Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» про стягнення заборгованості по заробітній платі, вихідної допомоги при звільненні, грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Впродовж судового розгляду позовні вимоги неодноразово уточнювались, та в останній редакції позову [PERSON] зазначила, що в період з 11.10.2012 року по 14.11.2014 року вона працювала на посаді головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області, яка належить до сфери управління Сектору медичного забезпечення ГУ МВС України в Донецькій області (після зміни назви - Державна установа «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області»), який сплачував їй заробітну плату. Наказом № 401 о/с від 14.11.2014 року позивачку звільнено на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, при цьому належних розрахунків із нею проведено не було, у зв'язку із чим позивач була змушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Позивач пославшись на статті 116, 117 КЗпП України просила стягнути з відповідача - Державної установи «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області» на її користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 13 192 (тринадцять тисяч сто дев'яносто дві) грн. 74 коп, суму вихідної допомоги при звільненні у розмірі 4915 (чотири тисячі дев'ятсот п'ятнадцять) грн. 33 коп., суму компенсації за час невикористаної щорічної відпустки у розмірі 501 (п'ятсот одна) грн. 48 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 60 950,34 грн. (шістдесят тисяч дев'ятсот п'ятдесят грн. 34 коп. та моральну шкоду розмір якої позивач оцінює у 13 000 (тринадцять тисяч) грн. 00 коп. У судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позові, на позовних вимогах наполягає і просить суд їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що з позовними вимогами не згоден, вважає їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Так, у наданих суду запереченнях представник відповідача зазначає, що позивач не прибула на нове місце дислокації ВМЗ ГУМВС в області, а саме у визначене місто - Маріуполь на підставі чого і була звільнена п. 6 ст. 36 КЗпП України. У зв'язку з тим, що прізвище позивача не було зазначено у списку працівників підпорядкованих підрозділів, яким належать до нарахування грошове забезпечення та заробітна плата за відповідний місяць, згідно із приписами Наказу МВС України від 05.09.2014 року № 913 «Про організацію виплати грошового забезпечення та заробітної плати», видатки на виплату заробітної плати позивача не були профінансовані. Що стосується стягнення суми компенсації за час невикористаної відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні представник відповідача зазначає, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими, оскільки сталось захоплення адміністративної будівлі, внаслідок чого всі накази про надання чергової відпустки, будь-які фінансові документи, що підтверджують використання чергової відпустки, розмір отриманої заробітної плати позивача було втрачено. Крім того, зазначає, що взагалі працівникам, які не виїхали за межі тимчасово окупованої території, з вересня 2014 року заробітна плата не нараховувалась та не виплачувалась. Заявлену моральну шкоду вважає безпідставною і такою, що не підлягає відшкодуванню, оскільки вважає її наявність недоведеною, а також вказує на те, що кошторисом ГУМВС області відшкодування моральної шкоди не передбачено. На підставі викладених заперечень просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Вважає, що відповідач діяв на підставі та у межах повноважень, що передбачені чинним законодавством. Представник відповідача - Державної казначейської служби України, залучений в якості співвідповідача ухвалою суду від 24.02.2015 року, у судове засідання не з"явився, про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 43 Конституції України кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно із ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання. Згідно із ст. 30 Закону України "Про оплату праці" при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, відповідно до ст. ст. 95, 115, 116 КЗпП України, ст. ст. 21, 30 Закону України "Про оплату праці" відсутність заборгованості перед позивачем із заробітної плати має довести роботодавець, з якою фактично було укладено трудовий договір, а не позивач. Судом встановлено, що в період з 11.10.2012 року по 14.11.2014 року [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера лікарні з поліклінікою Горлівського МУ ГУ МВС України в Донецькій області, що підтверджується копією трудової книжки, наявної в матеріалах справи. Наказом № 401 о/с від 14.11.2014 року її було звільнено з посади головного бухгалтера лікарні з поліклінікою м. Горлівка Головного управління МВС в області на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з її відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом із підприємством (а.с. 11). Як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців Відділ медичного забезпечення ГУМВС України в Донецькій області, ГУМВС України в Донецькій області було реорганізовано в Сектор медичного забезпечення Головного управління міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, який в подальшому змінив найменування на Державну установу «Територіальне медичне об'єднання Міністерства внутрішніх справ України по Донецькій області». Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Також, пунктом 11 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 року закріплено, що при припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмірі, передбачених як ст.44 КЗпП, так і іншими нормами закону. В матеріалах справи наявні Довідки № 189, № 187, 190 та № 191 від 14.11.2014 року, надані позивачем про розмір заробітної плати, розмір середньоденної заробітної плати, про розмір заборгованості по видах нарахувань по заробітної плати за вересень-листопад 2014 року, представником відповідача подібних документів до матеріалів справи не долучено, контррозрахунків не надано, тому суд вважає за доцільне взяти до уваги довідки надані позивачем. Довідки, надані позивачем містять підпис уповноваженої особи, печатку установи та необхідні реквізити, а тому суд вважає їх належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 57 - 59 ЦПК України. Крім того, відомості, витребувані судом з Управління Пенсійного фонду україни в Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя (т.2,а/с 11), та з Головного Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області (т.2, а/с 26), також підтверджують здійснення позивачці відповідних нарахувань, з приводу яких заявлено позовні вимоги, чим спростовуються доводи представника відповідача з приводу відсутності підстав для нарахування та виплати заробітної плати позивачу. Сума невиплаченої заробітної плати з 01.09.2014 року по 14.11.2014 року становить 13 192, 74 грн. (55 робочих днів: 22 робочих дні за вересень 2014 року, 23 робочих дні за жовтень 2014 року та 10 робочих днів за листопад 2014 року), що підтверджується Довідкою № 190 від 14.11.2014 року (т1, а.с. 211). Також, на користь позивача підлягає стягненню сума вихідної допомоги при звільненні на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у розмірі 4 915, 33 грн.: (заробітна плата за вересень 2014 року 3 698, 86 грн. + заробітна плата за жовтень 2014 року 6 131, 80 грн.) поділена на кількість фактично відпрацьованих робочих 45 днів за два попередні місяці помножене на середньомісячну кількість робочих днів за два попередніх місяці 22, 5, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати»(т.1, а/с 51). З наданого позивачем розрахунку компенсації за невикористану відпустку, правильність якого судом перевірена, вбачається, що на користь позивача підлягає стягненню сума у розмірі 501, 48 грн.(т.1,а/с 52). Крім того, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові йог середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в ст. 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.99 року суд, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Згідно із абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визнання загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно із п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Як вбачається з Довідки № 191 від 14.11.2014 року середньоденна заробітна плата позивача становить 218, 46 грн (т.1, а/с . 212). Отже, з огляду на наведене суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь [PERSON] суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, в сумі 60 950 грн. 34 коп., виходячи з наступного розрахунку: Розмір середньої заробітної плати за 2 останні календарні місяці, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата складає: 9830,66 грн. / 45 днів = 218,46 грн. Сума, що належить до оплати за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.11.2014 року по 25.12.2015 року складає: 218,46 грн. х 279 робочих днів (10 робочих днів за листопад 2014 року, 23 робочих дня за грудень 2014 року, 20 робочих днів за січень 2015 року, 20 робочих днів за лютий 2015 року, 21 робочий день за березень 2015 року, 21 робочий день за квітень 2015 року, 18 робочих днів за травень 2015 року, 20 робочих днів за червень 2015 року, 23 робочих днів за липень 2015 року, 20 робочих днів за серпень 2015 року, 22 робочих днів за вересень 2015 року, 21 робочий день за жовтень 2015 року, 21 робочий день за листопад 2015 року, 19 робочих днів за грудень 2015 року ) = 60 950,34 грн. (шістдесят тисяч дев'ятсот п'ятдесят грн. 34 коп.) без відрахування податків і зборів. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 13 000 грн. суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Таким чином судом встановлено, що внаслідок несвоєчасної виплати відповідачем позивачу усіх належних при звільненні сум, останній була спричинена моральна шкода, між тим, розмір визначений п озивачем у 13 000 гривень є завищеним. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, зокрема: характер порушення прав позивача, період виниклої заборгованості по заробітній платі, розмір заборгованості, що утворилася, істотність вимушених змін у її житті через тривалу невиплату заробітної плати та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав, приходить до висновку, що достатньою і справедливою буде компенсація моральної шкоди в розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 795 грн. 60 коп., на користь [PERSON] судовий збір 243 грн.60 коп.

Outcome: partial