Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Капітал» про визнання припиненим договору іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 20 квітня 2007 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Капітал» укладено договір про надання споживчого кредиту №16, за умовами якого [PERSON] отримав споживчий кредит у вигляді встановлюємої кредитної лінії у сумі 52 000,00 доларів США, у тимчасове користування строком по 19 квітня 2012 року на умовах забезпеченості, повернення, платності та цільового характеру використання. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, було укладено договір іпотеки нерухомого майна № 16-І від 20 квітня 2007 року, предметом якого є житлова квартира за адресою: [ADDRESS] . 31.03.2016 року заочним рішенням Селидівського міського суду Донецької області у справі № 242/1069/16-ц задоволено позовну заяву ПАТ «АКБ «Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 42 859,23 доларів США. 17 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Донецької області, яке набрало законної сили, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.03.2016 року скасовано та у задоволенні позову ПАТ «АКБ «Капітал» відмовлено. Підставою для скасування заочного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог є пропущення ПАТ «АКБ «Капітал» строку позовної давності. 20 квітня 2012 року сплив строк користування кредитними коштами за договором про надання споживчого кредиту № 16 від 20 квітня 2007 року, внаслідок чого кредитний договір припинив свою дію. 22 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача з заявою про визнання припиненим договору іпотеки з 20 квітня 2012 року, внаслідок припинення кредитного договору та просив документально зафіксувати цей факт. Вказану заяву з додатками було направлено відповідачу цінним листом. Відповіді на заяву не надходило, а цінний лист повернуто позивачу через закінчення строку його зберігання на пошті. 13.02.2019 року позивач повторно звернувся до відповідача з заявою, яку направив на адресу відповідача, цінним листом, але відповіді не надходило. 27 лютого 2019 року позивач звернувся безпосередньо до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з тією ж заявою, для її розгляду або передання Уповноваженій особі Фонду на ліквідацію ПАТ «АКБ «Капітал». Відповіді на звернення також не надходило. Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим, для забезпечення виконання якого було укладено іпотечний договір, то й останній припинив свою дію в силу ч.1 ст.17 Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки щодо строку його дії. У зв`язку з чим, просить визнати припиненою 20 квітня 2012 року іпотеку за договором іпотеки нерухомого майна № 16-І від 20 квітня 2007 року, укладеного між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний банк «Капітал», що посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Бережною Н.В. від 20 квітня 2007 року за №828; стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Капітал» на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 28.03.2019 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву, в якій просить розглянути справі у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить суд слухати справу у його відсутність. Крім того, надав суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав повністю та зазначив, що відповідно до п.6.7. Кредитного договору строк Кредитного договору встановлюється з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому. З урахуванням того, що згідно умов Кредитного договору та чинного законодавства зобов`язання за кредитним договором є чинним та обов`язковим для виконання сторонами, в порушення зазначеного позивач не виконує ані умови п.п.4.4.1, 4.4.2 кредитного договору, ані вимоги діючого законодавства щодо обов`язковості договору та зобов`язань, що з нього випливають, для належного виконання сторонами. Відповідно до умов укладеного договору іпотеки, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань. Закінчення строку договору іпотеки не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час його дії. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для прийняття зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Згідно з абзацом 2 ч.1 ст.17 ЗУ «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням, цей закон не передбачає. Отже, за загальним правилом цивільного кодексу України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. У зв`язку з чим, просить відмовити [PERSON] в задоволенні позову у повному обсязі. Згідно відповіді на відзив позивач зазначив, що правовими підставами для задоволення позовних вимог виступає саме припинення кредитного договору, строк якого сплив 20 квітня 2012 року та зобов`язання за ним. Оскільки взаємні права та обов`язки сторін припинилися, фактично припинилась дія кредитного договору, а разом з ним зобов`язання сторін, що існували протягом його дії. Оскільки основне зобов`язання за кредитним договором є припиненим(у зв`язку зі зміною умов зобов`язання та спливом строку користування кредитними коштами), для забезпечення виконання якого було укладено іпотечний договір, то й останній припинив свою дію в силу ч.1 ст.17 ЗУ «Про іпотеку». Крім того, відповідач вже скористався своїм правом на звернення до суду, а рішенням Апеляційного суду Донецької області у справі № 242/1069/16-ц від 17 травня 2017 року йому було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Рішення набрало законної сили. Позивач не вважає наявність судового рішення про застосування строку позовної давності підставою для припинення договору та зобов`язання. Крім того, строк користування кредитними коштами за кредитним договором закінчився 20 квітня 2012 року. Після цього, протягом більш ніж трьох років, керівництво керувало банком на власний розсуд, але протягом 2012-2015 років не знайшло часу для повідомлення позивача про наявність заборгованості, не звернулось до суду з позовом, не повідомило позивача про будь-які інші взаємні права або обов`язки сторін. Після спливу більш ніж семи років, після закінчення строку кредитування, відповідач стверджує нібито про наявність заборгованості перед ним у позивача. Вважає вищевикладені обставини, повідомлені суду відповідачем, неспроможними та такими, які не підтверджені жодними та допустимими доказами. Крім того, вказані обставини жодним чином не спростовують позовних вимог, а відповідач має можливість звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до наступного. Згідно договору про надання споживчого кредиту 16 від 20 квітня 2007 року, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний банк «Капітал», [PERSON] отримав споживчий кредит у вигляді встановлюємої кредитної лінії у сумі 52 000,00 доларів США, у тимчасове користування строком по 19 квітня 2012 року на умовах забезпеченості, повернення, платності та цільового характеру використання. Згідно п.4.4.2 Договору визначено, що позичальник зобов`язаний забезпечити повернення отриманих кредитних коштів не пізніше строку закінчення даного договору. В забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором, було укладено договір іпотеки нерухомого майна № 16-І від 20 квітня 2007 року, предметом якого є житлова квартира за адресою: [ADDRESS] . Строк дії даного договору встановлюється з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов`язань по ньому. Згідно заочного рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.03.2016 року у справі № 242/1069/16-ц задоволено позовну заяву ПАТ «АКБ «Капітал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 42 859,23 доларів США. 17 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Донецької області, яке набрало законної сили, заочне рішення Селидівського міського суду Донецької області від 31.03.2016 року скасовано та у задоволенні позову ПАТ «АКБ «Капітал» відмовлено. Підставою для скасування заочного рішення та відмови у задоволенні позовних вимог є пропущення ПАТ «АКБ «Капітал» строку позовної давності. Згідно рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 28 серпня 2020 року позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Капітал» про захист прав споживачів та визнання припиненим кредитного договору, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині припинення зобов`язань по кредитному договору, оскільки позивач не виконав належним чином в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором, а сплив позовної давності не є підставою для припинення зобов`язань, яка визначена законом, тому позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та визнано Договір про надання споживчого кредиту № 16, укладений 20 квітня 2007 року між Публічним акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Капітал» та [PERSON] припиненим з 20 квітня 2012 року. Згідно постанови Черкаського апеляційного суду від 01.12.2020 року рішення рішення Соснівського районного суду м.Черкаси від 28 серпня 2020 року залишено без змін. Постанова набрала законної сили 01.12.2020 року. Частиною першою статті 15 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Відповідно до ст. 599 ЦК України, яка кореспондується з вимогами ст. 202 ГК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно з статтею 599 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як встановлено рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 28 серпня 2020 року позивач не виконав належним чином в повному обсязі своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором. Наведені обставини не спростовані іншими учасниками справи, а також судом апеляційної інстанції під час перегляду справи в апеляційному порядку. Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов`язання" розділу І книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України "Про іпотеку"). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням, цей Закон не передбачає. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку". Враховуючи вищевикладене, оскільки позивачем зобов`язання за кредитним договором не виконано, а припинення основного зобов`язання з підстав спливу позовної давності не є підставою для припинення договору іпотеки, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed