Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідно до умов кредитного договору № DNQ1RU13930029 від 16.01.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 9999,89 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складає між ним і Банком Договір, що підтверджується підписом відповідача під заявою. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов договору. Відповідач зобов'язання належним чином не виконав, тому на підставі ч.2 ст.1054 ЦК України позивач вважає, що у нього є право вимагати повернення всієї суми заборгованості. В позові вказано, що відповідно до умов кредитного договору відповідач повинен сплатити: заборгованість по кредиту - 9999,90 грн., суму боргу по сплаті відсотків за користування кредитом - 3,84 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 49818,67 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) - 2991,12 грн., а всього заборгованість складає 63313,53 грн. Зазначену суму боргу позивач просив стягнути з відповідача у повному обсязі, а також судові витрати 633,14 грн.. Заочним рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2013 року в задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що 16 січня 2008 року згідно укладеного Договору №DNQ1RU13930029 відповідач отримав споживчий кредит на шість місяців, у розмірі 9999,89 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12% на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості по кредиту повинно здійснюватися щомісячно та останній платіж повинен бути проведений відповідачем 16 липня 2008 року. Згідно умов Договору кредиту, відповідач [PERSON] зобов'язався повертати кошти та сплачувати відсотки за користування кредитом рівними частинами по 1667 грн. 24 коп. щомісячно. В порушення умов Договору відповідач кредит не повернув у повному обсязі та не проводить оплату за користування ним. Згідно розрахунку, наданого позивачем, станом на 08.04.2013 року заборгованість відповідача по Кредиту становить - 9999,90 грн., суму боргу по сплаті відсотків за користування кредитом - 3,84 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 49818,67 грн., штраф (фіксована частина) - 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) - 2991,12 грн., а всього заборгованість складає 63313,53 грн. Розрахунок надано з 16.01.2008 року по 08.04.2013 рік. Згідно статті 530 ЦК України зазначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Стаття 257 зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У п. 31 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5 зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Із змісту договору, укладеного між сторонами (а.с.6) вбачається, що він є договором споживчого кредитування "товари у розстрочку". Як було встановлено у судовому засіданні та підтверджується розрахунком суми боргу, наданої представником ПАТ Комерційний банк "ПриватБанк", заборгованість [PERSON] по кредитному договору становить нарахована з 16.01.2008 року по 08.04.2013 рік. Строк виконання зобов'язання відповідача перед позивачем закінчився 17 липня 2008 року, відповідно строк позовної давності закінчився 17 липня 2011 року. Врахувавши ці обставини, суд вважав позовні вимоги про стягнення із відповідача суми боргу по кредиту та нарахованим відсотках незаконними, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим позов не задовольнив. Але із такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки вони не враховують обставин у справі, та зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Частиною 1 статті 224 ЦПК України передбачені умови проведення заочного розгляду справи, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, однією із умов проведення заочного розгляду справи є належне повідомлення відповідача. Як вбачається із матеріалів справи відповідач жодного разу не був належним чином повідомлений про наявність пред'явленого до нього позову, а також про розгляд справи у суді першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.74-76,127-128 ЦПК України. За таких обставин заочний розгляд справи проведений судом першої інстанції із порушенням вимог процесуального законодавства. Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції посилався на роз'яснення п. 31 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5, а також на положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у зв'язку із чим застосував позовну давність за позовом про повернення споживчого кредиту незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Суд вказав, що із змісту договору, укладеного між сторонами вбачається, що він є договором споживчого кредитування "товари у розстрочку", строк виконання зобов'язання відповідача перед позивачем закінчився 17 липня 2008 року, відповідно строк позовної давності закінчився 17 липня 2011 року. Висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові № 6-239цс14 від 04.02.2015 року про застосування норм права визначено, що згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Таким чином, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а також неправильно застосовані норми матеріального права. Оскільки відповідач [PERSON] вперше був повідомлений про наявність пред'явленого до нього позову, а також про розгляд справи лише у суді апеляційної інстанції 28 лютого 2015 року, а тому реалізувати свої права на судовий захист відповідно до положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вимог ч.1 ст.55 Конституції України, ст.ст. 10,11,27,31 ЦПК України, відповідач зміг лише із цього часу. 04 березня 2015 року відповідач [PERSON] направив до суду апеляційної інстанції заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позову ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв'язку із спливом позовної давності. Відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається із заяви позичальника від 16.01.2008 року (а.с.5-6) кредит йому був наданий на строк 16 липня 2008 року включно. В матеріалах справи відсутні докази про продовження дії кредитного договору. Позивач звернувся до суду із позовом лише 25 липня 2013 року, ніяких причин пропущення позовної давності у позові не зазначено, клопотання про поновлення строків звернення до суду не заявлялось, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову, у зв'язку із спливом позовної давності. Підставою для задоволення позову не можуть бути і Умови та Правила надання банківських послуг, які позивач долучив до матеріалів справи. Відповідно до вимог статей 256,257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). А тому немає підстав для застосування іншого строку позовної давності, оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписані сторонами кредитного договору діяли Умови та Правила надання банківських послуг в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, та відповідачем не підписувались. Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати, відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України, та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Outcome: partial