Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

У квітні 2014 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення з 198 172,00 грн. на підставі ст. ст. 1166,1167 та ст. 1191 ЦК України ( в порядку регресу). Вказував, що постановою Вищого господарського суду України від 15 серпня 2012 року з нього на користь ТОВ „Євроднепр" було стягнуто 198 172,00 грн вартості оплаченого, але не доставленого з вини водія [PERSON] вантажу - заморожених овочів, які підлягали доставці на адресу ТОВ « Євроднепр». 22.10.2011 року [PERSON], порушивши Правила дорожнього руху, скоїв дорожньо-транспортну пригоду, транспортний засіб в якому знаходились заморожені овочі, скоїв зіткнення з іншими транспортними засобами, у результаті зіткнення пошкоджено транспортні засоби, що призвело до розгерметизації та псування заморожених овочей. Судове рішення ним виконане, ТОВ « Євроднепр», претензій матеріального плану до нього не має, виконавче провадження постановою державного виконавця від 09.04.2014 року було закінчене за п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України « Про виконавче провадження» ( фактичне виконання ) на підставі заяви уповноваженої посадової особи ТОВ « Євроднепр». Отже, сплативши шкоду, яка сталась з вини [PERSON], позивач, на підставі ч.1 ст.1191 ЦК України просив цю суму стягнути з винного в порядку регресу. Також, враховуючи, що у ДТП були пошкоджені і транспортні засоби - автомобіль та напівпричіп, позивача, він, уточнивши позовні вимоги під час розгляду справи( а.с.81) , крім шкоди завданої сплатою 198 172,00 грн ТОВ « Євроднепр», просив також стягнути з [PERSON] на його користь 50322 грн. 42 коп. у якості відшкодування за пошкоджений автомобіль та 68356 грн. 87 коп. за пошкоджений рефрижератор „Самро", державний номерний знак [NUMBER] - які визначені відповідно до висновку оцінювача. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 23 травня 2014 року в задоволенні позову відмовлено. Суд визнав, що між сторонами існували фактично трудові правовідносини, тому матеріальна відповідальність у даному випадку настає за правилами ст. 132 КЗпП України, але позов з цих підстав не заявлявся. У апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення суду скасувати через порушення нормам матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. Вважає, що суд дав невірну оцінку наявним у справі доказам, дійшов безпідставно висновків про існування між ним та [PERSON] трудових правовідносин. Апелянт вважає, що доказом існування між ними з відповідачем цивільно-правових відносин свідчить наявна у справі цивільно-правова угода, хоча вона названа цивільно-трудовою, а також, супровідні документи на доставку вантажу, відсутність реєстрації трудового договору у центрі зайнятості, відсутність тих, обов»язкових умов трудового договору які передбачені КЗпП України. Вказує, що факт пошкодження автомобіля та напівпричіпа підтверджується висновком товарознавчого дослідження, факт приведення товару у непридатний стан підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 15.08.2012 року у господарській справі за позовом ТОВ „Євроднепр" до [PERSON], а факт понесених ним витрат по сплаті боргу ТОВ « Євроднепр», підтверджується заявою ТОВ « Євроднепр» та постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Вина [PERSON] у порушенні ним Правил дорожнього руху, в результаті чого сталась ДТП, на думку апелянта , встановлена постановою Прилуцького міськрайонного суду про закриття провадження у справі з нереабілітуючих підстав. У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта скаргу підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у апеляційній скарзі, та пояснив, що доказів реально понесених витрат [PERSON] по сплаті 198 172,00 грн позивач не має, крім тих, які наведені самим стягувачем у листі державному виконавцю та на які посилається державна виконавча служба у відповідь на запит суду. Відповідач [PERSON]. та його представник, апеляційну скаргу не визнали, просять відхилити. Вважають, що доказами фактичних трудових, а не цивільно-правових відносин між сторонами є супровідні документи на вантаж, які мав [PERSON] при транспортуванні вантажу, ксерокопії посвідчень про відрядження, зміст самої цивільно - трудової угоди. Крім того, відповідач вважає, що з [PERSON] він повністю розрахувався добровільно ще у 2012 році, сплативши 12 000,00 доларів США, про що останній надав йому дві розписки, які знаходяться у матеріалах справи. Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 22 жовтня 2011 року близько 02 години на перехресті пр. Петровського та пр. Калініна в м. Дніпропетровську виникла дорожньо-транспортна пригода, під час якої зіткнулися автомобілі марки „РЕНО-преміум", реєстраційний номерний знак [NUMBER] та напівпричіп марки „САМРО" реєстраційний номерний знак [NUMBER]. які належать [PERSON] на праві власності та якими керував відповідач [PERSON], з автомобілем марки „ДЕО-ЛАНОС", реєстраційний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON], та автомобіля марки „ВАЗ-2108", реєстраційний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON]. В результаті ДТП були пошкоджені транспортні засоби, а також, після дії термічних чинників став непридатний для подальшого використання і був утилізований товар ( заморожені овочі), які перевозив [PERSON] на автомобілі [PERSON] на адресу ТОВ „Євроднепр"( Дніпропетровськ). Постановою Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 19 березня 2012 року по адміністративній справі визнано наявність у діях [PERSON] ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП та зазначено, що відповідно до протоколу про адмінправопорушення, вбачається вина [PERSON] в дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 22 жовтня 2011 року та в результаті якої були пошкоджені транспортні засоби , а також вантаж автомобіля марки „РЕНО"( а.с.70). Постановою Вищого господарського суду України від 15 серпня 2012 року( а.с.11-12) з ФОП [PERSON] на користь ТОВ „Євроднепр" стягнуто шкоду в сумі 190 550 грн., та 3811,00 +3811,00 судових витрат ( всього 198 172,00 грн). 04 квітня 2014 року відповідно до заяви ТОВ „Євроднепр" про відмову від стягнення та про закриття виконавчого провадження по стягненню З ФОП [PERSON] 198 172,00 грн , постановою головного державного виконавця ВДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції у Чернігівській області виконавче провадження закінчено згідно з пунктом 8 частини1 ст. 49 Закону України „ Про виконавче провадження" - повне фактичне виконання рішення. Зазначені вище факти підтверджені наявними у справі доказами та сторонами визнаються. Відмовляючи у позові повністю, суд першої інстанції послався на положення ст.1172 ЦК України та ст.132 КЗпП України, вважаючи встановленим, що між [PERSON] та [PERSON] з 17.10.2011 року по 31.10.2011 існували трудові правовідносини. Суд виходив з того, що сторони 17.10.2011 уклали та підписали не цивільно-правову, а трудову угоду на виконання робіт з перевезення вантажу. На думку суду, свідченням про трудові правовідносини є той факт, що [PERSON] передав [PERSON] свій автомобіль та напівпричіп, Поліс обов"язкового страхування цивільної відповідальності, посвідчення про відрядження, подорожній лист та товаро - транспортні накладні. Також, судом першої інстанції враховано, що про трудові правовідносини з позивачем вказував [PERSON] при наданні пояснень правоохоронним органам, які проводили перевірку за фактом ДТП. Суд також, дійшов висновку, що ознак існування між сторонами договору перевезення, правовідносини за яким регулюються ст.ст.901,908,909 ЦК України, з наявних у справі доказів, не вбачається, отже мала місце трудова угода. Проте, апеляційний суд вважає, що з таким висновком не можна погодитись, оскільки він грунтується на неповно встановлених обставинах, на помилкових висновках щодо фактів, які суд безпідставно вважав встановленими, на доказах, які є не належними та не допустимими, у розумінні ст. 58,59 ЦПК України, а також, при помилковому визначенні характеру спірних правовідносин з застосуванням закону, який не підлягав застосуванню. Висновки суду першої інстанції щодо існування між сторонами трудових правовідносин, є помилковими. Угода від 17.10.2011 року, на яку посилається суд, суперечать основним ознакам трудового договору, які чітко прописані ст. 21 КЗпП України. Так, зміст цивільно-трудової угоди від 17.10.2011 року, підписаної сторонами, свідчить не про трудову, а про цивільно - правову угоду, оскільки в ній відсутні умови щодо дотримання працівником внутрішнього трудового розпорядку, не визначене його робоче місце, не закріплено обов"язок роботодавця забезпечити належні умови праці, не передбачено умови та порядок оплати праці відповідно до КЗпП України - оплата передбачена за результатами виконаної роботи по перевезенню вантажу у конкретній сумі в період з 17.10.2011 року по 31.10.2011 року. Також, сторони цієї угоди обумовили право розірвання договору однією із сторін у випадку порушення умов договору іншою стороною, що суперечить положенням трудового законодавства, яким закріплюються гарантії трудових прав працівника при звільненні його з роботи за ініціативою роботодавця. Відсутність офіційної реєстрації договору у центрі зайнятості свідчить також про те, що роботодавець не бажав брати на себе відповідальність з гарантуванням трудових прав працівника і саме на такі умови роботи погодився [PERSON] Посилання суду першої інстанції, як на доказ існування між сторонами трудових правовідносин, на товаротранспортні накладні та подорожні листи, а також Поліс цивільної відповідальності власника транспортних засобів, які мав при собі водій [PERSON] є не обгрунтованим, оскільки зазначені документи являються обов»язковими для будь якої особи при здійсненні перевезень вантажу і не є ознакою трудових правовідносин. Також, не належним та не допустимим є такий доказ, як незасвідчена фотокопія посвідчення про відрядження, на який посилається суд. Цей документ не містить інформації про особу, якій посвідчення видавалось, не зазначено адресу відрядження, термін вибуття та прибуття з відрядження, звіту про виконану ( чи не виконану) роботу), наказу про відрядження. Фактично , на незаповнених бланках посвідчень про відрядження лише стоять печатки ФОП " [PERSON], але кому і для чого вони видані не визначено.