Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія», місцезнаходження за адресою: м.Київ, вул. Саксаганського, 77, ЄДРПОУ 22945712, про стягнення страхового відшкодування у загальному розмірі 164616,00 грн., яке складається з моральної шкоди у розмірі 14616,00 грн., розміру страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих - 100000,00 грн., розміру страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих - 50000,00 грн.; та стягнення витрат на правничу допомогу в загальному розмірі 2900,00 грн., які складаються з витрат на послуги адвоката 21600,00 грн., та витрат на нотаріальне посвідчення довіреності - 300,00 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 15.04.2014 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Опель Астра», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди. Загиблий [PERSON] був батьком позивача [PERSON] . Цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Опель Астра», д.н.з. [NUMBER] , було застраховано в ПрАТ «УТСК» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/9488321, строком дії з 27.12.2013р. до 26.12.2014р. Повідомлення про ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу було отримано ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» 08.05.2014 року. Позивач не мав можливості у визначений ч. 1 ст. 35 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» тридцятиденний строк подати заяву про страхове відшкодування страховику, оскільки кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] ще не була розглянута, а відповідач вимагав від нього обвинувальний вирок, що набрав законної сили. 15.12.2016 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено вирок, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. 16.02.2017 [PERSON] подав страховику заяву про виплату страхового відшкодування. Листом від 27.02.2017 року відповідач повідомив позивачу, що для виконання процедури врегулювання події йому необхідно надати вирок відносно [PERSON] , який набрав законної сили. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.11.2017 року по справі №522/12293/14-к вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2016 року, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, було залишено без змін. 16.11.2017 року позивачем на вимогу відповідача, викладену у листі від 27.02.2017 року №283-у, направлено на його адресу зазначену ухвалу апеляційного суду. Посилаючись на приписи ст.ст. 9, 22, 23, 27 30 Закону України «Про загальнообов`язкове державне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позивач вважає, що страховик повинен сплатити йому страхове відшкодування у загальному розмірі 164616,00 грн., яке складається з моральної шкоди у розмірі 14616,00 грн., розміру страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих - 100000,00 грн., розміру страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих - 50000,00 грн. В свою чергу, листом від 18.12.2017 року відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування за шкоду, завдану автомобілю, що і стало приводом для звернення до суду. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 18.06.2018 року справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи у спрощеному позовному провадженні. 24.07.2018 року представником відповідача до суду надано відзив, в якому він зазначив, що позивач [PERSON] є повнолітньою дієздатною особою, на утриманні [PERSON] , загиблого внаслідок ДТП, не знаходився, доказів іншого не надавав, тому [PERSON] не має право на отримання страхового відшкодування на умовах пункту 27.2 ст. 27 Закону України «Про ОСЦПВвнтз» та ст.1200 ЦК України. Також позивачем не надавалося жодних документів на підтвердження витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, отже матеріальна шкода ним також не підтверджена і не підлягає відшкодуванню. Отже, в даному випадку, позивач має право лише на відшкодування моральної шкоди, розмір якої для відповідача чітко регламентований пунктом 27.3 ст.27 Закону України «Про ОСЦПВвнтз», а саме у сумі 14616,00грн. =1218,00грн. (мін.з.п. у 2014р.) *12місяців. На думку представника відповідача, бажання позивача (або його представника) отримати з відповідача грошові кошти у розмірі страхової суми (100 000,00грн.) незаконне, необґрунтоване законодавчо, не доведено жодними доказами. Згідно з вимогами статті 35 Закону України «Про ОСЦПВвнтз», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування. Як зазначає представник відповідача, позивач надав відповідачу письмове повідомлення про подію за участю забезпеченого транспортного засобу 08.05.2014 року, однак, лише 21.02.2017р. ним було надано до ПрАТ «УТСК» заяву-вимогу про сплату страхового відшкодування, і лише 15.11.2017 року (більше ніж три роки), ним було надану заяву про отримання страхового відшкодування встановленого зразку. З огляду на наведене, враховуючи факт порушення строку подання встановлених законодавством документів (а саме заяви про страхове відшкодування), на підставі ст.37.1.4 Закону, ПрАТ «УТСК» було прийнято рішення про відмову у страховій виплаті за шкоду, завдану майну - автомобілю ВАЗ, д.р.н. [NUMBER] . Про прийняте рішення відповідача було повідомлено листом 1417-у від 18.12.2017р. Також представник відповідача зазначив, що позивач самостійно визначив, що автомобіль «ВАЗ», д.н.з. [NUMBER] є фізично знищеним, і повністю процитувавши статтю 30 Закону України «Про ОСЦПВвнтз» не звернув уваги, що подібні висновки та розрахунки мають виконуватися аварійним комісаром, оцінювачем або експертом та оформлюватися відповідними документами (аварійний сертифікат, звіт, висновок про оцінку тощо), і порядок розрахунку такого збитку передбачає наявність оцінки вартості ТЗ до ДТП та після ДТП, оскільки сплачується різниця між цими вартостями ТЗ. Але, жодних належних доказів (висновку експерта, рахунків СТО, аварійного сертифікату тощо) на підтвердження розміру матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження автомобіля ВАЗ, д.р.н. [NUMBER] , позивачем не надано, з огляду на що розмір матеріальної шкоди не підтверджено та не встановлено, а намагання отримати відшкодування матеріальної шкоди у розмірі страхової суми за Полісом АС/9488321, на думку представника відповідача, є необґрунтованим та незаконним. 22.12.2020 року представником відповідача надано суду додаткові пояснення по справі та повідомлено, що 21.12.2020 року позивачу виплачено страхове відшкодування моральної шкоди у розмірі 14616,00 грн. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позов та просили суд його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ньому, після оголошення перерви у судове засідання не з`явились, були повідомлені належним чином, при цьому позивачем подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на обставини, викладені у відзиві, після оголошення перерви у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 15 квітня 2014 року, приблизно о 23 годині 50 хвилин, водій [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Opel-Astra», реєстраційний номер [NUMBER] , здійснював рух по проїзній частині вул. Середньофонтанській з боку вул. Привокзальна площа в напрямку вул. Краснова в Приморському районі м. Одеса. Маючи об`єктивну можливість дотримання безпечної дистанції та виявлення в межах своєї смуги руху автомобіля «ВАЗ-2107», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який знаходився попереду в попутному напрямку, водій [PERSON] , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, що позбавило його можливості об`єктивно реагувати на зміну дорожньої обстановки, не обрав безпечної дистанції та не вжив заходів щодо зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. В результаті зазначених дій водій [PERSON] скоїв зіткнення передньою частиною кузова керованого ним автомобіля «Opel-Astra», реєстраційний номер [NUMBER] , із задньою частиною кузова автомобіля «ВАЗ-2107», реєстраційний номер [NUMBER] . Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ-2107», [PERSON] , [INFO] , загинув на місці ДТП. [PERSON] , [INFO] , є батьком позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 05.08.1976 року Іллічівським відділом ЗАГС м. Одеси (а.с. 23, т. 1). Цивільно-правову відповідальність власника автомобіля «Опель Астра», д.н.з. [NUMBER] , було застраховано в ПрАТ «УТСК» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АС/9488321, строком дії з 27.12.2013р. до 26.12.2014р. (а.с. 9, т. 1). Як вбачається з матеріалів страхової справи №1035-14 за подією, що сталася 15 квітня 2014 року, належним чином завірені копії якої витребувані ухвалою суду у відповідача, повідомлення про подію за участю забезпеченого транспортного засобу страховиком було отримано 08.05.2014 року (а.с. 128-129, т. 1). Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2016 року по справі №522/12293/14-к [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк на два роки. Крім того, зазначеним вироком суду частково задоволено цивільний позов [PERSON] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 2250 (дві тисячі двісті п`ятдесят) гривень; стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 500000 (п`ятсот тисяч) гривень; стягнуто з [PERSON] на користь держави витрати на залучення експертів в розмірі 1279 (одна тисяча двісті сімдесят дев`ять) гривень 20 копійок. Судом встановлено, що 28.11.2014 року [PERSON] в рамках зазначеної кримінальної справи подавав до суду клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Української транспортно страхової компанії, проте, як зазначено у вироку цивільний позов [PERSON] до Української транспортної страхової компанії про стягнення моральної шкоди в розмірі 14616 грн., суд залишив без розгляду, оскільки він був заявлений після розгляду справи по суті, роз`яснивши право вирішити це питання в порядку цивільного судочинства. 21.02.2017 року [PERSON] надав страховику заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 142-143, т. 1). 27.02.2017 року страховик повідомив [PERSON] про необхідність надання додаткових документів, зокрема вироку Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/12293/14-к (а.с. 137, т. 1). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.11.2017 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 15.12.2016 року, яким [PERSON] , визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України - залишено без змін. 21.11.2017 року [PERSON] надав страховику заяву про виплату страхового відшкодування (а.с. 147-148, т. 1). Листом від 18.12.2017 року страховик відмовив [PERSON] у страховій виплаті за шкоду, завдану майну, та повідомив, що щодо шкоди, завданої загибеллю [PERSON] , проведення регламентної виплати може бути продовжено до 1079 днів, а саме до 01.12.2020 року включно (а.с. 124-125, т. 1). Таким чином, судом встановлено, що на день подання позову, [PERSON] не отримував від страховика жодних сум у якості страхового відшкодування, та під час розгляду кримінальної справи питання щодо виплат страхового відшкодування не вирішувалось. В свою чергу, виходячи з викладеного, судом встановлено, що позивач для реалізації свого права на отримання страхового відшкодування у законодавчо встановлені строки звернувся із цивільним позовом у межах кримінального провадження, чим здійснив відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. У зв`язку з зазначеним, суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що позивач своєчасно не звернувся до страхової компанії і це згідно з п. 37.1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Суд враховує, що зазначена правова позиція підтримується Верховним Судом (постанова від 11 вересня 2019 року, справа № 133/1195/16-ц, провадження № 61-23848св18). За змістом статті 1195 ЦК України, яка регулює питання відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому, серед іншого, витрати на придбання ліків, сторонній догляд тощо. Відповідно до вимог статті 1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. За приписами статей 23, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана зі стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий-фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Згідно з ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Відповідно до ч. 1 ст 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є повнолітньою дієздатною особою, на утриманні [PERSON] , загиблого внаслідок ДТП, не знаходився, доказів зворотного до суду не надавав. Крім того, позивачем не надано суду жодних документів, які підтверджують його витрати на поховання батька та на спорудження надгробного пам`ятника. Враховуючи викладене, за приписами статей 23, 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 1200-1201 ЦК України відсутні підстави для виплати [PERSON] страхового відшкодування за шкоду, пов`язану із смертю потерпілого, відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у [PERSON] в результаті загибелі батька внаслідок ДТП виникло право на відшкодування моральної шкоди. В свою чергу, судом встановлено, що станом на день ухвалення рішення, [PERSON] моральна шкода повністю відшкодована страховиком, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №34139 від 21.12.2020 року, відповідно до якого страховиком на користь [PERSON] перераховано страхове відшкодування у розмірі 14616,00 грн., тобто у розмірі заявленому позивачем у позові. Щодо вимоги позивача про сплату страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих - 50000,00 грн., судом встановлено наступне. Як стверджувалось у позові [PERSON] , а відповідачем не надано доказів зворотного, в результаті ДТП автомобіль його батька [PERSON] було фізично знищено. Згідно з ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, сторонами не надано суду відомості про вартість транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, про витрати на евакуацію ТЗ з місця ДТП, жодні клопотання з цього приводу суду також не заявлялись. Також суд зазначає, що [PERSON] не надав жодних доказів того, що він є належним позивачем за вказаною вимогою (про стягнення страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих у розмірі 50000,00 грн.), у суду відсутні відомості що саме [PERSON] успадкував пошкоджений автомобіль, жодних клопотань з цього приводу позивач суду не заявляв. У відповідності до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 12 і 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. ст. 76 - 80 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Таким чином, встановивши, що позивач належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує свою вимогу щодо сплати страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих - 50000,00 грн., суду не надав, суд вважає, що підстави для її задоволення відсутні у зв`язку з її недоведеністю. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, а відповідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги про відшкодування витрат на правову допомогу.

Outcome: dismissed