Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

22.07.2013 року Прокурор Святошинського району м. Києва звернувся з позовом про визнання незаконним та скасування рішення КМР №846/1902 від 09.07.09 "Про передачу гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], визнання недійсним виданого [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану по [ADDRESS], серії ЯЖ №912777, виданий Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (КМДА) від 18.06.2010 року та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №05-7-03783, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0291, вартістю 358 040,75 грн., за територіальною громадою м. Києва в особі КМР, зобов'язання [PERSON] повернути на користь КМР земельну ділянку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при вивченні прокураторою Святошинського району м. Києва матеріалів перевірки, встановлено що рішенням КМР №846/1902 від 09.07.09 "Про передачу гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS]" затверджено проект землеустрою надано та [PERSON] у приватну власність земельну ділянку за вищевказаною адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі рішення [PERSON] отримав державний акт, серії ЯЖ №912777 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] Вказана земельна ділянка відведена з порушенням вимог ст. 118 Земельного кодексу України, а також інших вимог законодавства, оскільки проект землеустрою не погоджено природоохоронним органом. Крім того, земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення, водночас після прийняття рішення земельна ділянка віднесена до земель житлової та громадської забудови. Питання про зміну цільового призначення спірної земельної ділянки висновками контролюючих органів не погоджувалось, рішенням КМР від 09.07.09 року №846/1902 незаконно змінила функціональне призначення спірної земельної ділянки, що є порушенням ст. 20 Земельного кодексу України. Також не було проведено державну землевпорядну експертизу Державним комітетом України по земельних ресурсах та його територіальним органом, а тому відсутній позитивний висновок державної експертизи землевпорядної документації, що є порушенням ст. 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації". Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2013 року (а. с. 42) закрито провадження по справі в частині визнання незаконним та скасування рішення КМР №846/1902 від 09.07.2009 року. Рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 12.12.2013 року (а. с. 43) відмовлено в задоволенні позову про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12.02.2014 року скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2013 року, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині визнання незаконним, скасування рішення КМР №846/1902 від 09.07.2009 року (а. с. 69 - 71 - ухвала суду). Предметом даного розгляду є визнання незаконним та скасування рішення КМР №846/1902 від 09.07.2009 року. Прокурор Святошинського району м. Києва в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, на невідповідність актам чинного законодавства рішення Київської міської Ради № 846/1902 від 09.07.2009 та порушення права територіальної громади м. Києва на землю. Представник Київської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти задовлення позовних вимог. Відповідач [PERSON] повторно не з'явився в судове засідання, про розгляд справи повідомлявся в установленому порядку, причин неявки не повідомив. Заслухавши пояснення позивача, представника Київської міської ради, дослідивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що рішенням КМР №846/1902 від 09.07.2009 року "Про передачу гр. [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS], вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS], передати гр. [PERSON] у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] (а. с. 14 - 15 - копія рішення). Листом Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА) №041/04-4-22/2826 від 29.05.2009 року встановлено, що Управління охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу КМР (КМДА) погодила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS], згідно чинного законодавства (а. с. 17 - 19 - копія листа). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки, площею 1 000 кв. на [ADDRESS] у разі використання для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд складає - 358 040, 75 грн., що підтверджується листом Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу КМР (КМДА) від 08.07.2013 року №05707/-14261 (а. с. 16 - копія листа). Зазначена вище земельна ділянка була відведена [PERSON] відповідно до проекту землеустрою, розробленого ПП "Шоп'як". Відповідно до листа Державної інспекції сільського господарства в м. Києві №01-02/1520 від 29.04.2013 року, встановлено, що рішення про розгляд заяв про надання земельних ділянок у приватну власність, а в подальшому розроблення проектів землеустрою, прийнято в порушення ст. 116 та 118 Земельного кодексу України, рішення КМР від 14.03.2002 року №313/1747. В порушення ст. 118 Земельного кодексу України, проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок Державним управлінням охорони навколишнього природного середовища в м. Києві не погоджено, рішення про надання згоди на розроблення документації із землеустрою КМР не приймались, територія за функціональним призначенням належить до території садибної забудови, а земельні ділянки відводились для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, містобудівна документація в проектних документаціях відсутня, також виявлено відсутність акту встановлення меж земельної ділянки. При обстеженні земельних ділянок по просп. Перемоги, 15 км у Святошинському районі м. Києва встановлено, що вони розташовані у лісосмузі, обгороджені сітчастим, металевим, дерев'яним парканом та в більшості випадків використовуються невстановленими особами (а. с. 11 - 13 - копія листа). Задовольняючи позов частково, суд виходив з наступного. Відповідно до вимог частини 9 ст.118 ЗК України, проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Але, проект землеустрою щодо спірної земельної ділянки [PERSON] погоджено Управлінням охорони навколишнього природного середовища виконавчого органу Київської міської ради, який не відноситься до органів Мінприроди. Згідно частини 2 ст.52 ЗК України, на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкодити використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель. Відповідно до п.10.4. ДБН 360-92**, на землях зелених зон міст не допускається розміщення будівель, споруд та комунікацій, що не передбачені для відпочинку, занять спортом та обслуговування лісового господарства. Статтею 19 ЗК України (в редакції станом на час прийняття оскаржуваного рішення), встановлено категорії земель України, які поділяються за основним цільовим призначенням, серед яких окремими пунктами зазначені землі рекреаційного призначення та землі житлової та громадської забудови. За даними форми 6-зем, затвердженої наказом №377 Держкомстату України від 05.11.1998р., земельну ділянку 60-а по пр-ту Перемоги, 15 км в м.Києві вилучено із не наданих у власність чи користування міських земель та за вказаною формою її віднесено до земель, які використовуються для відпочинку та інших відкритих земель, в тому числі зелених насаджень загального користування. Таким чином, відповідно до вимог ст.51 ЗК України, спірна земельна ділянка на момент прийняття Київрадою оспорюваного рішення відносилась до земель рекреаційного призначення, а після прийняття вказаного рішення, ця ж земельна ділянка була віднесена до земель житлової та громадської забудови. При цьому, зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відповідно до правил ст.20 ЗК України не проводилась. У відповідності до п. "а" ст.21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам. Згідно частини 1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним і скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оцінюючи зібрані по справі докази в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування рішення Київської міської Ради №846/1902 від 09.07.2009р. в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимога знайшла своє підтвердження в судовому засіданні належними доказами, оскільки оспорюване позивачем рішення прийнято з порушенням вимог діючого законодавства, суперечить актам цивільного законодавства, порушує право на землю територіальної громади м.Києва, у зв'язку із чим підлягає визнанню незаконним, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право власності на землю та зобов'язання відповідача повернути земельну ділянку, суд приходить до наступного. Відповідно до правил ст.ст. 116, 118 ЗК України, державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а тому вирішення питання про правомірність його видачі залежить від того чи є законним рішення, на підставі якого його видано. Згідно пункту 3) частини 1 ст.346 ЦК України, право власності особи припиняється на майно, яке за законом не може належати цій особі. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Також, Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 січня 1986 року). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Вказана вище правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-92 від 18.09.2013р. Однак, у спірному випадку, як встановлено судом, відповідач набув право власності на земельну ділянку з порушенням ст.ст. 52, 116, 118 ЗК України, тобто незаконно. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки власності територіальної громади у приватну власність та повернення у власність територіальної громади землі, яка вибула з її власності незаконно. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що "правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес" (п. 54 рішення). Враховуючи наведене, виходячи із приоритету суспільного інтересу над інтересом конкретної особи, суд вважає, що оскільки відпали підстави для отримання відповідачем державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.06.2010р., враховуючи те, що спірна земельна ділянка не може належати відповідачу, вказаний вище правовстановлюючий документ підлягає визнанню недійсним, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м.Києва в особі Київської міської Ради, суд приходить до наступного. Відповідно до Глави 2 ЗК України, питання розпорядження землею віднесено до виключної компетенції Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Київської і Севастопольської міських рад та відповідних місцевих рад, які є колегіальними органами і приймають свої колегіальні рішення більшістю голосів у відповідності до діючого законодавства. Із заведеного випливає висновок про те, що до компетенції судових органів не входить питання щодо розпорядження землею, в даному випадку визнання права власності на спірну земельну ділянку за територіальною громадою м.Києва в особі Київської міської Ради, оскільки законодавством дане питання віднесено до виключної компетенції відповідних рад як колегіальних представницьких органів. Крім цього, при визнанні незаконним рішення Київради і скасуванні державного акту направо власності на землю відповідача, спірна земельна ділянка відновлює своє правове становище, яке існувало до її виділення відповідачу і додаткового визнання права власності на неї за територіальною громадою м.Києва в особі Київської міської Ради не потребує. Враховуючи наведене, суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтовані на законі та виходять за межі компетенції суду.

Outcome: partial