Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

[PERSON] у липні 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , діючої у свої інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , та до [PERSON] , а у березні 2020 року, збільшивши вимоги, про вселення, усунення перешкод у користування квартирою й відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі ордеру № 7290 від 02 квітня 1987 року Виконавчого комітету київської міської ради народних депутатів, виданого на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1987 року за № 125 на його ім`я, на сім`ю із п`яти осіб: нього - [PERSON] , дружину - [PERSON] , сина - [PERSON] , дочку - [PERSON] , матір дружини - [PERSON] отримав трикімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 41, 69 кв. м. У 1992 році матір дружини померла, а у 2008 році у дочки [PERSON] народилася дитина (його онука) [PERSON] , й на даний час у квартирі зареєстровані 5 осіб: він, колишня дружина - [PERSON] , син - [PERSON] , дочка - [PERSON] , онука - [PERSON] , 2008 року народження. Після розірвання шлюбу з [PERSON] у 1990 році, сімейні стосунки стали вкрай напруженими. Дочка вийшла вдруге заміж та привела свого чоловіка до їх квартири жити, з яким у нього склались конфліктні відносини та щоб не заважати сім`ї й з метою уникнення конфліктних ситуацій, він переїхав жити до батьківського будинку до села в Поліському районі Київської області, водночас один або декілька разів на місяць залежно від стану свого здоров`я, оскільки він є особою похилого віку - 1945 року народження, з метою відвідування лікаря за місцем реєстрації й отримання пенсії, приїзжав до Києва, ночував у квартирі, де мав місце реєстрації з вересня 1987 року, а також своє спальне місце - ліжко, особисті речі, посуд тощо, а з отриманої пенсії, коли приїжджав до міста, надавав відповідачам, які мешкали у цій квартирі, гроші на сплату комунальних послуг. Проте, починаючи з грудня 2018 року, вчергове прибувши до квартири за місцем своєї реєстрації, виявив, що вхідні двері замінені, своїм ключем відімкнути двері не зміг, відповідно й до квартири він не зміг потрапити. Й це відбувалось не вперше. В усній розмові дочка із зятем повідомили, щоби він забирався геть й більше не приходив, клічі від квартири і нового замака вони йому не нададуть, оскільки він їм заважає. При цьому, до зміни вхідних дверей, мали місце заміна без його згоди замків у вхідних дверях до квартири, його не впускали до житла, внаслідок чого він вимущений був ночувати на вокзалі, а ще проситись до сусідів аби хоча би сходити до вбиральні. Таким чином до квартири він приїжджав в середині грудня 2018 року, проте двері йому ніхто не відчинив, у квітні 2019 року - також, хоча донька була дома. Зважаючи на узгоджену між відповідачами поведінку, оскільки жоден із них не заступився за нього, визнаючи порушення його житлових прав, вважає, що вони мають на меті «вижити» його з квартири з метою приватизувати квартиру без нього, внаслідок чого тривалий час вчиняють протиправні дії із застосуванням фізичної сили, нецензурної лайки, які спрямовані на позбавлення його права на житло. Тому він зрозумів, що без судового рішення потрапити до квартири не зможе, оскільки колишня дружина, його повнолітні дочка та син роблять все можливе, щоб позбавити його єдиного житла в м. Києві, право на проживання щодо якого він отримав у квітні 1987 року згідно ордеру на таке житло. Тепер, коли він приїджає до м. Києва за місцем своєї реєстрації з метою тримання пенсії, медичної допомоги й з інших підстав, він позбавлений внаслідок протиправних дій відповідачів знаходитися у квартирі, ночувати. Окрім вказаного житла у м. Києві, іншого він не має, відтак не має де проживати у цьому місті. Такі неправомірні дії відповідачів завдали йому моральної шкоди, яку він оцінює у 15 000 грн. 00 коп., оскільки така ситуація прямо вплинула на фізичний його стан здоров`я, а також моральний стан: почуває себе пригніченим, припиженим через те, що отримавши для проживання квартиру для себе та сім`ї, наразі, будучи у похилому віці, маючи 75 років, його сім`я свідомо незаконно позбавляє його тривалий час права на проживання у квартирі, де він має місце реєстрації та свої особисті речі, більше того навіть коли він неодноразово звертався до правоохоронних органів з приводу порушення його права на житло, його сім`я не відновила його порушене житлове право: не надали ключі від квартири й наразі продовжують перешкоджати у праві користування житлом, не досускають до квартири. Йому важко від думки, що його діти, колишня дружина виселили його з квартири у свавільний спосіб, викинувши його одяг, інші особисті й побутові речі, він постійно перебуває у неспокійному та знервованому стані через таку ситуацію з усвідомленням того, що позбавлений житла за місцем реєстрації, що впливає на його фізичний стан: часто звертається за медичною допомогою, маючи судинні захворювання, високий тик, останні вплинули на його зір, проблеми зі сном. У свою чергу, зважаючи на поданий позивачем позов, відповідачка [PERSON] у липні 2020 року звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , діюча у свої інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , про визнання колишнього чоловіка [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що у 2003 році її колишній чоловік [PERSON] , отримавши у спадщину будинок у селі Максимовичі Поліського району Київської області, виїхав з квартири [ADDRESS] , вивіз всі свої особисті речі, при цьому місце реєстрації не змінив, але й у квартирі з цього часу не проживав. Перші роки після переїзду він раз чи два рази на рік приїздив до м. Києва та з дозволу сім`ї зупинявся на тиждень у квартирі для проживання. Інше спілкування з сім`єю він не підтримував й ніколи не оголошував своє бажання залишити за ним право на проживання у квартирі, тобто за її розумінням квартира залишилась його сім`ї. З 2014 року відповідач до квартири взагалі не навідувався. По телефону вона просила його змінити місце реєстрації, оскільки він не проживає у квартирі, проте [PERSON] відмовився, запропонував сплатити йому гроші. Ключів від квартири у [PERSON] не було з часу переїзду, тобто більше 15 років. Протягом такого часу він не сплачував комунальні послуги, не приймав участі в поточних ремонтах квартири.Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, як особа, яка не проживає у квартирі понад строк, визначений ст.ст. 71, 72 ЖК України. В судовому засіданні представник позивача Даниленко Т.І. , діюча на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру адвоката від 19 листопада 2019 року (а.с.52), позовні вимоги у редакції від 24 липня 2020 року (а.с. 69 - 70 том 1) підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, тим самим поновивши права позивача на житло й відшкодування завданої неправомірними діями відповідачів моральної шкоди, водночас зустрічний позов [PERSON] не визнала та просила відмовити у його задоволенні за необґрунтованістю та недоведеністю, вважаючи, що позивачу з боку відповідачів чинилися, починаючи з грудня 2018 року, й наразі продовжуються чиняться, незважаючи на неодноразові звернення позивача до правоохоронних органів та суду, перешкоти у користуванні житлом, що визнається відповідачем, просила також звернути увагу на похилий вік позивача та протиправність дій членів його сім`ї, що з моральної точки, є неприпустимим, а тому підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає. Позивачем надано відзив на зустрічний позов, вважаючи, що оскільки [PERSON] з боку його членів сім`ї - відповідачів чинилися, починаючи з грудня 2018 року, й наразі продовжуються чиняться, перешкоти у користуванні житлом, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає. Натомість матеріали справи містять неспростовні докази про наявні підстави для вселення [PERSON] із зобов`язанням відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди у формі солідарного стягнення з відповідачів у сумі 15 000 грн. Представник відповідача [PERSON] адвокат Бублик А.В., діючий на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру адвоката від 23 липня 2020 року (а.с. 118 том 1), позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю й необґрунтованістю позовних вимог, зустрічний позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити, вважаючи [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , адже [PERSON] не користується житлом протягом останніх п`ятнадцяти років, на його думку, без поважних причин. Відповідачем [PERSON] відзив на позов не надано. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] , діючий на підставі довіреності від 04 березня 2020 року (а.с.50), позовні [PERSON] не визнав, просив відмовити у їх задоволенні за недоведеністю й необґрунтованістю, зустрічний позов [PERSON] підтримав та просив його задовольнити, вважаючи [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , вважаючи закономірним, що у[PERSON] не було клічів від квартири, оскільки він квартирою тривалий час не користувався, ремонт не проводив та він з власної волі виїхав з квартири, залишивши житло сім`ї тощо. Відповідачкою [PERSON] надано відзив на позовов від 17 листопада 2020 року (а.с. 197 - 200), посилаючись не недотримання позивачем процесуальних норм під час звернення до суду із заявою про збільнення позовних вимог, заперечуючи щодо вимог [PERSON] про вселення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаного відповідача, який належним чином відомлялений судом про час та місце розгляду справи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, та за погодженням сторін. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов відмові у задоволенні із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч.1 ст.3 ЖК України). Жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд (ч.1 ст.4 ЖУ України). Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (ч.1 ст. 5 ЖК України). Вирішуючи первісний позов, а також зустрічний позов, судом встановлено, що на підставі ордеру № 7290 від 02 квітня 1987 року Виконавчого комітету київської міської ради народних депутатів, виданого на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1987 року за № 125 на ім`я [PERSON] , на сім`ю із п`яти осіб: нього - [PERSON] , дружину - [PERSON] , сина - [PERSON] , дочку - [PERSON] , матір дружини - [PERSON] позивач отримав трикімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 41, 69 кв. м. (а.с. 5 том 1). У 1992 році матір дружини позивача померла, а у 2008 році у дочки позивача [PERSON] народилася дитина (онука позивача) [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] з [PERSON] у 1990 році, сімейні стосунки стали вкрай напруженими, що визнається й не заперечується сторонами. На даний час у квартирі зареєстровані 5 (п`ять) осіб: позивач [PERSON] , відповідачка (колишня дружина позивача) [PERSON] , відповідач (син позивача) - [PERSON] , відповідачка (дочка позивача) - [PERSON] , онука позивача - [PERSON] , 2008 року народження (а.с. 7 том 1). Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб, у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] з відповідачкою [PERSON] (його колишньою дружиною) зареєстровані у такій квартирі з 10 вересня 1987 року, син [PERSON] - з 13 серпня 1991 року, дочка - з 09 листопада 1993 року, онука - з 30 вересня 2008 року (а.с.7). На час розгляду справи квартира не приватизована, що визнається сторонами, й перебуває у користуванні сторін. Відповідачі під час розгляду справи у категоричний спосіб заперечували щодо права проживання (користування) [PERSON] спірною квартирою, вважаючи його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, та як наслідок відповідачкою [PERSON] у липні 2020 року подано зустрічний позов, який був об`єданий в одне провадження із первісним позовом [PERSON] (а.с. 57 том 1). До липня 2020 року жоден із відповідачів до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням не звертались, що ними визнається. В обґрунтування своєї позиції посилались та те, що у 2003 році [PERSON] , отримавши у спадщину будинок у селі Максимовичі Поліського району Київської області, виїхав з квартири [ADDRESS] , вивіз всі свої особисті речі, при цьому місце реєстрації не змінив, але й у квартирі з цього часу не проживав. Перші роки після переїзду він раз чи два рази на рік приїздив до м. Києва та з дозволу сім`ї зупинявся на тиждень у квартирі для проживання. Інше спілкування з сім`єю він не підтримував, водночас ніколи не оголошував своє бажання залишити за ним право на проживання у квартирі, тобто за їх розумінням квартира залишилась сім`ї. За відсутності [PERSON] відповідачі зробили ремонт у квартирі за власні кошти, утримують житло, він же, на їх думку, участі у цьому не приймав. Позивач [PERSON] , 1945 року народження, на час розгляду справи має повних 75 років (а.с. 3), тобто є людиною похилого віку, він є учасником ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС у 1986 році, що підтверджується відновідним посвідченням (а.с.8 том 1), а відтак така участь у ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС вплинула на його стан здоров`я. [PERSON] визнає, що зважаючи на його стан здоров`я, похилий вік, який вимагав за становм здоров"я спокійних умов для проживання, кількість осіб, які прожтвали у квартирі, та з метою уникнення конфліктних ситуацій у сім`ї, оскільки у квартирі фактично проживає 5 зареєстрованих осіб та один незареєстрований (чоловік дочки), тобто 6 осіб, він, маючи отриману у спадок батьківську хату в селі, тимчасово проживає у ній, проте один чи два рази на місяць приїджав та має приїджати до житла в м. Києві, ночувати, оскільки має отримувати щомісяця пенсію та медичну допомогу за місцем своєї реєстрації, натомість його право на житло відповідачати порушується у свавільний спосіб. Також, [PERSON] визнав пояснення відповідачів, що по приїзду до квартири в м. Києві до грудня 2018 року, попередньо йому відповідачі надавали дозвіл, тобто зупинявся у квартирі з їх попередньої згоди, а з отриманої ним пенсії в м. Києві, надавав гроші відповідачам на сплату комунальних послуг, ці доводи відповідачами не спростовувались, а відтак суд встановив, що [PERSON] до грудня 2018 року щомісячно приймав участь у сплаті комунальних послуг спірної квартири, й підтверджується тим, що до грудня 2018 року він, виділяючи із отриманої пенсії кошти на сплату комунальних послуг, відповідачі усвідомлюючи такий факт, до липня 2020 року не звертались до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Такі пояснення [PERSON] суд вважає об`єктивно обгрунтованими, зважаючи на психологічну ситуацію, що склалась у сім`ї, його похилий вік та стан здоров`я, соціальний статус як учасника ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС у 1986 році, а відтак така участь у ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС вплинула на його стан здоров`я, останній тимчасово змінив місце проживання, водночас суд встановив, що такі заходи тимчасового переїзду [PERSON] були вимушеними, зважаючи на ту складну психологічну ситуацію у сім`ї та небажання відповідачів, що б [PERSON] проживав у квартирі, що ними визнається під час розгляду справи. Водночас, з урахуванням наявних в матеріалах справи численнях заяв [PERSON] до Дарницького УП НП ГУ НП в м. Києві, у яких він вказує, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні житлом у свавільний спосіб, не допускають до квартири, змінили замки та вхідні двері до квартири, не надають ключів, тобто останній з поважних причин не проживає у спірній квартирі понад шість місяців, відатак підстав вважати, що [PERSON] без поважних причин не проживає у квартирі, немає. Відповідно до ч.1 ст.72 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, відповідно до ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Для застосування вказаних положень щодо особи, яка не проживає у житловому приміщенні понад шість місяців суд має встановити поважність причин такого непроживання, а зважаючи на встановлені правідносини, пояснення відповідачів, які не бажають, щоб позивач проживав у квартирі, чиняти йому свідомі перешкоди у проживаннні в такій квартирі, які суд вважає необгрутновано безпідставними та незаконними, встановив, що [PERSON] з поважних причин не проживає у квартирі з грудня 2018 року, відтак підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням немає, як немає й підстав для задоволення зустрічного позову. Так, як зазначав суд, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Водночас, вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні Житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. А згідно з частинами першою, другою, третьою, четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Й, зважаючи на протиправну поведінку відповідачів по відношенню до [PERSON] , відповідачі всупереч порядку, визначеному ч.3 ст. 9 ЖК України фактично виселили позивача з квартири, не допускаючи до такого житла. Ніхто, відповідно до ч.3 ст. 9 ЖК України, не може бути виседений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з півдстав та в порядку, передбаченому законом. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50), п.п. 40, 41 вказаного рішення Європейського суду від 02.12.2010р. Факт перешкоджання відповідачами [PERSON] у користуванні житлом, право щодо якого у нього виникло на підставі житлового ордеру № 7290 від 02 квітня 1987 року Виконавчого комітету київської міської ради народних депутатів, виданого на підставі рішення виконкому Київської міської ради народних депутатів від 09 лютого 1987 року за № 125 на його ім`я та на сім`ю із п`яти осіб, підтверджується зверненням позивача до правоохоронних органів, а саме: 20 травня 2019 року, 13 березня 2020 року, 15 липня 2020 року, 16 липня 2020 року (а.с.9, 28, 107 том 1) та визнанням цього факту відповідачами, а також його зверенням до суду, зважаючи на поданий ним цей позов про вселення. Так, у зверненнях до Дарницького УП НП ГУ НП в м. Києві [PERSON] вказує, що відповідачі не впускають його додому, позбавляють права на проживання, внаслідок чого вимущений стояти під дверима та «бути безхатьком», у заяві про злочин від 20 травня 2020 року вказує, що відповідачі не пускають його до квартири, що відбувається не вперше, змінилии вхідні двері та замки у таких вхідних дверях, ключів йому від вхідних дверей на надають, також здійснили крадіжку його особистих речей до грудня 2018 року (а.с. 9 том 1, 28, 107 том 1). Відтак суд приходить до висновку про те, що відповідачі чинять [PERSON] перешкоди у користуванні житлом, й з метою відновлення порушеного житлового права він має бути вселеним до житла, із покладенням зобов`язання на відповідачів не читини [PERSON] у праві користування ним таким житлом, натомість вимоги позивача [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду цієї справи. Так, суд, зважаючи на пояснення [PERSON] , інших членів сім`ї (відповідачів) встановив, що останні визнають, що під час ремонту квартири вони змінили вхідні двері та замки у вхідних дверях, ключі від вхідних дверей [PERSON] не має понад 15 років, й на їх думку, це є «закономірним», оскільки [PERSON] з власної волі виїхав з квартири, й по приїзду з села до м. Києва зупинявся у спірній квартирі з їх дозволу. Суд вважає такі пояснення такими, що вказують на пряме та свідоме перешкоджання [PERSON] у користуванні житлом, адже як вбачається із їх пояснень [PERSON] зупинявся у квартирі лише з дозволу членів його сім`ї (відповідачів), відповідно, не отримавши такого дозволу, він був позбавлений такого права, що суперечить чинному законодавству щодо права особи на житло, а пояснення позивача за зустрічним позовом в особі його представника такими, що не ґрунтуються на положенням закону, адже кожен має право на житло, а його обмеження може мати місце лише з підстав, визначаних законом. Порушення права особи на житло покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Відповідно до Правих позицій щодо розгляду судамих окремих категорій судових справ (Житлове право), викладених Верховним Судом України від 26.05.2001 року, виходячи з положень Конституції про гарантування громадянам свободи пересування і вільного вибору місця проживання, сама по собі наявність чи відсутність прописки не може бути підставою як для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка вселилася до наймача, так і для відмови в цьому. Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди за позовом [PERSON] , характеру правопорушення, розміру завданих збитків, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідачів, які завдали моральної шкоди позивачу внаслідок протиправних дій щодо позбавлення його права на житло, тривалість таких протиправних дій, що вплинули на права позивача, вважає за необхідне задовольнити позов в цій частині частково й оцінює її в розмірі 6 000 грн. 00 коп., й суд виходить із того, що таке порушення відбувалось не щоденно, оскільки позивач тимчасово вимушено мешкає у Київській області, маючи там успадковане від батьків житло, а періодично, коли приїжджав до м. Києва за місцем своєї реєстрації, водночас такі протиправно узгоджені дії відповідачів очевидно завдали моральної шкоди позивачу, оскільки він є особою похилого віку, має заслуги перед держаною та сустільськом - учасник ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС у 1986 році, поганий стан здоров`я та необхідність відвідування заклади охорони здоров`я, й вважає, що визначена судом сума є співмірною до завданої моральної шкоди, та надасть йому можливість відновити моральний стан, порушений внаслідок протиправних дій відповідачів. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеню вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. 00 коп., водночас суд вважає, що всі підстави, на які посилається позивач є належними та обґрунтованими, проте не співмірними, вважаючи їх необгрунотовано завищеними. Й суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди, а саме те, що позивач з грудня 2018 року протиправно позбавлений житла в м. Києві, а завдані відповідачами психологічний біль та страждання, вплинули на його душений та фізичний стан. Таким чином, судом встановлений факт понесеної позивачем моральної шкоди, що виявилася у душевних стражданнях, якого він зазнав у зв`язку із ушкодженням здоров`я внаслідок пережитих душевних страждання у зв`язку з протиправною поведінкою відповідачів щодо нього (пункти 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК України), та з урахуванням принципу співмірності, оцінює її у розмірі 6 000 грн. 00 коп. Відповідно до пунктів 1, 2 частини 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Й відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом встановлений причинно - наслідокий зв`язок між завданою моральною шкодою позивачу та протиправними діями відповідачів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, оцінку яким суд надав у цьому рішенні. Позивач вважає, що оскільки протиправні дії всіх відповідачів були спільними та узгодженими, просить застосувати солідарну відповідність по відшкодуванню завданої йому моральної шкоди. Згідно зі ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність таких осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Отже, відповідно до змісту законодавчих положень суд не позбавлений права змінити солідарний порядок стягнення коштів на дольовий, і така зміна залежить від позиції потерпілого, проте позивач наполягав на солідарній відповідності, вважаючи, що кожен із відповідачів завдав йому в однаковій мірі моральнову шкоду, жоден із них не став на захист порушеного права, що підтверджується позицією таких відповідачів, висловленою в ході розгляду справи, оцінку якої суд надав у рішенні. Судом надана правова оцінка заперечень відповідача за первісним проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення відповідальності за порушення житлових прав особи та завданої неправомірними діями моральної шкоди, оскільки докази ним на спростування позовних вимог не надані, тому такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі, а надані позивачем за первісним позовом докази уцілому спростовують доводи позивача за зустрічним позовом. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позовах та відзивах до них, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2, ч.6 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Позивач за первісним позовом при подачі позову до суду звільнений від сплати судового збору відповідно до Закону України «Про судовий збір», як учасник ліквідації наслідків аварії на чорнобильській АЕС у 1986 році (а.с.8) в сумі 768 грн. 40 коп. за ставками 2019 року за дві вимоги немайнового характеру (вселення та зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житлом) (а.с. 1 - 2 том 1), а також судового збору в сумі 840 грн. 40 коп. за ставками 2020 року за вимогу про відшкодування моральної шкоди (а.с. 69 - 70 том 1), які підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача (768 грн. 40 коп. + 840 грн. 40 коп. = 1 609 грн. 20 коп. : 3 = 536 грн. 40 коп. А зважаючи на наслідки розггляду зустрічного позову, з урахуванням положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача покласти на такого позивача. На підставі вищевикладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 9, 72 ЖК України, ст.ст. 16, 23, 29, 310, 1190 ЦК України, з урахуванням Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12.04.85 року (зі змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: partial