Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним. Просить визнати недійсним договір позики укладений у формі розписки від 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON], а також, визнати недійсним договір позики укладений у формі розписки від 03.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON]. В позовній заяві зазначається, що між позивачкою та [PERSON] зареєстрований шлюб з 04.09.2005 року. Нещодавно позивачці стало відомо, що її чоловік уклав з іншим відповідачем кілька договорів позики. Так, 01.02.2013 року між відповідачами було укладено договір позики у формі розписки, згідно якого чоловік отримав грошові кошти в сумі 140000 грн. строком на 2 місяці до 01.04.2013 року. Також, 03.12.2013 року між відповідачами було укладено договір позики у формі розписки, згідно якого чоловік отримав грошові кошти в сумі 3000 дол. США строком на 2 місяці, з 3.12.2013 року до 03.02.2014 року. Вважає що правочини, які уклав її чоловік [PERSON], є недійсними виходячи з того, що в порушення вимог ст.ст. 60, 65 СК України, ч.2 ст. 369 ЦК України дані договори мали б вчинятись лише за її письмовою згодою. Посилається, що вищезазначені правочини явно виходять за межі дрібного побутового правочину, оскільки укладені на значні суми. Своєї згоди на укладення даних правочинів позивачка не надавала, а тому дані правочини є недійсними. Також, посилається, що відповідач [PERSON] являється приватним підприємцем та займається господарською діяльністю, зокрема, щодо надання грошових коштів в кредит під проценти. Посилається, що її чоловік [PERSON] надав дві позики, а саме 01.02.2013 року в сумі 140000 грн. та 03.12.2013 року в сумі 3000 дол. США. Посилається, що у відповідача відповідна ліцензія відсутня, тому, відповідач не мав права надавати фінансові послуги, щодо надання позик, яки мали систематичний характер. Додатково, зазначає, що оспорюванні правочини, не відповідають по формі передбаченій ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вказує, що укладені розписки не містять таких істотних умов договору, а саме передбачених п.п. 3, 6, 8, 9, 9-1, 11 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Вважає, що між сторонами фактично виникли правовідносини фінансового кредиту, оскільки відповідач як кредитодавець систематично надавав позику, а тому мав укласти в належній формі договір про надання фінансової послуги (фінансового кредиту), з усіма його істотними умовами, як того передбачає закон. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись судом у встановленому законом порядку. На адресу суду від представника позивача надійшла заява, у якій просить суд розгляд справи проводити за його відсутності та зазначив, що вимоги позову підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся судом у встановленому законом порядку. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів ст.ст. 169, 224 ЦПК України суд прийшов до висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін і позивач не заперечив проти такого порядку розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом, що 01.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було складено розписку, згідно якої [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 140000 грн. строком на 2 місяці до 01.04.2013 року. 03.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було складено розписку, згідно якої [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 дол. США строком на 2 місяці, з 3.12.2013 року до 03.02.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Враховуючи надані до позову копії розписок від 01.02.2013 року та від 03.12.2013 року суд приходить до висновку, що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] було укладено договори позики в підтвердження яких складені розписки. Договір позики вважається основною підставою виникнення позикових відносин. Відносини позики регулюються положеннями ЦК та іншими актами цивільного законодавства. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (абз. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК). Будь-яких доказів чи заперечень щодо отримання коштів від сторін не надходило. Обов'язки за договором позики виникають лише для однієї сторони - позичальника. Отримавши у власність передані позикодавцем гроші або речі, визначені родовими ознаками, позичальник зазвичай стає зобов'язаним повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей такого ж роду і якості. Так, з наявних розписок вбачається, що [PERSON] отримав грошові кошти від [PERSON] в борг в зазначених сумах, вказаний строк повернення коштів, зазначена дата складання розписок, тобто дотримані всі істотні умови договору позики. Тобто, між сторонами виникли цивільні правовідносини зобовязального характеру, що випливають з договору позики. Стосовно доводів позивача про необхідність надання обовязкової письмової згоди іншого з подружжя на укладення договору позики, суд виходить з наступного. Позивач виходить із того, що за взятим на себе за договором позики зобов'язанням стягнення може бути звернене на майно, яке належить [PERSON] та позивачці на праві спільної сумісної власності, а тому для укладення такого договору була необхідна згода позивачки. Згідно зі ст. 73 СК України за зобов'язанням одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. На майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, стягнення може бути накладено лише в тому разі, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержано за договором, використовується на її потреби. Отже, за укладеним [PERSON] договором позики стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на виділену йому в натурі частку у майні, яка належить йому та позивачці на праві спільної власності. На інше належне їм з позивачкою майно стягнення за договором позики не може бути накладено. Таким чином, договір позики укладений [PERSON] лише в своїх інтересах, інших доказів в спростування даних обставин (ст. 10, 60 ЦПК України) сторони не надали, а тому письмової згоди другого з подружжя непотрібно. Щодо доводів позивача, про те що між сторонами виникли правовідносини фінансового кредиту, тому форма договору має бути іншою ніж укладені розписки, суд звертає увагу на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються в позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою. Відповідно до ст. 1 вищевказаного Закону, під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до ст. 1048 Цивільного кодексу України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто, при наданні в позику грошових коштів презюмується отримання прибутку у вигляді відсотків за користування грошовими коштами. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема, пунктів 6, 7 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг, або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але й фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участі учасників ринків фінансових послуг, то відносини між фізичними особами, зокрема, щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (статті 553 - 559, 1046 - 1053). Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Таким чином, треба дійти висновку, що Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України (постанова ВСУ від 05.11.2014р. №6-132цс14). Суду не надано доказів того, що [PERSON], є фізичною особою - підприємцем, який здійснює господарську діяльністю по наданню фінансових послуги, зокрема, щодо надання фінансових кредитів, тому він не підпадає під субєктний склад передбачений Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Враховуючи вищенаведене, доводи позивача що між відповідачами [PERSON] та [PERSON] виникли правовідносини фінансового кредиту є помилковими, оскільки як вбачається з матеріалів справи між останніми виникли цивільні правовідносини щодо виконання зобовязань по договору позики, що регулюється нормами статей 1046 - 1048 ЦК України. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України\~, суд вважає, що судовий збір має залишитись за позивачем. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed