Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури звернувся в суд 14.12.2017 з позовом в інтересах держави в особі Житомирської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , в якому вказав, що рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року було визнано незаконним та скасовано рішення 7 сесії 6 скликання Житомирської міської ради від 24.10.2011 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на розробку проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам» в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,083 га, за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на дану обставину, позивач просив :«Визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №181010001000484». Також, посилаючись на те, що зазначена земельна ділянка на даний час перебуває у власності [PERSON] в результаті укладення 08.12.2014 між ним та [PERSON] договору купівлі-продажу даної земельної ділянки, позивач просив: «Витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельну ділянку площею 0,083 га за кадастровим номером 1810136600:08:034:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №17812927 від 08.12.2014 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ». Відповідач [PERSON] 11.09.2018 подав відзив, у якому просив відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що він є добросовісним набувачем земельної ділянки, в зв`язку з чим вона не підлягає витребуванню у нього. Крім цього, від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строку позовної давності, в якій останній також просив відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з пропуском строку позовної давності, посилаючись на те, що прокуратура зробила висновок про протиправність рішення, на підставі якого було видано оскаржуваний державний акт після проведення перевірки звернення від 15.10.2012. З позовною ж заявою прокуратура звернулась лише в грудні 2017 року, тобто з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Залучена до участі в якості третьої особи [PERSON] позов підтримала з викладених у ньому підстав. В зв`язку зі смертю [INFO] третьої особи [PERSON] протокольною ухвалою суду від 02.03.2021 до участі в справі в якості третьої особи залучено її правонаступника - [PERSON] (а.с.170). В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві. Третя особа [PERSON] позовні вимоги підтримала. Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд відмовляє в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням 7 сесії 6 скликання Житомирської міської ради від 24.10.2011 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на розробку проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам» [PERSON] було передано у власність земельну ділянку площею 0,083 га, за адресою: [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, що зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №181010001000484. 08.12.2014 [PERSON] продав [PERSON] зазначену земельну ділянку. Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2015 року визнано незаконним та скасовано рішення 7 сесії 6 скликання Житомирської міської ради від 24.10.2011 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на розробку проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам» в частині передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,083 га, за адресою: [ADDRESS] . (а.с.8-14). Вирішуючи вимогу про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,083 га серія № 096392, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №181010001000484, суд виходить з наступного. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З`ясовуючи характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу, суд має оцінювати обраний спосіб захисту порушеного права з точки зору можливості поновлення/захисту в такий спосіб порушеного права чи інтересу. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.05.2019 у справі № 910/11511/18. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний державний акт видано 12 січня 2011 року на ім`я [PERSON] . Як зазначено вище, 08.12.2014 [PERSON] продав [PERSON] зазначену земельну ділянку за договором купівлі-продажу. Згідно п.4.1. Договору право власності на вказану земельну ділянку виникає з моменту його державної реєстрації відповідно до вимог чинного законодавства України. Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON] 08.12.2012 під №17812927. Отже, з моменту укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1810136600:08:034:0006 та переходу права власності на вказану земельну ділянку до [PERSON] , оскаржуваний державний акт припинив свою дію, оскільки право власності [PERSON] припинилося. Таким чином, позовна вимога про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,083 га серія № 096392, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 181010001000484, виданого [PERSON] , є неналежним способом захисту, оскільки вказаний акт втратив свою чинність та його скасування не матиме жодних правових наслідків та не призведе до відновлення порушених прав позивача. Також не підлягає до задоволення і позовна вимога щодо витребовування у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Житомирської міської ради земельної ділянки площею 0,083 га за кадастровим номером 1810136600:08:034:0006, що розташована за адресою: [ADDRESS] , виходячи з наступного. Вказана земельна ділянка знаходиться під об`єктами нерухомості: квартирою [ADDRESS] , що належать [PERSON] на праві власності і призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У пп.142, 146, 147 постанови Великої палати ВС від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16-ц зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. Власник з дотриманням вимог ст.ст.387 і 388 ЦК може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. У постанові Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі №6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Частиною п`ятою статті 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Отже, володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності здійснює орган місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Житомирська міська рада. В даному випадку, рішенням Житомирської міської ради від 24.11.2011№ 220 «Про приватизацію, передачу в оренду, надання дозволу на складання проектів із землеустрою щодо введення земельних ділянок громадянам», громадянину [PERSON] передано у власність земельну ділянку площею 0,0830 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказане свідчить про те, що власник земельної ділянки -Житомирська міська рада реалізувала свою волю та надала згоду на вибуття вказаної земельної ділянки із комунальної власності шляхом надання у приватну власність [PERSON] . В подальшому вказане рішення Житомирської міської ради було скасовано у судовому порядку рішенням Корольовського районного суду м. Житомира по справі № 295/5706/15 від 30.09.2015. Проте, скасування рішення органу місцевого самоврядування про розпорядження земельною ділянкою в судовому порядку не виключає його початкової волі на добровільне вибуття вказаної земельної ділянки із комунальної власності. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року) Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Таким чином, суд дійшов до висновку про те, що факт порушення процедури при прийнятті рішення Житомирською міською радою від 24.10.2011 №220 щодо безоплатної передачі [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,083 га не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». У даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, фактичні обставини та правові норми, вбачається невідповідність заходу втручання держави в право власності на спірну земельну ділянку, критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно випробовується. Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. (Постанова ВС від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, провадження № 61-17779св18) При цьому судом враховується, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що [PERSON] знав або міг знати про те, що законність набуття ним права власності на спірну земельну ділянку буде піддаватися сумніву у зв`язку з можливими порушеннями, що були допущенні органом місцевого самоврядування чи іншими особами. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №495/9786/16 (провадження № 61-27034св18). Крім цього, судом враховується, що підставою віндикаційного позову є обставини, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння, тобто факти, які доводять право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, знаходження його в натурі у відповідача. Разом з тим, відповідно до частин першої, другої статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Також, згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Таким чином, порядок, передбачений статтями 387, 388 ЦК України щодо витребування власником майна із чужого незаконного володіння, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки відповідач у справі набув разом із правом власності на житловий будинок право власності на земельну ділянку, яка знаходиться під будинком та є необхідною для його обслуговування, на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15). Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, відповідачі є власниками будинку та, відповідно, земельної ділянки площею 0,0691 га, оскільки будинок фактично займає частину цієї земельної ділянки, а інша її частина необхідна для безпосереднього обслуговування житлового будинку, тому витребування цієї земельної ділянки від відповідачів порушить їх право власності на майно. З переходом до відповідачів права власності на будинок і, відповідно, на земельну ділянку, міська рада втратила право власності та статус власника цієї земельної ділянки. Крім того, відповідач [PERSON] набув право власності на будинок та спірну земельну ділянку у передбачений законом спосіб, за відплатним договором купівлі-продажу (правова позиція викладена у постанові ВС від 27.11.2019 по справі 461/2328/16-ц). Факт набуття [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному між [PERSON] та [PERSON] не заперечується сторонами та підтверджується рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 30.09.2015 по справі № 296/5706/15- ц. Вказаний договір на сьогоднішній день є чинним та ніким не скасований. Крім того, позивачем не заявлено вимог про припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, а тому позов в частині визнання недійсним вказаного державного акту про право власності на земельну ділянку та витребовування її у [PERSON] на користь територіальної громади в особі Житомирської міської ради не підлягає до задоволення. Також не підлягає задоволенню і позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17812927 від 08.12.2014 про державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , оскільки є похідною від вищевказаних вимог. Крім того, згідно частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Позивачем не заявлено вимог припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку.

Outcome: dismissed