Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON], [PERSON], треті особи: Якимівський районний сектор управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, Відділ опіки та піклування в особі Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги тим, що 02 жовтня 2003 року він, [PERSON] [INFO] перебуваючи у шлюбі з [PERSON] [INFO] зареєстрував її місце проживання в належному йому будинку [ADDRESS]. 21 квітня 2012 року він зареєстрував в належному йому будинку їх спільного сина [PERSON] [INFO]. 3 23 січня 2013 року, [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають окремо та 23 квітня 2013 року рішенням Якимівського районного суду Запорізької області по справі № 330/821/13-ц шлюб між ним та [PERSON] був розірваний. З 23 січня 2013 року [PERSON] [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають в [ADDRESS], що підтверджується довідкою наданою квартальним та буде додатково підтверджено показами свідків у судовому засіданні, а саме: [PERSON] який проживає за адресою: [ADDRESS]; [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]. Оскільки відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстрації у належному йому будинку на праві власності позивач вирішив звернутись до суду з позовної заявою про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно статті 61 Житлового кодексу Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-екстуатаційною організацією, (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно статті 71 Житлового кодексу при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно статті 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином позивач просить визнати [PERSON] [INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER] як особу, яка втратила право користування житловим приміщенням яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]; Визнати [PERSON] [INFO] як особу, яка втратила право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]; Зняти [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER] з реєстрації у житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]; Зняти [PERSON] [INFO] з реєстрації у житловому будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Стягнути з відповідача - [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер - [NUMBER] на його користь витрати пов"язані зі сплатою судового збору в розмірі 243 гривні 60 копійок. Згідно ч. 1 ст. 84 ЦПК України стягнути з відповідача - [PERSON] [INFO], ідентифікаційний номер -[NUMBER] на його користь витрати пов'язані з правовою допомогою адвоката у розмірі 400,00 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити їх, мотивуючи тим, що відповідачка [PERSON], його колишня дружина, проживає у своїх батьків разом з їх спільними дітьми. Ініціатором розлучення була саме вона, і сама переїхала разом з дітьми до своїх батьків, та на його неодноразові пропозиції проживати разом з ним та дітьми, йому відмовляла. Тому він вважає, що на теперішній час йому в його будинку чужі люди зареєстрованими не потрібні, а молодшого сина він згоден зареєструвати у своєму будинку, коли тому виповниться 16 років. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, та зазначила, що вона одружилася з позивачем [PERSON] та проживала разом з ним та дітьми у зазначеному будинку з 1995 року. Спочатку вони побудували на земельній ділянці, на якій розташований будинок гараж, обладнали його та проживали як у будинку, а потім вже збудували і будинок. Земельну ділянку отримував батько позивача, але будинок з самого початку, з фундаменту вони будували разом, допомагали як його батьки, так і її батьки, але так як документів на будинок не було, вони з позивачем були зареєстровані [ADDRESS], у його бабусі. Коли у 2003 році її колишній чоловік, позивач по справі [PERSON] взяв для реєстрації її паспорт, всі існуючі документи на будинок були у неї, вона йому довіряла і навіть не могла подумати, що без її відома будинок буде оформлений на нього, її колишнього чоловіка, що існує договір дарування, бо вона вважала, що якщо будинок будували разом, це є їх сумісно нажите майно та належить їм разом, а тому вона добровільно не бажала знятися з реєстрації разом з неповнолітніми дітьми, так як вважала, що вона є законною власницею зазначеного будинку та вважала, що її частка повинна по праву залишитися її дітям. Про те, що зазначений будинок оформлений на її колишнього чоловіка, [PERSON], про існування договору дарування, їй стало відомо, лише, коли вона отримала позовну заяву разом з додатками, де і вперше побачила договір дарування їх будинку батьком позивача йому, а їй нічого за десять років навіть не повідомили. На теперішній час вона не заперечує, що розлучилась з позивачем та разом з дітьми проживає у своїх батьків, але у неї не має власного житла і зареєструватися з неповнолітніми дітьми їй ніде, залишається тільки на вулицю, тому вона не згодна виписуватись із зазначеного будинку разом з їх спільними дітьми. В судове засіданні неповнолітній відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи не з»явився, причини неявки суду не повідомив, зі слів матері, відповідача [PERSON], знаходиться на навчанні. В судовому засіданні представник третьої особи, відділу опіки та піклування в особі Якимівської селищної ради Якимівського району Запорізької області Кузнєцова Н.С. зазначила, що вона заперечує проти зняття з реєстрації відповідачів та вважає, що потрібно відстрочити розгляд даного питання до повноліття дітей, які зареєстровані за зазначеною адресою разом з відповідачкою, щоб не порушувати права неповнолітній дітей на право користування житловим приміщенням. Представник третьої особи: Якимівського РС УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не прибув, але надав до суду письмову заяву, в якій просить розглянути дану справу за їх відсутністю, на розсуд суду. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 30.07.2003 року, копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21.08.2003 року, позивач по справі є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с.10-11). Відповідно до копії домової книги домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], у вказаному будинку зареєстровані: позивач [PERSON], відповідач [PERSON], брат позивача [PERSON], та син позивача, неповнолітній [PERSON], [INFO] (а.с.14-15). Відповідно до копії рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 23.04.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.12). Відповідно до довідки квартальної від 26.12.2013 року, підписаної сусідами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] разом з сином [PERSON], [INFO] прописані за адресою: [ADDRESS], але з 23 січня 2013 року мешкають по теперішній час по [ADDRESS] (а.с.13), про що в судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечувала. Як вбачається з матеріалів справи, у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] є неповнолітній, дев»ятирічний син, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.22). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Тобто відповідно і місцем реєстрації [PERSON] є місце реєстрації матері, відповідача [PERSON] та позивача [PERSON], [ADDRESS]. У відповідності з ч.ч. 7, 8 ст.7 Сімейного Кодексу України, «Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім"і». У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991р., набрала чинності для України 27.09.1991р. (далі - Конвенція), «Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини, батьків дитини, законних опікунів чи інших членів сім "і». За ч. 1 ст. 3 Конвенції «в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері, є Закон України «Про охорону дитинства», норми якого узгоджуються із вищеназваними положеннями Конвенції «Про права дитини» та не можуть тлумачитися звужено. У випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст.8 Цивільного процесуального кодексу України та ст. З Конвенції «Про права дитини» повинен надавати перевагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Встановлено, що відповідачка [PERSON] має статус особи, яка є колишнім членом сім'ї, а її неповнолітній син відповідач [PERSON] та малолітній син [PERSON] є членами сім»ї власника житлового приміщення. Відповідно неповнолітній син [PERSON] та малолітній син [PERSON] позивача по справі [PERSON] мають право на користування житлом, в якому вони народилися, проживали та на даний час зареєстровані, а з позбавленням права користування спірним житлом відповідача [PERSON], автоматично і позбавляється права користування цим житлом малолітній син [PERSON], [INFO], чим порушуються його житлове права на користування спірним житлом. Неповнолітні, які вселилися в житлове приміщення як члена сім»ї наймача, власника цього житла. Набувають рівного з іншими членами сім»ї права користування жилим приміщенням (ч.2 ст. 65 ЖК Української РСР). Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням разом з їх неповнолітніми дітьми. Таким чином судом визначено, що відповідачка не порушує права позивача на користування житловим приміщенням, не порушує права членів сім'ї позивача. Також суд зазначає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не повинно позбавляти права відповідачки користування приміщенням, за адресою позивача зареєстрований неповнолітня дитина відповідачки [PERSON], який є в свою чергу, сином позивача, та усунення права користування житловим приміщенням [PERSON] може порушити права їх спільної малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Право користування, що виникло у членів сім»ї, існує довічно, доки існує сервітут, ніхто не може припинити право користування члена сім»ї, навіть власник. Але відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім»ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стосовно членів сім»ї дітей, які не проживають та не зареєстровані (зняті з реєстраційного обліку за місцем проживання (перебування) та отримали довідки про зняття з реєстрації), без поважних на те причин понад один рік, дія особистого сервітуту не припиняється. Щодо них встановлена пряма вказівка закону (ч.2 ст.3 СК України): дитина не перестає бути членом сім»ї своїх батьків навіть тоді, коли спільно з ними не проживає. Неможливо беззаперечно дійти висновку, що неповнолітні вважаються користувачами тільки того житла, де вони зареєстровані, дитина володіє правом користування щодо всіх об'єктів нерухомого майна, яке є об'єктом права власності будь-кого із батьків дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України " Про охорону дитинства", кожна дитина, в тому числі й усиновлена, має право на одержання в установленому законом порядку в спадщину майна і грошових коштів батьків чи одного з них у разі їх смерті або визнання їх за рішенням суду померлими незалежно від місця проживання. Дитина, батьки якої позбавлені батьківських прав, не втрачає права на успадкування їх майна. Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріальну контору за місцем знаходження майна та житла. Інші майнові права дитини та порядок їх захисту встановлюються законами України. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. З наведених обставин позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed