Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому посилається на те, що 17.11.2001 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції , зроблено актовий запис №1573. Від данного шлюбу народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Стверджує, що спільне життя із відповідачем не склалось внаслідок різних поглядів на сімейне життя, несумісність характерів. Стосунки між нею та відповідачем припинились, подальше збереження шлюбу неможливе, відносини носять тільки формальний характер. Посилаючись на норми матеріального права, просить суд, шлюб між нею та відповідачем розірвати. Крім того , уточнюючи позовні вимоги просила стягнути з відповідача витрати пов"язані із розглядом справи. В судове засідання позивачка та її представник не з"явились. До початку судового засідання надали суду клопотання з уточненням судових витрат, які просять стягнути з відповідача та заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з"явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо розірвання шлюбу. Проте, заперечував щодо розміру судових витрат в сумі 5667,60 грн., які просить стягнути позивач. Вказує, що справа не є складною та фактично безспірна і вказаний розмір судових витрат в сумі 5667,60 грн. не відповідає складності справи та виконаних адвокатом робіт. Згідно ч.2 ст. 247 ЦПК України -у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, заслухавши думку сторін по справі, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України - суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України- кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 200 ЦПК України - за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно вимог ч.ч.1,4 ст. 206 цього ж Кодексу - позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд приймає до уваги визнання позову відповідачем, оскільки воно не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судом встановлено, що 17 листопада 2001 року між позивачкою та відповідачем зареєстровано шлюб. (а.с.12) [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] ( а.с.7). Матеріали справи не містять відомостей про те, що сторони підтримують між собою подружні стосунки та ведуть спільне господарство. Відповідно до ст.ст. 110-112 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. При таких обставинах, суд вважає, що сім`я у сторін остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі наведеного вище, враховуючи положення ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої під час ухвалення рішення суд , окрім іншого вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити , беручи до уваги визнання позову відповідачем, суд вважає за можливе прийняти рішення про задоволення позовних вимог. Щодо вимоги позивачки про відшкодування понесених нею судових витрат, судом встановлено наступне. Представництво в суді позивачки [PERSON] здійснювалося адвокатом Венерським О.С. на підставі довіреності. На підтвердження понесених позивачкою витрат на правову допомогу надано попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат від 14.07.2020р. на загальну суму 6508,20грн., куди також включено сплачений судовий збір в сумі 840,80грн. 30.09.2020 року суду надано клопотання з уточненням витрат на професійну правничу допомогу в сумі 2 833,80 грн. та квитанцію про сплату позивачкою вказаної суми на р/р адвокатського об"єднання "Вектор права". Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). При вирішенні питання про стягнення витрат за правничу допомогу суд враховує складність справи, обсяг наданої правничої допомоги адвокатом, кількість та тривалість сувдових засідань та приходить до висновку щодо стягнення з відповідлача на користь позивачки витрат на правничу допомогу у розмірі 2833,80 грн.

Outcome: approved