( а.с.32-33). Отже, припустившись помилки у визначенні характеру спірних правовідносин, суд ухвалив рішення про відмову у позові з застосуванням матеріального закону, який не підлягав застосуванню. Слід також зазначити, що не мотивованим належним чином є оскаржуване рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] шкоди, завданої пошкодженням його транспортних засобів у ДТП. З матеріалів справи вбачається і визнається сторонами, що 22.10.2011 року з вини [PERSON] сталась ДТП, були пошкоджені транспортні засоби ФОП [PERSON]. Розмір шкоди визначено оцінювачем, яка становить 50 322,42грн за автомобіль та 68 356,87 грн. за напівпричіп. Такий розмір відповідачем та не оспорюється. Проте, апеляційним судом встановлено, що у 2012 році та частково у 2013 році за домовленістю між сторонами , яка була оформлена розписками, було погоджено , що розмір шкоди завданий [PERSON] внаслідок ДТП 22.10.2011 року становить 12 000,00 доларів США, цю суму двома платежами 12 квітня 2012 року та 1 березня 2013 року [PERSON] повністю сплатив [PERSON], який письмово засвідчив, факт отриманя 12.000,00 доларів США в якості відшкодування шкоди, завданої йому у ДТП 22.10.2011 року, вказавши, що претензій ні матеріального ні морального характеру до [PERSON] він не має і мати не буде ( а.с.42). Крім того, як вбачається з матеріалів справи, такий розмір сторони погодили свідомо, оскільки вже на той час були висновки оцінювача щодо розміру шкоди ( а.с.53-73). Наведені розписки та факт сплати позивачу відповідачем суми, обумовленої у розписці, сторона позивача визнала. Жодних мотивів та підстав для розірвання домовленостей, офіційно оформлених правочином у вигляді розписок, та підстав для повторного стягнення шкоди, позивачем не наведено, у зв"язку з чим, длязадоволення вимог позивача у зазначеній частині, апеляційний суд не вбачає. У той же час, з матеріалів справи вбачається, що домовленість між сторонами про добровільне визначення розміру шкоди [PERSON] та її добровільне відшкодування відповідачем, відбулось до ухвалення постанови Вищого господарського суду від 15.08.2012 року про стягнення з [PERSON] 198 172,00 грн на користь ТОВ « Євроднепр». Станом, на день розгляду справи у суді, [PERSON] реально сплатив ТОВ « Євроднепр» 50 010,96 грн, що підтверджується листом ВДВС Прилуцького міськрайонного управління юстиції, доказів сплати інших сум позивачем на пропозицію суду не надано. Отже , позов [PERSON] про стягнення з [PERSON] шкоди на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України, є обґрунтованим, але розмір відшкодування має відповідати розміру реально виплачених ним сум. Той факт, що виконавче провадження закрите у зв»язку з фактичним виконанням судового рішення, без підтвердження офіційними документами повністю виплачених або примусово стягнутих з [PERSON] 198 172,00 грн, не є належним доказом вказаного факту. Відповідно до ч.1 ст. 1191 ЦК УКраїниособа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою,, має право зворотної вимоги( регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. З наданих на вимогу суду документів виконавчої служби вбачається, що ФОП [PERSON] в порядку примусового виконання постанови ВГСУ від 15.08.2012 року, було перераховано ТОВ" Євроднепр», суму відшкодування у розмірі 50 010,96 коп( 45 869,84 + 4 141,12 ). Саме ця сума і підлягає стягненню з відповідача на користь ФОП [PERSON] в порядку регресу за правилами ч.1 ст.1191 ЦК України. Доводи апелянта про те, що фактично він сплатив ТОВ « Євроднепр» всі 198 172,00 грн, не підтверджені належними доказами, а грунтуються лише на його та його представника поясненнях. На письмову вимогу суду надати належні та допустимі докази такого факту, доказів надано не було. Виходячи із змісту листа генерального директора ТОВ « Євроднепр» вбачається, що стягувач відмовився від стягнення і просив закрити виконавче провадження. Жодної інформації ( доказу) про повне фактичне виконання постанови суду від 15.08.2012 року , суду також не надано. Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновків, що таке рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ФОП [PERSON] Відповідно до правил ст. 88 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума понесених ним судових витрат пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial