Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

У березня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовними вимогами до Державної казначейської служби України, Державної судової адміністрації України, Генеральної прокуратури України, Міністерство внутрішніх справ України, треті особи : Святошинський районний суд міста Києва, Національна Поліція України про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішенням, діями та бездіяльністю органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, з врахуванням останньої редакції уточненої позовної заяви від 23 лютого 2018 року ( а. с. 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147 ) вказуючи про те, що незаконним притягненням до обвинувачення та незаконним взяттям і триманням під вартою позивачу [PERSON] завдана моральна шкода, яка полягає у стражданнях, заподіяних внаслідок незаконного позбавлення волі, що призвело до погіршення здоров"я та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Загальний строк перебування під слідством та судом [PERSON] склав 1 296 днів або 42 з половиною місяці. В розрізі років цей термін склав: 2011 рік - 306 днів з 01 березня 2011 року по 31 грудня 2011 року; 2012 рік - 366 днів; 2013 рік - 365 днів; 2014 рік - 259 днів з 01 січня 2014 року по 16 вересня 2014 року, моральну шкоду позивач оцінює виходячи з обставин справи та знаходження під слідством та судом в загальному розмірі - 5 000 000 гривень.Також просив стягнути відшкодування матеріальної шкоди, в розмірі 2 520, 61 гривень які він витратив на придбання лікарських препаратів в період з 15 грудня 2016 року по 29 грудня 2016 року. Вказує, що з метою доведеності своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, перебуваючи під вартою, слідством і судом ( 42 місяці ) вимушений був користуватися професійними послугами адвоката, та ніс матеріальні збитки з оплати його послуг на загальну суму 108 213, 40 грн., які також просив стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі договору про надання адвокатських послуг від 15 грудня 2014 року позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник Генеральної прокуратури України, що діє на підставі довіреності № 05 / 3 - 58 - 18 від 31 травня 2018 року Ступак Дмитро Валентинович позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 22 червня 2018 року за вх. № 32215 до загальної канцелярії суду за підписом представника Державної казначейської служби України, що діє на підставі довіреності № 5 - 29 / 19 - 50 від 12 січня 2018 року ( а с. 218 ІІ том справи на звороті ) просив проводити розгляд справи за відсутності уповноваженого представника Казначейства. Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 19 березня 2018 року за вх. № 13859 до загальної канцелярії суду за підписом представника ДСА України, що діє на підставі довіреності № 10 - 16451 / 17 від 22 грудня 2017 року , Приступи Олени Михайлівни надійшов відзив з наданням пояснень, в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідач Міністерство внутрішніх справ України в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 19 березня 2018 року за вх. № 13612 за підписом представника МВС України, що діє на підставі довіреності № 03 / 2017 року від 20 лютого 2017 року Скригонюк Ігоря Володимировича надійшов відзив, в якому надані пояснення стосовно суті спору,та просить відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Третя особа Святошинський районний суд міста Києва в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 13 серпня 2018 року за вх. № 41560 до загальної канцелярії суду за підписом голови Святошинського районного суду міста Києва Ясельського А.М. надійшов лист в якому просить проводити розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Третя особа Національна Поліція України в судове засідання свого представника не направила, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України ). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Положеннями ст.15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. При цьому, у відповідності з п.п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частинами 3,4 вказаної вище ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1174 ЦК України визначеного, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цьогоЗакону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність"; "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 вказаного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема постановлення виправдувального вироку суду. Згідно з положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) , в тому числі - моральна шкода. Таким чином , виходячи з положень вказаного Закону у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Отже, сам факт закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю у діях [PERSON] складу злочину, дає підстави останньому вимагати відшкодування моральної шкоди.Згідно з п.5 ст.3 вказаного Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, 01 березня 2011 року старшим прокурором Генеральної прокуратури України старшим радником юстиції Грицай Ю. І. порушено відносно [PERSON], кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України. ( а. с. 8 І том справи ) 10 березня 2011 року постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України підполковника міліції В.П . Усікова - [PERSON] притягнуто як обвинуваченого та пред'явлено обвинувачення у вчиненні мною злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України ( а. с. 9, 10, 11, І том справи ) . 14 липня 2011 року старшим прокурором відділу Генеральної прокуратури України Грищенко Ю. О. порушено відносно [PERSON] кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191; ч. З ст. 209; ч. З ст. 28; ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України ( а. с. 12, 13, 14 І том справи ) 25 липня 2011 року постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України підполковника міліції В .П. Усікова [PERSON] , притягнуто як обвинуваченого та пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191; ч. З ст. 209; ч. З ст. 28; ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України ( а. с. 15, 16, 17 І том справи ) . 05 квітня 2011 року старший оперуповноважений в ОВС ГСУ МВС України майор міліції Д. О. Сіренко затримав [PERSON] для доставки під вартою до Печерського районного суду міста Києва ( а. с. 18, 19 І том справи ) . 05 квітня 2011 року постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ МВС України підполковника міліції В. П. Усікова накладено арешт на майно належне дружині [PERSON] - [PERSON] ( а. с. 21 І том справи ) В якості запобіжного заходу постановою Печерського районного суду міста Києва від 07 квітня 2011 року по справі № 4 - 1627 / 11 [PERSON], обрано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі Державного департаменту України з питань виконання покарань ( а. с. 22 І том справи ). Постановою Печерського районного суду міста Києва від 03 червня 2011 року по справі № 4 - 2683 / 11 строк тримання [PERSON], під вартою продовжено до чотирьох місяців ( а. с. 23 І том справи ) . Постановою Апеляційного суду міста Києва від 26 липня 2011 року строк тримання мене під вартою продовжено до шести місяців. 04 жовтня 2011 року року постановою Апеляційного суду міста Києва строк тримання мене під вартою продовжено до дев"яти місяців до 16 грудня 2011 року. 13 грудня 2011 року постановою Апеляційного суду міста Києва строк тримання [PERSON] під вартою продовжено до одинадцяти місяців. 03 лютого 2012 року постановою Апеляційного суду міста Києва строк тримання [PERSON] під вартою продовжено до тринадцяти місяців, до 05 травня 2012 року. 05 червня 2012 року під час попереднього судового засідання та в судовому засіданні 20 липня 2012 року були заявлені клопотання про зміну запобіжного заходу, які були відхилені. Клопотання про зміну запобіжного заходу також було заявлено 02 жовтня 2012 року в Апеляційному суді міста Києва під час розгляду апеляційної скарги на постанову Святошинського районного суду міста Києва від 20 липня 2012 pоку , яке також було відхилено. В 2013 році в судових засіданнях та через канцелярію Святошинського районного суду міста Києва тричі заявлялось клопотання про зміну запобіжного заходу. Два клопотання були розглянуті та відмовлено в їх задоволенні, а клопотання подане 05 листопада 2013 року через канцелярію Святошинського районного суду міста Києва залишилось не розглянутим. Лише 20 березня 2014 року Постановою Святошинського районного суду міста Києва щодо [PERSON] було змінено міру запобіжного заходу, а саме з утримання під вартою замінили на підписку про невиїзд. Загальний строк позбавлення волі [PERSON] через утримання під вартою в Київському слідчому ізоляторі Державного департаменту України з питань виконання покарань склав 1080 днів в період з 05 квітня 2011 року по 20 березня 2014 року. ( 2011 рік - 270 днів, 2012 рік - 366 днів, 2013 рік - 365 днів, 2014 рік - 79 днів ). 16 вересня 2014 року представники державного обвинувачення заявили, що вони відмовляються підтримувати державне обвинувачення відносно [PERSON], а тому Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 16 вересня 2014 року кримінальна справа у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191; ч. З ст. 209; ч. З ст. 28, ч. 2 ст. 366 Кримінального Кодексу України відносно [PERSON] закрита. Міра запобіжного заходу - підписка про невиїзд, скасована. Термін обмеження прав і свобод через застосування міри запобіжного заходу підписки про невиїзд склав 180 днів з 21 березня 2014 року по 16 вересня 2014 року. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії ( бездіяльність ) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 „ Совтрансавто - Холдинг " проти України ", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 „ Брумареску проти Румунії " встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. З матеріалів справи вбачається, що неправомірні дії, які призвели до незаконного взяття і тримання під вартою [PERSON], були допущені стороною обвинувачення та полягали у істотних порушеннях вимог кримінального процесуального закону в частині зібрання доказів та допустимості даних, що в них містяться, та в судовому засіданні в святошинському районному суді м. Києва від 16.09. 2014 року прокурори відмовилися підтримувати державне обвинувачення відносно підсудних [PERSON] та [PERSON], які обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.3 ст. 209, ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 366 КК України ( т.1, а.с. 29). Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, загальний строк перебування під слідством та судовим розглядом склав 1 296 днів або 42 з половиною місяці. В розрізі років цей термін склав: 2011 рік - 306 днів з 01 березня 2011 року по 31 грудень 2011 року; 2012 рік - 366 днів; 2013 рік - 365 днів; 2014 рік - 259 днів з 01 січня 2014 року по 16 вересня 2014 року. 28 жовтня 2014 року Постановою Святошинського районного суду міста Києва скасовано арешт, накладений 05 квітня 2011 року старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України Усіковим В. П. на майно, належне дружині [PERSON] - [PERSON]. За час перебування в СІЗО протягом 1080 днів у позивача [PERSON] різко погіршився стан здоров'я. Він неодноразово звертався до медпрацівників СІЗО і мав потребу в негайному стаціонарному лікуванні, яке не могло бути надане мені в умовах СІЗО, тому існувала реальна загроза моєму здоров'ю, та отримання інвалідності. Листом від 14 травня 2012 року № Ч - 498 підтверджується неодноразове звернення до Київського СІЗО за медичною допомогою та моє перебування на диспансерному обліку у лікаря - терапевта корпусного відділення та дерматолога з діагнозом: гіпертонічна хвороба І стадії, остеохондроз шийного та поперекового відділів хребта, виразкова хвороба шлунку стадії ремісії, хронічний гастродуоденіт ст. ремісії, хронічний холецистопанкреатит ст. нестійкої ремісії, псоріаз розповсюджений, зимовий тип, стаціонарна стадія . За результатами обстеження спеціалістами Київської центральної міської лікарні проведеного 07 травня 2012 року, у [PERSON] діагностована наявність таких захворювань: псоріаз, розповсюджена форма, краплевидно - бляшковий, прогресуюча стадія, зимовий тип. Псоріатична артропатія. Рекомендоване стаціонарне лікування по терміновим показникам в умовах спеціального дерматовенерологічного відділення. Згідно висновку спеціаліста пізня госпіталізація може призвести до інвалідності. Незважаючи на вказані обставини, [PERSON] не була надана можливість отримати медичну допомогу в умовах медичного стаціонарного відділення. Перебування в СІЗО вкрай негативно позначилось на стані здоров'я. Після виходу з СІЗО [PERSON] потребував медичної допомоги і змушений був неодноразово проходити курси стаціонарного та амбулаторного лікування, що підтверджується копіями документів. Наслідком перебування в СІЗО стало виникнення у [PERSON] коксартрозу ускладненого некрозом голівки лівого стегна з вираженим больовим синдромом з порушенням функції ходи. Незаконним притягненням як обвинуваченого та незаконним взяттям і триманням під вартою позивачу [PERSON] завдана також моральна шкода, яка полягає у стражданнях, заподіяних внаслідок незаконного позбавлення волі, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 1080 днів перебування за гратами прийшлось на період коли позивач мав на утриманні і вихованні трьох неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO], [PERSON] - [INFO]. Позивач [PERSON] позбавлений права приймати участі у вихованні і формуванні світогляду своїх дітей і цей період незворотньо втрачений. Натомість позивач змушений був переживати страждання безсило дивлячись через грати в залах судових засідань на сльози своїх дітей, що бігли з переповнених відчаєм дитячих очей. Пережите позивачем , його дітьми та його дружиною негативно позначилось на психо - емоційному стані сім"ї.Не дивлячись на закриття кримінального провадження, він досі не може влаштуватися на роботу. Таким чином, виходячи з викладеного, виявляється, що суттєві порушення громадянських і людських прав [PERSON] спричинили в його житті фізичні та моральні страждання, які утворилися внаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Зазначені події наповнили життя [PERSON] стресогенними чинниками в таких сферах життєдіяльності як: емоційно-вольова сфера особистості; система особистих цінностей і світогляду; соціальні, професійні родини стосунки; фізичних та психічний стан здоров'я, спричинила глибокий психоемоційний стрес для [PERSON] Постійні актуалізації негативних емоційно забарвлених спогадів щодо до вищезазначеної ситуації, вимушена необхідність зміни соціального оточення, порушення звичного кола соціальних і міжособистісних відносин, наповнили життя [PERSON] стресами та негативно забарвленими переживаннями, значно обмежили його звичайну соціальну та професійну активність, створили підставу для виникнення й розвитку психосоматичних розладів. Усвідомлення незворотності плину спровокувало виникнення у свідомості [PERSON] зон емоційної напруги, які і досі негативно позначаються на його ставленні до життя та оточуючих. Ситуація, яка склалася, судом може розглядатися як психотравматична основа для спричинення значної моральної шкоди [PERSON] , унаслідок чого наступають душевні страждання у зв'язку з утратою і деформацією буттєво-значимих аспектів та особистого життя та дають підстави суду констатувати, що всі означення моральні страждання [PERSON] знаходяться у прямому причино-наслідковому зв'язку з учиненням відносно нього незаконних дій органами досудового слідства, прокуратури і суду Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що незаконне взяття і тримання під вартою [PERSON] в період з 05.04.2011р. по 20.03.2014р. є психотравматичними для Позивача та викликали його не тільки душевні страждання, але й ускладнили його стан здоров"я з виникненням захворювання коксоартрозу ускладненого некрозом голівки лівого стегна з вираженим больовим синдромом з порушенням функції ходи, в результаті тривалого позбавлення волі, порушення режиму харчування, сну, тепла та несвоєчасного і неналежного лікування при виникненні захворювання, що фактично свідчить про факт заподіяння Позивачу моральної шкоди внаслідок неправомірних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996р. № 6/5/3/41, визначено, що передбачене частиною 5 ст.4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання,попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з'ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02.12.2015р. у справі № 6-2203цс15, визначено, що відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, судом, можливим може бути визначено розмір (грошовий еквівалент) компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди у слідстві незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду - становить 403 МЗП, розмір якої приймається рівному розміру мінімальної заробітної плати на Україні, прийнятий на момент винесення судом рішення . Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення даного рішення, згідно з ст. 8 Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» становить 3 723 грн. 00 коп. Відтак, суд дійшов висновку, що внаслідок незаконного перебування під слідством та судом ( з 01.03. 2011 року по 16.09. 2014 року ) із них: з 05.04.2011р. по 20.03.2014р -тримання під вартою а 21.03. 2014 року по 16 .09. 2014 року застосована міра запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд [PERSON] , останньому було заподіяно моральну шкоду, та враховуючи інтенсивність та глибину сприйняття всіх психотравмуючих факторів, суд вважає за необхідне в рахунок відшкодування моральної шкоди встановити суму у розмірі 403 мінімальних заробітних плат. Таким чином сума яка підлягає для відшкодування становить 1 500 369 ( один мільйон п"ятсот тисяч триста шістдесят дев"ять ) гривень 00 копійок. розмір якої становить 1 500 369 ( один мільйон п"ятсот тисяч триста шістдесят дев"ять ) гривень 00 копійок (403 х 3 723,00 грн.). Відповідно до п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставіст.56 Конституції (254к/96-ВР) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України ( Казначейство ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінет Міністрів України через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно із п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди ( подання ) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та / або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно із п. 3 того ж Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів. Підпунктом 1 п. 35 того ж Порядку встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування ( компенсації ) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 3 Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень » виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. Статтею 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зміст права на справедливий суд. в силу п. 1 ст. б Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь - якій державі, групі чи особі право займатися будь - якою діяльністю або вчиняти будь - яку дію, спрямовану на скасування будь - яких прав і свобод, визнаних дією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. У справі « Класс ( Class ) та інші проти Німеччини » Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією " порушуються ", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть " якщо таке порушення було вчинене особами ", що діяли як посадові особи. На думку Європейського суду з прав людини, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У цій справі Європейський суд з прав людини констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує « ефективний засіб правового захисту в національному органі » кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією ( п. 64 ). Європейський Суд з прав людини - у рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був « достатньо незалежним » від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції ( справи « Сільвер ( Silver ) проти Сполученого Королівства », п. 116, « Лендер ( Leander ) проти Швеції », п. 81 ). Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Європейського суду з прав людини, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю ( наприклад, рішення у справі « Менешева проти Росії », заява № 59261 / 00, п. 67, ECHR 2006 -ІІІ ). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом ( STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод ( в редакції Протоколу № 11 ), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав - учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто, в разі порушення майнових або цивільних прав « середня », « нормально » реагуюча, на протиправну, щодо неї, поведінку, людина повинна відчути страждання (моральну шкоду ). Згідно практики Європейського суду з прав людини, завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст.9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"(2135-12 ). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON].в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 500 369 ( один мільйон п"ятсот тисяч триста шістдесят дев"ять ) гривень 00 копійок, в решті позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач та його представник не надав належних та допустимих доказів щодо надання юридичної допомоги у кримінальній справі, а якщо така допомога і надавалася, то при закритті провадженні у кримінальному провадженні мав би право звернення про відшкодування зазначених витрат. . Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного суду України від 13.04. 2011 року № 6-23736св09. При цьому не підлягають задоволенню позовні вимоги і в частині стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2 520,61 гривень на користь позивача як в належний спосіб не обґрунтовані та не доведені По даній справі відповідачі не надали жодного доказу на спростування доводів позивача та на підтвердження своїх заперечень. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави. Відповідно, судові витрати слід віднести на рахунок держави. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16, 23, 1167, 1174, 1176 ЦК України, ст.ст. 1,2, 3,4,13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, постанови Верховного Суду України від 02.12.2015р. у справі № 6-2203цс15, та

Outcome: partial