Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-25 00:00:00

12 серпня 2019 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся в суд з позовом до Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача [PERSON] , [PERSON] (далі - треті особи), про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційного запису про право власності на нерухоме майно та поновлення відомостей, що передували порушенню. Ухвалою суду від 18 лютого 2020 року залучено до участі у справі Акціонерне товариство «АЛЬФА-БАНК» (далі - відповідач, АТ «Альфа-Банк»), як правонаступника Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 травня 2007 року між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №072-22-02/07, за яким був отриманий споживчий кредит в іноземній валюті (доларах США). В якості забезпечення вказаного кредитного договору, 16 травня 2007 року між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира площею 98,4 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] (далі - спірна квартира). Разом з позивачем у цій квартирі проживають його дружина [PERSON] та матір [PERSON] . У липні 2019 року позивач за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з`ясував, що рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Чернюк Олени Олексіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46120824 від 25 березня 2019 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем - АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження, що містилося в іпотечному договорі. Позивач вважає таку державну реєстрацію незаконною, оскільки вона проведена без його згоди, порушує встановлену в Законі України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. З наведених вище підстав позивач просить суд: 1) визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Чернюк Олени Олексіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46120824 від 25 березня 2019 року. 2) визнати незаконним і скасувати відповідний запис про право власності; 3) поновити у державних реєстрах речових прав на нерухоме майно відомості щодо права власності позивача на спірну квартиру. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач у письмовому відзиві позов не визнав та вказав, що він правомірно, відповідно до приписів ст.35 Закону України «Про іпотеку» звернув стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність, а мораторій, встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на спірні правовідносини не поширюється. Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав письмове клопотання про слухання справи за його відсутності. Треті особи у судове засідання не прибули. Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 травня 2007 року між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» був укладений договір про надання відновлювальної кредитної лінії №072-22-02/07, за яким був отриманий споживчий кредит у розмірі 90 000,00 доларів США (т.1 а.с.8-11). В якості забезпечення вказаного кредитного договору, 16 травня 2007 року між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» був укладений договір іпотеки, предметом якого є чотирьохкімнатна квартира площею 98,4 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.12-15). За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішенням державного реєстратора Комунального підприємства «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Чернюк Олени Олексіївни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 46120824 від 25 березня 2019 року, право власності на спірну квартиру зареєстровано за іпотекодержателем - АТ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного застереження, що містилося в іпотечному договорі (т.1 а.с.22). Згідно рішення №5/2019 єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 року було затверджено передавальний акт та визначено, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені у передавальному акті, виникає у АТ «АЛЬФА-БАНК» з дати визначеної у передавальному акті, а саме - з 15.10.2019 року. Протоколом №4/2019 позачергових загальних зборів акціонерів АТ «АЛЬФА-БАНК» від 15.10.2019 року було вирішено затвердити Передавальний акт. 03.12.2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено запис №1068112010400282 про припинення АТ «Укрсоцбанк» та зазначено дані про правонаступника припиненої юридичної особи, яким є АТ «АЛЬФА-БАНК». Отже, відповідач АТ «Альфа-Банк» є правонаступником АТ «Укрсоцбанк», в тому числі і за кредитним та іпотечним договором, який був укладений з позивачем. Надаючи правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-IV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що спірна квартира площею 98,4 кв.м яка використовується позивачем, як єдине місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону № 1304-VII, у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Укрсоцбанк», правоступником якого є АТ «Альфа-Банк», як забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору, укладеного в іноземній валюті. Доказів наявності у позивача іншого нерухомого житлового майна, матеріали справи не містять, а таких доказів відповідач суду не надав. Отже, у державного реєстратора були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк», а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону № 1304-VII міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року №644/3116/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а. Підстав для відступу від цих висновків, суд не знаходить. Обираючи спосіб задоволення позову суд враховує приписи частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (в редакції, чинній на момент постановлення рішення), яка передбачає, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Отже, чинним законодавством, що регулює порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, чітко врегульований порядок та спосіб виконання рішення суду, яким визнається неправомірна державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Вказаний порядок передбачає неможливість у судовому порядку скасовувати чи вилучати записи з Державного реєстру прав. Натомість передбачено можливість скасування рішення державного реєстратора з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав на нерухоме майно. При цьому застосовуючи до спірних правовідносин саме цю редакцію ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто яка викладена в редакції Законів № 159-IX від 03.10.2019, № 340-IX від 05.12.2019, суд виходить з того, що фактично законодавець в ході судового розгляду змінив порядок виконання судового рішення про визнання незаконною державної реєстрації речового права на нерухоме майно, змінив порядок захисту цивільного права у таких випадках та встановив імперативну заборону на вилучення чи скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому суд застосовує саме той спосіб захисту цивільного права, який є актуальним на момент вирішення цього спору судом, адже рішення суду повинно бути ефективним та таким, що реально поновлює права особи. З цих самих підстав суд відхиляє посилання відповідача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року №915/127/18, оскільки він стосувався редакції ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», яка діяла до внесення змін до неї Законами № 159-IX від 03.10.2019, № 340-IX від 05.12.2019. Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з урахування приписів ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» позовні вимоги слід задовольнити частково, а саме скасувати спірне рішення державного реєстратора, як незаконне, а також, на підставі п.4 ч.2 ст.16 ЦК України відновити становище, яке існувало до порушення права позивача шляхом поновлення відповідних відомостей про його право власності на спірну квартиру. У задоволенні позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію слід відмовити, з огляду на імперативну заборону для таких дій, яка встановлена у ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». На підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку з частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід пропорційно стягнути судовий збір у розмірі 1 536,80 грн., сплачений за дві вимоги немайнового характеру, які задоволені судом.

Outcome: partial