Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

28.09.2021 року [PERSON] звернулась до Хортицького районного суду м.Запоріжжя з позовом до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», ТОВ «2Х2 ФІНАНС», в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та ТОВ «2X2 ФІНАНС» 27 серпня 2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за р. № 1947, скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 27.08.2021 року, індексний номер 60045811, про реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «2X2 ФІНАНС» (ЄДРПОУ 38618785) на квартиру, загальною площею 54,27 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності 43673752 від 27.08.2021р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2442006123101, та визнати за [PERSON] право власності на квартиру, загальною площею 54,27 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що 12 листопада 2007 року, вона уклала з ТОВ «Український промисловий банк» кредитний договір № 751-02/К-07, згідно якого банк надав кредит в іноземній валюті, у розмірі 56 000,00 доларів США, для придбання нерухомості, на строк до 11 листопада 2027 року. Того ж дня, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли 1.1. за р. № 6990, вона придбала у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 54,27 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (далі - Квартира), та згідно іпотечного договору № 751-02//Z-07, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли 1.1, за р. № 6992 передала її в іпотеку банку. На дату укладення вказаних договорів вона діяла під дошлюбним прізвищем [PERSON] , а після реєстрації шлюбу її прізвище стало [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 17.09.2014р. Третя особа, [PERSON] , виступила поручителем перед банком, згідно договору поруки № 751-02/П-07 від 12.11.2007 року. Згодом, ТОВ «Український промисловий банк» відступило (передало за актом приймання- передачі кредитних договорів, договорів застави (іпотеки), поруки, кредитних справ від 05.08.2010 р.) права вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами на користь ПАТ «Дельта Банк», на користь якого рішенням Орджонікідзевського суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року по справі № 335/3708/15-ц, з неї стягнута заборгованість за Кредитним договором у розмірі 587 397,61 грн. Починаючи з лютого 2019 року, до сьогоднішнього дня, з її заробітної плати систематично утримуються грошові кошти в погашення вказаного боргу, що підтверджується листом Хортицького відділу ДВС у м. Запоріжжі вих. № 55593 від 09.09.2021р, всього із заробітної плати утримано 84 763,30 грн. 27 серпня 2021 року, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (як зазначено у договорі, в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за р. № 1947, продало від свого імені її квартиру ТОВ «2X2 ФІНАНС». Вважає, що квартира протиправно продана ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» під час дії мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредиту в іноземній валюті, в порушення пп.1п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та в порушення вимог ЗУ «Про іпотеку», що тягне за собою недійсність укладеного правочину. Крім того, вважає, що був порушений порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно, оскільки в порушення ч. 2 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», пп. 2.1 п. 2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, приватний нотаріус посвідчила оспорюваний договір купівлі-продажу при наявності арешту. Вважає, що нею обраний ефективний спосіб захисту щодо відновлення її порушених прав, який не суперечить чинному законодавству та усталеній практиці, а тому просить визнати за нею право власності на спірну квартиру, яке наразі оспорюється відповідачами та внести відповідні зміни до Державного реєстру щодо реєстрації її квартири. Ухвалою суду від 29.09.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, відповідачам встановлений строк на надання відзиву. Ухвалою суду від 01.10.2021 року забезпечено позов. Ухвалою суду від 01.10.2021 року витребувано докази. 08.11.2021\~року представник\~ТОВ «ДІДЖИ\~ФІНАНС» надав\~письмові пояснення,\~в яких\~вважає,\~заявлені позовні\~вимоги є\~незаконними та\~задоволенню не\~підлягають,\~в обґрунтування\~заперечень зазначив\~,\~що Пунктом 2 Договору іпотеки №751-02//Z-07 від 12.11.2007 р. ТОВ «Український промисловий банк» (правонаступником якого за вказаним договором є ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС») та [PERSON] укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано трикімнатну квартиру загальною площею 54,27 кв.