Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

В вересні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. - спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; поділити спільну сумісну власність подружжя [PERSON] та [PERSON] наступним чином: - визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м.; - 1/4 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. залишити у власності [PERSON] . В обгрнтування позову посилался на те, що з 19 серпня 2005 року вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва 18 червня 2019 року. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу ними була набута квартира за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договру купівлі-продажу від 17.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою Оленою Вікторівною за реєстровим № 2274. Розрахунок здійснювався шляхом перерахування коштів [PERSON] на розрахунковий рахунок ТОВ «Компанія Парадіз» у ПАТ «Фінбанк» міста Одеси. ТОВ «Компанія Парадіз» всього отримано 331350 грн., що складало повну вартість квартири . Право власності на квартиру зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 07.09.2012 р. в цілому за відповідачем. За Договором Іпотеки від 17.08.2012 р., укладеним між [PERSON] (Іпотекодавець) та ПАТ «Державний ощадний банк України», (Іпотекодержатель), спірна квартира передана в іпотеку з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р. , за яким ПАТ «Державний ощадний банк України» надав, а [PERSON] (позичальник) отримав грошові кошти в сумі 248512,00 грн. під 16% річних та комісійну винагороду строком на 180 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 16 серпня 2027 року на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 17.08.2012 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору поруки № 6/1 від 17.08.2012 р., укладеному між [PERSON] (Поручитель), та ПАТ «Державний ощадний банк України» (Кредитор), вона зобов`язалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов`язання за Договором про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р., а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. На теперішній час у вказаній двокімнатній квартирі, загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., зареєстровані вона, відповідач та їх неповнолітні діти. Діти повністю знаходяться на її утриманні, заборгованість відповідача станом на 01.08.2019 року по аліментах становить 48245 грн. [PERSON] зловживає спиртними напоями, офіційно не працює. Щомісячні платежі, визначені за Договором про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р., вона сплачує особисто власними коштами. Відповідач від їхньої сплати ухиляється, пояснює це тим, що не працює і в нього немає коштів. [PERSON] зареєстрований та проживає у вказаній квартирі, але не оплачує витрати на її утримання, не сплачує комунальні послуги. Тому з врахуванням інтересів дітей вважає можливим відступити від рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, та виділити їй у власність - 3/4, а відповідачу -1/4 частки спірної квартири. В жовтні 2019 року до суду подано письмові пояснення третьої особи Миколаївське регіональне управління державної спеціалізованої установи "Державний фонд сприянню молодіжному житловому будівництву, де вони просять розглядати справу у відсутності їх представника та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначають, що згідно ст. 65 СК України при поділі спільного майна подружжя судом має бути вирішено і враховано розподіл зобов`язань подружжя за Договром про надання часткової компенсації № 6 від 17.08.2012 за користування кредитом за спірну квартиру. Проте вимог про поділ зобов`язань у позові позивачка не ставить та не надає докази, що може і буде виконувати зобов`язання у разі вирішення судом спору. Так, позивачка стверджує, що це вона сплачує внески за договором, проте станом на 10.10.2019 року має заборгованість по сплаті комісії за супроводження договору у сумі 591 грн 48 коп. Сторони не зверталися до Миколаївського регіонального управління державної спеціалізованої установи щодо добровільного переведення боргу або розподілу зобов`язань , суд також не може вирішити це питання, адже фактично втрутиться у діяльність третьої особи та змінить умови укладеного договору. За такого, поділ майна можливий тільки за умови повного дострокового виконання позичальником своїх зобов`язань і погашення кредиту в повному обсязі. В січні 2020 року до суду подано письмові пояснення третьої особи ПАТ "Державний ощадний банк Україна", в яких вони просять розглядати справу у відсутності їх представника та вважають вимоги позву безпідставними та недоведеними належними доказами. Так, при поділі майна подружжя мають бути враховані також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями , що виникли в інтересах сім`ї, однак вимогу про поділ зобов`язань за корсиування кредитом на спірну квартиру з врахуванням інтересів неповнолітніх дітей позивач не ставить, і відповідно не надає докази , що буде виконувати зобов`язання за кредитом у випадку визнання судом обов`язку за кредитним договром в частині або переведенні зобов`язань на неї. Також позивачем суду не надано жодних належних доказів наявності істотних обставин в розумінні положень ст. 71 СК України щодо ідсуплення від рівності часток подружжя. У випадку задоволення позовних вимог фактично бкде змінено сторони договору іпотеки , тобто власником іпотечної квартири стане особа, яка не є стороною договру , проте Банк не надав свою згоду на переведення боргу (заміни боржника) . Для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу. 24 лютого 2020 року представник позивача надала заперчення на поясненя третіх осбі, в яких не згодна з викладеними доводами третіх осіб, посилаючись на положення ст.ст. 60,65, 68-71 СК України та ст.ст. 355-358, 368-370 ЦК України. Позивачка та її представник адвокатка Константиновська Н.П. надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили про задоволення позову. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає у повному обсязі та не має заперечень проти їх задоволення. Представник третьої особи Служби у справах дітей в підготовчому судовому засіданні просив слухати справу у їх відсутність , рішення прийняти у найвищих інтересах дитини. Вивчивши матеріали цивільної справи , вивчивши заяви учасників процесу з процесуальних питань, суд приходить до наступного. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва 18 червня 2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був укладений 19.08.2005 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 12 вересня 2018 року по справі № 490/2606/18 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з 05 квітня 2018 року і до їх повноліття. На виконання вказаного рішення Центральним районним судом м. Миколаєва про справі № 490/2606/18 виданий виконавчий лист від 31 жовтня 2018 р. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного Центральним відділом ВДВС ММУЮ - заборгованість відповідача станом на 31 жовтня 2019 року становить 58 494 грн, в період з травня 2018 року відповідачем не сплачено жодного платежу за аліментами. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.11.2019 року у справі № 490/5314/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 12 510,45 грн. На підставі Договру купівлі-продажу від 17.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Сіряковою Оленою Вікторівною за реєстровим № 2274, [PERSON] придбав у спільну сумісну власність ( п.3 Договору) за згодою подружжя [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно заяви від 17.08.2012 року ТОВ «Компанія Парадіз» [PERSON] , здійснено повний розрахунок за вказану квартиру у загальному розмірі 331 350 грн - згідно п. 4 договору купівлі-продажу квартири . Відповідно до пункту 13 договору купівлі-продажу квартири,від 17.08.2012 року за реєстровим № 2274, право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] в установленому законом порядку - Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 07.09.2012 р. в цілому за відповідачем. За Договором Іпотеки від 17.08.2012 р., укладеним між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» спірна квартира передана відповідачем в іпотеку Банку з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Договору про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р. (що надається на виконання Порядку здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2012 р. № 343), за яким ПАТ «Державний ощадний банк України» надав, а [PERSON] отримав від Банку грошові кошти в сумі 248512,00 грн. під 16% річних та комісійну винагороду в порядку, на умовах та в строки, визначені Договором про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р., а саме кредит наданий на 180 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 16 серпня 2027 року на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 17.08.2012 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору поруки № 6/1 від 17.08.2012 р., укладеному між [PERSON] та ПАТ «Державний ощадний банк України» , позивачка зобов`язалась перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за своєчасне та повне виконання [PERSON] зобов`язання за Договором про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р., а також додатковими угодами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому. Згідно до договору № 5 про надання часткової компенсації процентів від 17.08.2012 р., укладеному між ПАТ «Державний ощадний банк України» , Миколаївським регіональним управлінням державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприянню молодіжному житловому будівництву» та [PERSON] згідно з Порядком здешевлення вартості іпотечних кредитів для забезпечення доступним житлом громадян, які потребують поліпшення житлових умов, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 р. «Державний фонд сприянню молодіжному житловому будівництву» від імені Держави відшкодовує частину процентів [PERSON] частину процентів за кредитом наданим в порядку та на умовах, визначених за Договором про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 р. На теперішній час згідно довідки про склад сім`ї в вказаній квартирі , загальною площею 70,5 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., зареєстровані з квітня 2013 року сторони та їх неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] . В матеріалах справи наявні копії квитанцій за період з жовтня 2018 року про оплату періодичних обовязкових платежів за вказаним кредитним договром на рахунок Миколаївського відділеня АТ «Державний ощадний банк України», де платником зазначено [PERSON] . Згідно Довідки від 06.11.2019 року Миколаївського обласного управління АТ "Ощадбанк" згідно Договру про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 року загальна заборгованість складає 131 560,40 грн , яка складається з поточної заборгованості за тілом кредиту та відсотками . Прострочена заборгованість за кредитом відсутня, зобов`язання дпо договору виконуються вчасно. У відповідності