Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

26 березня 2018 року позивач звернувся до Рівненського міського суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.07.2017 року по 01.12.2017 року у розмірі 51545,55 грн. Позовні вимоги мотивує тим, рішенням Рівненського міського суду від 21.07.2017 року у справі №569/8041/17 задоволено позов та стягнуто на користь позивача з [PERSON] «Рівнеазот» 59673,33 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 41125.50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак вказане рішення виконане лише 01.12.2017 року, відповідно позивач зазначає, що має право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.07.2017 року по день фактичного розрахунку 01.12.2017 року та судовий збір в розмірі 704,80 грн. 23 травня 2018 року від представника [PERSON] «Рівнеазот» [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову у звязку з пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а саме зазначає, що перебіг тримісячного строку закінчився 02.03.2018 року. Також представник відповідача у відзиві просить звільнити [PERSON] «РІВНЕАЗОТ» від відшкодування шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні в повному обсязі на підставі ч.2 ст.1171 ЦК України\~. В обґрунтування відзиву зазначає, що у відповідача наявні поважні причини та обєктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання своїх зобовязань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що [PERSON] "РІВНЕАЗОТ" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП «Рівнеобводоканал», окрім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. Окрім вищезазначеного представник відповідача зазначає, що кількість робочих днів затримки становить 736 годин, натомість позивачем зазначено в розрахунку 742 години. 04 вересня 2018 року [PERSON] подав заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом своїх прав. Заяву мотивує тим, що 16 січня 2018 року в нього діагностували хронічний запальний процес висхідної, початкових відділів поперечної ободової кишки дивертикуліт, що позбавило можливості позивача подати позовну заяву про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Строк лікування тривав з 16 січня 2018 року по 10 лютого 2018 року. Крім того, він є батьком двох малолітніх дітей, які починаючи з лютого по березень перебували на лікарняному, що підтверджується записами в медичних книгах. [PERSON] здійснював за ними цілодобовий нагляд, що також унеможливило вчасно звернутись до суду. Вказує, що ним 05 січня 2018 року було подано позовну заяву про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка ухвалою Рівненського міського суду № 569/226/18 від 10 січня 2018 року залишена без руху. Одним з недоліків позовної заяви вказано на відсутність оригіналу довідки про суми заборгованості при звільненні виданої ПАТ «Рівнеазот». Зазначає, що звернувшись до [PERSON] «Рівнеазот» про отримання довідки, йому відмовили у її видачі, через це позивач пропустив десятиденний термін на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. Просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити строк. 20 вересня 2018 року представник відповідача подав до суду заперечення на заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом прав в яких вказує, що заява задоволенню не підлягає, оскільки доказів на підтвердження лікування з 16.01.2018 року по 10.02.2018 року та з лютого по березень включно, позивачем суду не подано. Також зазначає, що позивачем доказів звернення до [PERSON] «Рівнеазот» про отримання довідки, про суми заборгованості при звільненні, як на підставу поважності пропуску звернення до суду не подано. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом прав та позов свого довірителя підтримала повністю, просила поновити строк та задовольнити позовні вимоги. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] підтримав доводи наведені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом прав та просив відмовити у поновленні строку та задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в [PERSON] «Рівнеазот». Відповідно до наказу №781 від 22.03.2017 року, 31.03.2017 року [PERSON] був звільнений за власним бажанням, у звязку з невиконанням власником законодавства про працю. Відповідно до рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21.07.2017 року по цивільній справі №569/8041/17, позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] «Рівнеазот» на користь [PERSON] 59673,33 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та 41125,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Як зазначено позивачем, та не заперечувалось відповідачем, фактичний розрахунок всіх належних при звільненні сум [PERSON] «Рівнеазот» проведено 01.12.2017 року, а тому вказані обставини в силу положень частини першої\~статті 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Відповідно до частини першої\~статті 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.ч. 1 і 2\~ст. 233 КЗпП України\~працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~ст. 233 КЗпП України\~у взаємозв'язку із положеннями ст.ст.\~116,\~117,\~237-1цього\~Кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Судом також враховується, що пунктом 4\~постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору"\~роз"яснено, що встановлені ст.ст.\~228,\~233 КЗпП України\~строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16.01.2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. При цьому суд зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до\~Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2\~ст. 233 КЗпП України\~щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються. За правилами частини першої\~статті 234 КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оскільки фактичний розрахунок із позивачем [PERSON] "Рівнеазот" було проведено 01.12.2017 року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 02.12. 2017 року. Перебіг даного строку закінчився 02.03.2018 року (02.12.2017 року + 3 місяці). Аналізуючи матеріали\~справи,\~суд приходить\~до висновку,\~що позивачем\~не наведено\~та не\~надано належних\~доказів поважності\~причин пропуску\~строків на\~звернення до\~суду,\~установлених ч.\~1\~ст.\~233\~КЗпП України. Зазначені\~позивачем [PERSON] обставини не свідчать з достатньою переконливістю та очевидністю про наявність об'єктивних причин, які б унеможливлювали звернутись йому до суду за захистом своїх законних прав та\~\~інтересів особисто чи через свого представника,\~тому\~суд вважає, що доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення [PERSON] строку звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed