видано довідку № 134 від 11.03.2014 року про те, що [PERSON] є інвалідом другої групи. Згідно довідки № 147-02-19 від 22.04.2014 року виданої Лисівською сільською радою, Попільнянського району, Житомирської області вся земля, яка належала КСП «Полісся» розпайована і роздана громадянам, які являлися членами КСП «Полісся» на момент розпаювання, станом на 22.04.2014 року земель запасу та резерву на території сільської ради не має. Відповідно до листа № 167-02-19 від 20.05.2014 року виданого Лисівською сільською радою, Попільнянського району, Житомирської області [PERSON] переїхала в с. Лисівку 16.11.1992 року з Обухівського району і вибула з села Лисівка та знялася з реєстрації 08.06.2004 року у м. Коростень у будинок-інтернат. За час проживання у с. Лисівка вона у члени КСП «Полісся» не ступала і трудової участі не приймала. Згідно архівної довідки № 315 та довідки № 316 від 31.07.2014 року виданих КП «Трудовий архів Ємільчинського району» Ємільчинської районної ради Житомирської області, [PERSON] дійсно працювала в ПСП «Агрофірма ім. Мічуріна» (бувшому колгоспі ім. Мічуріна) с. Середи, Ємільчинського району, Житомирської області, про, що свідчать стажові дні, на підставі книги обліку трудового стажу і заробітку колгоспників за 1960 роки форми 14-а, бригади № 3, за період роботи із 1960 року по 1974 роки. Відповідно до Архівного витягу № 579 від 18.09.2014 року із протоколу № 3 Уповноважених зборів колгоспників колгоспу ім. Мічуріна с. Середи від 05.04.1972 року [PERSON] включена до списку колгоспників, що не виробили мінімуму виходів за 1971 рік і не включено в стаж роботи за 1971 рік. Згідно довідки № 1055 від 25.09.2014 року виданої виконкомом Середівської сільської ради Ємільчинського району, Житомирської області [PERSON] (1930 року народження, уродженка с. Середи, Ємільчинського району, Житомирської області) дійсно фактично проживала та була зареєстрована в с. Середи, Ємільчинського району, Житомирської області по 11.01.1980 рік та працювала в колгоспі ім. Мічуріна колгоспницею. В ст. 22 Земельного кодексу України 1990 року зазначено, що право власності на землю виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 23 ЗК 1990 року право власності посвідчується державним актом. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству із зазначенням розміру земель, що перебувають у колективній власності громадян, до державного акта додається список цих громадян. Відповідно до ст.7 Закону України "Про колективне сільськогосподарське підприємство" від 14.02.1992 року земля є об'єктом права колективної власності підприємства, майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам, суб'єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яку вони одержують при виході з підприємства. Згідно із пунктом 2 Указу Президента України №720/95 від 08.08.1995 р. "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до п.7 цього Указу встановлено, що створюваний під час передачі у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також, іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом;громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай);громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. В судовому засіданні встановлено, що позивач не була прийнята ні до членів КСП «Полісся» Лисівського району, ні до ПСП «Агрофірма ім. Мічуріна». Позивач не включена до списку осіб, що додається до Державного акта, що підтверджується довідкою від 25.02.2002 року. Таким чином, позивач до часу розпаювання землі не була членом ПСП «Агрофірма ім. Мічуріна» с. Середи, Ємільчинського району, Житомирської області. Доказів на підтвердження того, що позивач була членом ПСП «Агрофірма ім. Мічуріна» на дату видачі КСП Державного акту на право колективної власності на землю та доказів на підтвердження того, що приймалось рішення загальними зборами про виділення позивачу земельної частки (паю), як новоприйнятому члену КСП, суду не надано. Із заявою про виділення земельної частки (паю), як новоприйнятому члену ПСП «Агрофірма ім. Мічуріна» чи КСП «Полісся» позивачка до загальних зборів не зверталася. Указом Президента України №720/95 від 08.08.1995 р. "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям" прямо не передбачено право особи, прийнятої в члени КСП після розпаювання землі на отримання рівної з іншими членами колективу частки землі. Питання про розмір земельної ділянки (паю) для виділення новоприйнятим членам КСП згідно рішень виконкому і сесії селищної ради за 1995-1999 роки не вирішувалось. Таким чином, позивач права на земельну частку (пай) не набула, так як не була членом ПСП «Агрофірма ім. Мічуріна» на дату отримання Державного акта на право колективної власності на землю, у зв'язку з чим позовні вимоги про визнання за позивачем права на земельну частку (пай) по колишньому КСП «Полісся» та внесення до списку членів КСП, що додається до державного акта на право колективної власності на землю є необґрунтованими та недоведеними. Судом, в судовому засіданні, відповідно ст. 10 ЦПК України, роз'яснювались представнику позивача права та обов'язки, щодо здійснення його та позивача прав на надання документів, що підтверджують позовні вимоги, які можуть знаходитись в пенсійній справі [PERSON]. Однак, представник позивача не скористався наданим йому правом. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено позовні вимоги, а тому позов не є обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed