Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

У грудні 2020 року позивач комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) "Київтеплоенерго" (далі - КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Як стверджував позивач, відповідачам надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проте останні належним чином не сплачували за отримані послуги, допустили заборгованість з їх оплати, яка станом на 01.11.2020 складає 70 855,35 грн (заборгованість за послуги з централізованого постачання опалення у розмірі 68 641,66 грн та заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 213,69 грн). Окрім того, позивач на підставі Договору №602-18 про відступлення прав вимоги від 11.10.2018, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 91 569,87 грн (заборгованість за послуги з централізованого постачання опалення у розмірі 74 843,58 грн та заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 726,29 грн). З цих підстав КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" просило суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 74 843,58 грн, заборгованість за спожиті до 30.04.2018 з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 726,29 грн, інфляційну складову боргу в розмірі 8 149,72 грн, 3% річних у розмірі 5 501,72 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 68 641,66 грн, заборгованість за спожиті до 01.05.2018 послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 213,69 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1 035,48 грн та 3% річних у розмірі 969,83 грн, витрати, пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн, судовий збір у розмірі 2 671,23 грн. Ухвалою суду від 29.12.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, визначено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Окрім того, вказаною ухвалою суду від 29.12.2020 постановлено витребувати у Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформацію про власника/власників об`єкта нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] за період з 01.05.2015 по 01.03.2019. 30.12.2021 сторонам направлено листи з додатками до них, а саме: позивачу копію ухвали про відкриття провадження, а відповідачу копію ухвали про відкриття провадження та позовну заяву з додатками до неї. Ухвалою суду від 24.02.2021 постановлено здійснити перехід з розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін цивільної справи за позовом Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості на розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 12.05.2021 постановлено закрити підготовче провадження у справі № 756/16430/20 за позовом Комунального підприємства виконавчого округу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та призначити справу до судового розгляду по суті. 13.04.2021 на адресу суду надійшов відзив на позов від відповідача [PERSON] , відповідно до якого відповідач не заперечує той факт, що вона з 15.03.2019 є співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] , разом з тим, підставою для звернення до суду є твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] без укладання договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води користувалась наданими послугами з 01.10.2015 по 20.11.2020 та внаслідок несвоєчасної сплати за спожиті послуги утворилась заборгованість. Однак, відповідач [PERSON] є співвласником квартири з 15.03.2019 та ніколи не проживала за вказаною адресою, оскільки зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , отже послугами в період, у який нарахована заборгованість до 15.03.2019 не користувалась, оскільки не є споживачем комунальних послуг до вказаного часу. Окрім того, між позивачем та відповідачем [PERSON] 22.03.2019 був укладений договір №024076000410400 про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідач також звертає увагу на невідповідність даних наданих позивачем у розрахунках заборгованості, а саме за період 01.10.2015 - 30.11.2020 зазначено про наявність лічильника ГВП, що відповідає дійсності, в той час як у розрахунках заборгованості за період з 01.05.2018 - 01.11.2020 зазначено про відсутність лічильника ГВП. Позивач подав документи, пов`язані із початком та закінченням опалювального сезону за період 2018-2020 роки, в той час як за минулі періоди факт надання послуг з теплопостачання на суми вказані у розрахунках не підтверджені відповідними документальними доказами. Позивачем не було надано акт про стан внутрішньо будинкової системи гарячого водопостачання, хоча відповідно до пп. 5 п. 32 Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 №630, вони зобов`язані проводити її перевірку із складенням відповідного акта. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження дійсного розміру заборгованості відповідачів перед позивачами стороною позивача не надано. Також, відповідач [PERSON] у відзиві зазначає, що оскільки вона є співвласником квартири з 15.03.2019 та ніколи не проживала за вказаною адресою, в межах позовної давності, вважає, що позивач має право на стягнення заборгованості, яка була нарахована лише за період з 15.12.2019. Стягнення інфляційної складової боргу та 3% річних слід здійснювати також з 15.12.2019. Враховуючи викладене, просила суд застосувати позовну давність та стягнути заборгованість за період з 15.12.2019 по жовтень 2020 року включно. Разом з тим, у прохальній частині відзиву на позовну заяву відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Окрім того, відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. Просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2015 по 14.03.2019. Представником позивача [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, де просить суд залишити без розгляду відзив на позовну заяву та відмовити у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності. В обгрунтування вказує, що відповідачі є співвласниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 15.03.2019. Також зазначає, що у відповідачів квартирний лічильник з центрального опалення відсутній, а з постачання гарячої води наявний, що стосується будинкових лічильників центрального опалення наявний, а з постачання гарячої води - відсутній. Відповідно до п. 