до ч. 1 ст. 2, ч. 9 ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні майнові відносини між подружжям регулюються нормами Сімейного кодексу України на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи вищезазначену норму права, суд вважає встановленим, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки набуто в період перебування у шлюбі, з чим погоджується апеляційний суд. Згідно зі статтею 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 CК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Статями 69, 70 СК України закріплено право дружини та чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а також правило про те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Із роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вказано, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Із змісту пунктів 23, 24 вказаної постанови вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями , що виникли в інтересах сім`ї. В п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року встановлено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частин першої, п`ятої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Частиною третьою статті 70 СК України дійсно передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Аліменти (лат. alimentum - харчі, продовольство) - обов`язок утримання, у визначених законом випадках, одним членом сім`ї інших, які потребують цього (у нашому випадку саме утримання батьками своїх дітей). Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Отже, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку. Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.11.2019 року у справі № 490/5314/19, що набрало законної сили, встановлено, що відповідач не приймає участі у матеріальному забезпеченні дітей. Указані обставини мають приюдиційне значення в силу положень статті частини четвертої статті 82 ЦПК України при розгляді цієї справи. Тому, у цій справі при встановлені наявності підстав для відступлення від рівності часток подружжя суди обґрунтовано встановлено, що діти перебувають на повному утриманні батька, оскільки відповідачем не доведено, що вона взагалі виконує обов`язок по утриманню дітей. Підставами для відступу від рівності часток у відповідності до ч. 2 ст.70 обставини, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Матеріалами справи підтверджується, що неповнолітні діти сторін проживають разом з позивачкою, а відповідач взагалі не сплачує аліменти на їх утримання, отже сам факт неотримання від відповідача аліментів позивачкою , є поза розумним сумнівом недостатнім для забезпечення розвитку дітей. За такого, суд вважає, що позивачем доведено наявність підстав, передбачених законом, для відступлення від рівності часток подружжя при поділі даної квартири, а аткож враховуючи визнання позову відповідачем. За такого вимоги позову є обгрунтованими та є підстави для визнання цієї квартири спільним сумісним майном подружжя [PERSON] та слід визнати за позивачкою право власності на 3/4 2 частини квартири, а у власності відповідача залишити 1\\4 частку квартири. Доводи третіх осіб стосовно того, що спірна квартира перебуває в іпотеці, кредитні зобов`язання відповідача наразі не погашені, а тому її неможливо поділити є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону, виходячи з наступного. Як зазначалося раніше квартиру сторони придбали під час перебування у шлюбі в кредит, що підтверджується даними Договру про іпотечний кредит № 6 від 17.08.2012 року та договором іпотеки квартири, придбаної за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту від 17.08.2012 року . Згідно умов Іпотечного договору від 17.08.2012 року, одночасно з посвідченням договору іпотеки накладається заборона на відчуження вказаної квартири. Тому спірна квартира знаходиться в іпотеці і на неї накладено заборону на відчуження. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі справа № 522/17048/15-ц, провадження № 61-33246св18. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В матеріалах справи міститься довідка № 112.30-50/1311 від 06.11.2019 року, видана АТ "Ощадбанк" , в якій вказано, що станом на 06.11.2019 року залишок зобов`язань за кредитним договором № 6 від 17.08.2012 року, наданий [PERSON] на придбання житла складає 131560 грн. 40 коп., кінцевий термін погашення кредиту 16.08.2027 року, прострочена заборгованість за тілом кредиту та процентам відсутня. Із врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна, визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Вищенаведені вимоги закону встановлюють, що дружина і чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов`язки щодо спільно нажитого майна, адже розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов`язань за кредитом. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. За відсутності згоди кредитора відсутні фактичні підстави для заміни боржника у зобов`язанні. Твердження третіх осіб, що при поділі іпотечної квартири суд зобовязаний вирішити питання про переведення обов`язків боржника чи про зміну сторони у Іпотечному договору є помилковими та не грунтуються на нормах закону. Тим більше що наявними матеріалами справи підстверджується факт належного виконання зобовязань за іпотечним кредитом саме позивачкою, яка до того ж є солідарним боржником за кредитним договором. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, слід стягнути на користь позивачки з відповідача 3253 грн судового збор, сплаченого при подачі позову.

Outcome: approved