м., житловою площею 38,9 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Пунктом 4.4.2 вказаного вище договору, сторони погодили порядок та спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема й в порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» шляхом продажу Іпотекодержателем предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі продажу. Продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. Доводи позивача на відсутність прямої вказівки на номер статті із Закону України «Про іпотеку» у Договорі іпотеки, слід розцінювати як надмірний формалізм, оскільки в п. 4.4.2. чітко визначений механізм реалізації предмету іпотеки Іпотекодержателем, що прямо відповідає ст. 38 Закону України «Про іпотеки». Невизнання Позивачем пункту 4.4.2 Договору іпотеки не свідчить про його недійсність, окрім того Договір іпотеки чи його окремі положення Позивачем в судовому порядку не оскаржувались, доказів які б підтверджували це - в матеріалах справи відсутні, а тому доводи Позивача в цій частині є необґрунтованими. Вважає, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII на випадки позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки не поширюються, про що зазначено у висновках Верховного суду, у справах № 355/385/17 від 23.01.2019р., № 643/17966/14-ц від 19 червня 2019р., та № 464/8589/15-ц від 09 грудня 2019. Крім того, вважає, що порушення порядку державної реєстрації права власності на нерухоме майно відсутнє, оскільки 3 липня 2018 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-УІІІ (далі - Закон № 2478-УІІІ). Згідно з пунктом 10 розділу І цього Закону частину четверту статті 24 Закону № 1952- ІУ парламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем». Як зазначається позивачем та документально підтверджено, постанови про арешт майна боржника зареєстрована 18.08.2014 р, однак державна реєстрація іпотеки проведена 12.11.2007 р, тобто задовго до накладення Орджонікідзевським ВДВС арештів на майно боржника. Крім того, на адресу позивача вдвічі направлялась вимога про усунення порушень в порядку ст.35 ЗУ України «Про іпотеку» Ухвалою суду від 25.11.2021 року закрито підготовче провадження, справа призначена до розгляду. У судовому засіданні представник позивача при розгляді справи по суті заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вважає їх законними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, вважає, що надані заперечення з боку відповідача є власним тлумаченням відповідних норм законодавства, яке є хибним, крім того, зазначив, що в обґрунтування своїх заперечень відповідач посиланням та застарілу практику ВС. Обраний ними спосіб захисту є ефективним, оскільки не суперечить чинному законодавству та направлений на повне відновлення порушених прав позивача. Представник відповідача Крамаренко під час розгляду справи по суті підтримав свої доводи, викладені у письмових запереченнях, просить у задоволені позову відмовити, вважав, що вчинений оспорений правочин відповідає умовам укладеного іпотечного договору та не суперечить нормам законодавства, а тому підстави для його визнання недійсним, відсутні. У судове засідання 14.12.2021 року представник відповідача не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, судову повістку отримав у приміщенні суду під підпис, причину неявки не повідомив, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Позивачка, представник відповідача ТОВ «2х2 ФІНАНС» та треті особи у судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (зокрема, листи надіслані на адресу ТОВ, яка підтверджена відомостями з Державного реєстру юридичних осіб, повернулися у зв`язку з відсутністю адресата, у зв`язку з чим оголошення про виклик було розміщено на офіційному сайті суду та надіслано СМС повідомлення, яке отримано на номер, що зазначений в Державному реєстрі юридичних осіб), причину неявки суду не повідомили. Треті особи звернулися з заявою щодо розгляду справи у їх відсутність. У відповідності до вимог ст. 223 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності осіб, що не з`явилися до судового засідання. Вислухавши у судовому засіданні пояснення учасників провадження, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що 12 листопада 2007 року між ТОВ Український промисловий банк та [PERSON] був укладений кредитний договір № 751-02/К-07, відповідно до умов якого зазначений банк надав [PERSON] кредитні кошти в сумі 56 000 дол. США, зі сплатою 12,0 % річних за час фактичного користування грошовими коштами строком до 11 листопада 2027 року, для придбання нерухомості 12 листопада 2007 року згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за р. № 6990, позивач придбала у власність трикімнатну квартиру, загальною площею 54,27 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , та згідно іпотечного договору № 751-02//Z-07, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І. за р. № 6992, передала її в іпотеку банку. 12 листопада 2007 року між ТОВ Український промисловий банк та [PERSON] , укладено договір поруки № 751-02/П-07, відповідно до якого [PERSON] поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором. Відповідальність поручителя настає у випадку неналежного виконання боржником зобов`язань за договором. 13 червня 2010 р. між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Український промисловий банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, відповідно якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло (відступлено) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов`язків за Кредитними та Забезпечувальними договорами. 17.09.2014 року внаслідок реєстрації шлюбу позивачка зміила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 9 грудня 2015 року по справі № 335/3708/15-ц 2/335/1193/2015 за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги задоволено, стягнуто у солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 751-02/К-07 від 12 листопада 2007 року у розмірі 587\~397, 61 грн. Наразі у Хортицькому ВДВС перебуває виконавче провадження щодо виконання зазначеного рішення суду, за яким станом на вересень 2021 року стягнуто з позивача 84 763,30 грн, що підтверджується листом Хортицького відділу ДВС у м. Запоріжжі вих. № 55593 від 09.09.2021р. Згідно договору про відступлення права вимоги № 2303/К/1 від 02 вересня 2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. за № 1609, ПАТ «Дельта Банк» відступило права вимоги за Кредитним та Іпотечним договорами на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». На теперішній час заміна стягувача з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» не здійснена. ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС двічі на відомі адреси позивача (що зазначені у кредитному договорі та за адресою придбаного майна в іпотеку) направлялися вимоги про усунення порушень в порядку ст.35 ЗУ «Про іпотеку» від 28.01.2021 року та 12.11.2021 року щодо погашень за кредитними зобов`язаннями, в яких повідомлялось про намір ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набути право власності на іпотечну квартиру, відповідно до умов укладеного договору та ЗУ «Про іпотеку» . Адресовані позивачці конверти були не отриманні та повернуті на адресу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС». 27 серпня 2021 року, ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна (як зазначено у договорі, в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку»), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д.В. за р. № 1947, продало від свого імені квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , ТОВ «2Х2 ФІНАНС». Відповідно до п. 4, 5 вказаного договору-купівлі продажу, продаж квартири здійснено за ціною 218 146,45 грн., яка визначена суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», згідно звіту про оцінку майна, виконаного станом на 12 серпня 2021 року. 27 серпня 2021 року приватний нотаріус Пономарьова Д.В., прийняла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 60045811 від 27.08.2021 19:14:16, зареєструвала право власності на спірну квартиру за ТОВ «2Х2 ФІНАНС». Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під час розгляду справи суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 463/5896/14-ц зазначено, що цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15). Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140,0 кв. м для квартири та 250,0 кв. м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Спірна квартира відповідає усім вимогам та умовам, передбаченим пп. 1 п. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а саме: є об`єктом житлового фонду згідно ст. 4 ЖК УРСР; виступає як забезпечення виконання зобов`язань за кредитом, наданим кредитною установою в іноземній валюті; загальна площа квартири складає 54,27 кв.м., а отже не перевищує 140 кв.м.; використовується позивачем як місце постійного проживання. У власності позивача відсутнє інше нерухоме житлове майно, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 275289277 від 17.09.2021р. Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» № 1381-IX (набрав чинності 23 квітня 2021 року), Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (Відомості Верховної Ради України, 2014 р., № 28, ст. 940; 2015 р., № 43, ст. 386; 2020 р., № 38, ст. 279; із змінами, внесеними Законом України від 16 вересня 2020 року № 895-IX) втрачає чинність через п`ять місяців з дня набрання чинності цим Законом - тобто 23 вересня 2021 року). Згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 726/1538/16-ц (провадження № 14-111цс19). Таким чином, встановивши , що на час укладення спірного договору діяв мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, передана квартира в іпотеку не перевищувала 140,0 кв. м, позивач використовував її як місце постійного проживання та не мав іншого нерухомого житлового майна, суд приходить до висновку те, що відчуження належної позивачу квартири не узгоджується із положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що в свою чергу, є підставою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним згідно із частиною першою статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16 серпня 2021 року, справа № 523/12031/16-ц, провадження № 61-17236св20. Представником відповідача доводи щодо не поширення положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII на випадки позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки суд вважає хибними, а його посилання на висновки Верховного суду, у справах № 355/385/17 від 23.01.2019р., № 643/17966/14-ц від 19 червня 2019р., та № 464/8589/15-ц від 09 грудня 2019 р. які є застарілими, не спростовують доводи позивача, оскільки саме у зазначеній судом вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) відступлено від попередніх висновків Верховного суду з аналогічних питань, та зроблено висновок, на який послався суд вище. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) Верховний суд вирішив відступити від попередніх висновків Верховного суду з аналогічних питань, та зробив висновок, що «стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.». Аналогічний висновок, про неможливість укладення в період дії мораторію договору купівлі-продажу поза волею позичальника, зроблений Верховним судом у постанові від 16.08.2021 року по справі № 523/12031/16-ц. Верховний суд у постанові по справі № 643/18202/18 від 15 вересня 2021 року, у абз. 29 розділу «Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права» зазначає: «При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20) не знайшла підстав для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, та відступила від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 4648589/15-ц (провадження № 61-10874сво18) (на яку саме посилається представник відповідача ), стосовно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідним застереженням в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі - покупцеві, як і передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника), оскільки таке право виникло на підставі договору (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем.». Як вбачається з тексту оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 27 серпня 2021 року - зазначений договір укладено в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Натомість, згідно ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (як в редакції, що діяла на момент укладення Іпотечного договору, так і станом на 27.08.2021р. (дату продажу квартири ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС»)) визначала можливість продажу іпотекодержателем предмета іпотеки будь-які особі-покупцеві, якщо таке право передбачене рішенням суду, або договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згіднопп. 4.4.2 п. 4.4 Іпотечного договору від 12.11.2021 року: у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1 цього Договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, будь-яке посилання у Іпотечному договорі на ст. 38 Закону України «Про іпотеку» взагалі відсутнє. Визначений ст. 38 Закону України «Про іпотеку» порядок продажу предмета іпотеки включає не лише право іпотекодержателя продати предмет іпотеки, правила повідомлення про це іпотекодавця та визначення ціни продажу, але й інші фундаментальні умови, такі як : відповідальність іпотекодержателя за відшкодування завданих збитків у випадку неповідомлення іпотекодавцем іпотекодержателя та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу (ч. 1 ст. 38); реалізація іпотекодавцем наміру купити предмет іпотеки та переважне право іпотекодавця на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя (ч. 2, 3 ст. 38); визначення ціни продажу на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, та відповідальність іпотекодержателя за недотримання умов щодо визначення ціни продажу предмета іпотеки (ч. 6 ст. 38) (ч. 5 ст. 38 в редакції Закону, що діяла на дату укладення Іпотечного договору); порядок розподілу коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки, та обов`язок іпотекодержателя щодо надіслання звіту про розподіл коштів від продажу предмета іпотеки (ч. 7, 8 ст. 38) (ч. 6 ,7 ст. 38 в редакції Закону, що діяла на дату укладення Іпотечного договору); право іпотекодавця виконати основне зобов`язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону (ч. 9 ст. 38) (ч. 8 ст. 38 в редакції Закону, що діяла на дату укладення Іпотечного договору). Таким чином, суд вважає, що оскільки положення пп. 4.4.2 п. 4.4 Іпотечного договору не містять посилання на ст. 38 Закону України «Про іпотеку», як то передбачає ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», та повністю не дублюють за суттю та змістом порядок продажу предмету іпотеки, що визначений ст. 38 Закону України «Про іпотеку», їх не можна вважати застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя у розумінні ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та договором про задоволення вимог іпотекодержателя у розумінні ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», наявність яких є обов`язковою умовою для можливості продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки саме у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Крім того, будь-яке судове рішення з цього приводу не виносилось. Натомість, суд вважає, що в порушення ст. ст. 36 та 38 Закону України «Про іпотеку», ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» продав спірну квартиру без наявності на це права, визначеного рішенням суду, або договором про задоволення вимог іпотекодержателя (до якого прирівнюється застереження про задоволення вимог іпотекодержателя), як цього вимагає ч. 1 ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Доводи представника ТОВ «Діджи Фінанс» щодо відсутності будь-якого посилання в Іпотечному договорі на ст. 38 Закону України «Про іпотеку є надмірним формалізмом, який не потрібен бути узятий судом до уваги, суд відхиляє, виходячи з того, що зміст ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» є більшим за своїм обсягом, який направлений саме на захист прав іпотекодавця та встановлення відповідних обов`язків для іпотекодержателя та є суб`єктивним тлумаченням відповідних положень укладеного договору відповідачем. Доводи представника позивача щодо порушення порядку державної реєстрації права власності на нерухоме майно, суд до уваги не приймає, оскільки 3 липня 2018 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-УІІІ. Згідно з пунктом 10 розділу І цього Закону частину четверту статті 24 Закону № 1952- ІУ парламент доповнив пунктом 7 про те, що відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі «державної реєстрації права власності на нерухоме майно іпотекодержателем - фінансовою установою в порядку, передбаченому статтями 33-38 Закону України «Про іпотеку». Наявність зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки обтяжень, інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем». При цьому постанова державного виконавця про арешт майна боржника зареєстрована 18.08.2014 р, однак державна реєстрація іпотеки проведена 12.11.2007 р, тобто задовго до накладення Орджонікідзевським ВДВС арештів на майно боржника. За змістом ч 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Згідно абз. 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав) У постановах\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 04\~ липня\~2018\~року в\~справі №\~653/1096/16-ц,\~від 14\~ листопада\~2018\~року в\~ справі\~№ 183/1617/16-ц,\~від 01\~квітня 2020\~року в\~ справі\~№ 520/13067/17\~суд зазначає,\~щоскасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру та відновлення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно попереднього запису про належність цієї квартири власнику є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Крім того у відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 2, та абз. 2 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 41 Конституції України, та ст. 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Позивачем \~обрано спосіб\~захисту свого\~права власності,\~передбачений ст.\~392\~ЦК України,\~оскільки передбачені абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України наслідки недійсності правочину не є дієвим способом захисту прав позивача, та не здатні поновити порушені відповідачами права та інтереси позивача, зокрема і право власності позивача на квартиру, оскільки останній не є стороною оспорюваного договору . У постанові\~Верховного суду\~від 05\~липня 2018р.\~по справі\~№ 910/16594/15суд зробив висновки, що застосування судами\~такого способу\~захисту прав\~позивача -\~не породжує\~у нього\~права власності,\~як нового\~права,\~а лише\~підтверджує належне\~позивачу право\~власності,\~яке набуте\~ним на\~законних підставах,\~однак,\~з тих\~чи інших\~причин оспорюється\~іншими особами».У Постановах Верховного Суду України від 07.11.2012 №6-107цс12, від 04.12.2012 у справі №26/133, від 29.04.2015 №903/134/13-г, зазначено, що у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього майна сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України, права такої особи підлягають захисту шляхом визнання права власності на належне цій особі майно. З огляду на викладене, суд вважає що заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими, задоволення вищевказаних вимог в даному випадку є ефективним способом захисту порушеного права позивача, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, у відповідності до ст. 141 ЦК України відповідач має право на відшкодування понесених судових витрат, пов`язаних з наданням йому правничої допомоги. Згідно до п.8 ЦПК України 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Враховуючи, що відповідна заява була зроблена позивачем під час судового розгляду у спрощеному провадженні, враховуючи вимоги п. 5) ч.7 ст 265 ЦПК України суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу без виклику сторін. На підставі викладеного,

Outcome: approved