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, що затверджені Постановою КМУ від 21.07.2005 №630 (далі - Правила), у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. У разі нездійснення таких заходів споживач не сплачує за опалення місць загального користування будинку. Відповідно до п. 14 правил Показання будинкових засобів обліку знімаються представником виконавця один раз на місяць у присутності постачальника та представника споживачів. Показання квартирних засобів обліку знімаються споживачем щомісяця. Відповідачі у порушення вказаних вимог Правил не подавали позивачу показання квартирного засобу обліку постачання гарячої води та не сплачували за спожиті до 01.05.2018 та після послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість. Стосовно застосування строків позовної давності представник позивача вказує на те, що відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що позивачем укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) з первісним кредитором від 11.10.2018, то вважають доведеним факт того, що позивач до жовтня 2018 року не знав про порушення свого права, а тому позов пред`явлено у межах строку позовної давності. Окрім того, представник позивача звертає увагу на те, що відповідачі є співвласниками квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину, а отже є правонаступниками прав та обов`язків спадкодавця квартири. Відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування строку позовної давності. Просить суд застосувати позовну давність, яка є підставою для відмови у позові в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.10.2015 по 14.03.2019. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідачів - адвокат Кар`єв А.А. у судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов, просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11.10.2018 між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенрго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 з урахуванням оплат (а.с. 20-21). Відповідно до Додатку № 1 та/або додатку № 2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення в розмірі 74 843,58 грн та централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 726,29 за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-23). Розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 27.12.2017 №1693 «Про деякі питання припинення Угоди щодо реалізації проекту укладання та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001 року, укладеної між Київською міською державною адміністрацією та акціонерною енергопостачальною компанією «Київенерго» КП «Київтеплоенерго» визначено підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, що повернуто з володіння та користування ПАТ «Київенерго». За розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.04.2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам (а.с. 24). Окрім того, судом встановлено, що ПАТ «Київенерго» було визначено обов`язковим виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання для житлових будинків комунальної форми власності згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» з 01.07.2014. У подальшому розпорядженням КМДА №1693 від 27.12.2017 «Про деякі питання припинення угоди щодо реалізації проекту управління та реформування енергетичного комплексу м. Києва від 27.09.2001, укладеної між КМДА та АЕК «Київенерго», підприємством, за яким закріплено на праві господарського відання майно комунальної власності територіальної громади міста Києва, визначено Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго», яке починаючи з 01.05.2018 здійснює надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) та Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII (введений в дію з 01 травня 2019 року, крім: ст. 1, ч. 1 ст. 2, ст. ст. 3-7, 9, 11, 12, ч. 2 ст. 26, ст. 27 та 29 (в частині регулювання послуги з управління багатоквартирним будинком), ч. 2 ст. 2, ч. ч. 3 та 4 ст. 8, ч. ч. 2 та 3 ст. 10, ст. 15, ч. ч. 1, 3 та 5 ст. 16, ст. 18, ч. 5 ст. 28, які введені в дію 10 червня 2018 року). Суб`єктами Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"). Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. КП «Київтеплоенерго» підготовлено та опубліковано договір про надання послуг та централізованого опалення та постачання гарячої води в газеті «Хрещатик» від 28.03.2018 №34 (5085). Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Відповідачі в свою чергу від мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлялися, не відключалися. Крім того, постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20 квітня 2016 року справа 6-2951цс15 містить висновок про те, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Отже, з 01.05.2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води здійснює КП «Київтеплоенерго». Мешканцям будинку, в якому розташована квартира відповідачів, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго". Судом встановлено, що відповідачі є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] з 15.03.2019 (а.с. 50). Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Стаття 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, підставою набуття права власності відповідачем [PERSON] на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є свідоцтво про право на спадщину (а.с. 197). Так само підставою набуття права власності відповідачем [PERSON] на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є свідоцтво про право на спадщину (а.с. 194). Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом положень цивільного законодавства у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця за винятком тих з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб`єктам. Згідно із статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між особою, яка надавала послуги та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. Квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала померлій [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17.01.2008 (а.с. 75, 194, 197). Судом встановлено, що відповідачі є спадкоємцями [PERSON] , 1940 року народження, яка померла [INFO] . Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Прийнявши спадщину відповідачі набули право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця. Тому незалежно від того чи отримали відповідачі свідоцтво про право на спадщину, чи здійснили реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, вони мають належним чином утримувати майно, що належить їм. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі №401/710/15-ц. Відповідно до п. п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. п. 1, 5, 8 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність, безперевність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт. Водночас факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №640/18143/16-ц). У своїй постанові від 07 лютого 2018 року у справі №521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. Оскільки КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" надавались власникам квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які отримували вказані послуги і користувалися ними, у відповідачів виник обов`язок оплатити ці послуги. Зі свого боку відповідачі не надали суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що послуги не були надані їм КП виконавчого органу Київради (КМДА) "Київтеплоенерго" чи надані неналежним чином (звернення з претензіями, скаргами). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №130/1058/16). Відповідачі не виконують зобов`язань по сплаті заборгованості за надані послуги з центрального опалення та з централізованого постачання гарячої води. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості за надані послуги, відповідно до якого заборгованість за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого опалення становить 74843,58 грн, заборгованість за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води становить 16 726,29 грн, інфляційна складову боргу - 8149,72 грн та 3% річних - 5501,72 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення становить 68641,66 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води становить 2213,69 грн, інфляційна складова боргу - 1035,48 грн та 3% річних 969,83 грн (а. с. 10-18). Доказів на спростування розрахунку цих сум чи власного розрахунку відповідачі та/або їх представник суду не надали. В тому рахунку, останніми в спростування позовних вимог не надано також Акту звірки взаєморозрахунків, контрольного зняття показників, доказів оплати. Відповідачами було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем заборгованість за спожиті з жовтня 2015 року по 30.04.2018 послуги з централізованого опалення становить 74 843,58 грн. Позивач звернувся із даним позовом до суду 16.12.2020. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 21 259,79 грн заявлено позивачем з пропуском строку позовної давності. Позивач не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності та не просив про їх поновлення. Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Зважаючи на те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 74 843,58 грн заявлено позивачем за період з жовтня 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 21 259,79 грн з пропуском строку позовної давності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення заборгованості за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 53 583,79 грн ( 74 843,58 грн - 21 259,79 грн = 53 583,79 грн). Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 726,29 грн слід відмітити, що із розрахунку заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води убачається здіснення відповідачами оплат за постачання гарячої води на суму 437,24 грн - січень 2018 року, 670,77 грн - березень 2018 року. За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З огляду на встановлені судом обставини, що свідчать про переривання перебігу позовної давності, підстави для застосування позовної давності в частині стягнення заборгованості за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 726,29 грн відсутні. Таким чином, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та підлягають задоволенню. Відносно позовних вимог в частині стягнення індексу інфляції у розмірі 8 149,72 грн та 3% річних у розмірі 5 501,72 грн за період з листопада 2018 року по жовтень 2020 року суд зазначає, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Оскільки, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц. Як убачається із розрахунку індекс інфляції у розмірі 8 149,72 грн та 3% річних у розмірі 5 501,72 грн за період з листопада 2018 року по жовтень 2020 року нараховано на суму заборгованості у розмірі 91 569,87 грн. Зважаючи на те, що до позовних вимог в частині стягнення заборгованості за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого опалення за період з жовтня 2015 року по жовтень 2017 року у розмірі 21 259,79 грн застосовано строки позовної давності і відповідачами заявлено про застосування строків позовної давності, суд за результатами проведеного перерахунку дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення індексу інфляції та 3% річних за період з листопада 2018 року по жовтень 2020 року підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 6 046,67 грн та 3% річних у розмірі 4 219,57 грн. При цьому, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 68 641,66 грн, заборгованості за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 213,69 грн, інфляційної складової боргу у розмірі 1035,48 грн та 3% річних у розмірі 969,83 грн підтверджені відповідним розрахунком, є обгрунтованими, заявлені в межах строків позовної давності, протилежним не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене в своїй сукупності, суд дійшов висновку про необхідність стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» заборгованість за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 53 583,79 грн, заборгованість за спожиті до 30.04.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 16 726,29 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 6 046,67 грн та 3% річних у розмірі 4 219,57 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого опалення у розмірі 68 641,66 грн, заборгованість за спожиті з 01.05.2018 послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 2 213,69 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 1035,48 грн та 3% річних у розмірі 969,83 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до квитанції від 17.04.2020 позивачем за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав сплачено 33,00 грн (а.с. 51). Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Окрім того, позивачем при зверненні з даною позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 2671,23 грн (а.с. 52). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат у розмірі 2 334,55 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial