Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів ПАТ "Укргазбанк", ПП "Русь-95", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ТОВ "Леон Плюс", про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням. 13.01.2016 року представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив суд накласти арешт на частину розміром 70,3 кв.м від нежилих приміщень №4,5 (в літері А), загальною площею 509,20 кв.м (після ремонту 504,0 кв.м), що знаходяться за адресою: [ADDRESS], позначених на технічному плані групою приміщень №9; заборонити ПАТ "Укргазбанк", ФОП [PERSON], ТОВ "Леон Плюс" та будь-яким іншим фізичним або юридичним особам будь-які дії, направлені на використання, переобладнання або відчуження нерухомого майна - частини розміром 70,3 кв.м від нежилих приміщень №4,5 (в літері А), загальною площею 509,20 кв.м (після ремонту 504,0 кв.м), що знаходяться за адресою: [ADDRESS], позначених на технічному плані групою приміщень №9, передачу цього приміщення в оренду, суборенду, а також зобов'язати цих осіб протягом п'ятнадцяти днів з 12.01.2016 року відновити зруйновані перегородки у спірному приміщенні та стіну з сусіднім приміщенням за власні кошти, після чого передати це приміщення на зберігання [PERSON] до набрання рішенням чинності. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява представника позивача [PERSON] про забезпечення позову не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1, ч.3 ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити в подальшому неможливим виконання рішення суду. Ч.2 ст.152 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову. Відповідно до абз.1 ч.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При цьому, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. За приписами ч.3 ст.152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Заявником не зазначено жодного доказу на підтвердження наявності обставин, що утруднюють чи можуть зробити неможливим в майбутньому виконання рішення у справі. Крім того, доказів на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення належить чи належало на праві власності позивачу [PERSON], заявником не надано. Також слід зазначити, що такий вид забезпечення позову, як накладення арешту та заборона відчуження майна, може порушити інтереси не тільки відповідачів і третьої особи, але й інших осіб. Все вищевикладене не дає можливості суду оцінити співмірність застосування вказаних заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами. Таким чином, заява про забезпечення позову не містить підстав та обґрунтування необхідності застосування вказаних обмежень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed