Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

До Словянського міськрайонного суду надійшла позовна заява [PERSON] до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі з компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Дана позовна заява мотивована тим, що позивач працював на ВАТ «Содовий завод» без перерв з 13.07.1992 року по 11.07.1997 року. На момент звільнення з підприємства з позивачем не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі та на цей час розмір заборгованості складає 36,08 грн., відповідно до довідки № 01-23/265 від 30.06.2016 року. Дана заборгованість нарахована відповідачем без індексації та компенсації. Однак, позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача не лише заборгованості по заробітній платі, а і компенсації втрати її частини на підставі законодавства України, про що зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», відповідно до якої компенсація втрати частини заробітної плати проводиться згідно зі ст. 34 Закону України № 108/95-ВР від 24.03.1995 року «Про оплату праці», згідно якої «компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів у порядку встановленому чинним законодавством» і Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати», затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 20.12.1997 року № 1427 (до 2001 року) «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати» затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (починаючи з 01 січня 2001 року). Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати при провині власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, які зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство зобов'язано виплатити його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача № 01-23/26а від 30.06.2016 року середньомісячна заробітна плата за останні 2 місяці роботи склала 38,16 грн. за відпрацьовані (32,8+158,0=190,8/2=95,4) год., а середньоденний заробіток складав: 38,16:95,4=0,40х8,2 год.=3,28 грн. Таким чином і у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 04.07.2016 року складає 15688,24 грн., з розрахунку: 3,28х4783=15688,24 грн., де 4783 - кількість робочих днів за пятиденним робочим тижнем починаючи з 11.07.1997 року по 04.07.2016 року з урахуванням офіційно опублікованих даних «Про норму тривалості робочого часу» щодо кількості робочих днів в [PERSON] праці і соціального захисту населення України на 1997 - 2014 роки. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача позивачу була причинена і суттєва моральна шкода, яка пов'язана з трудовими правовідносинами, яка виявилась у його моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем його законних прав та інтересів, що гарантовані Конституцією України та трудовим законодавством (ст. 237-1 КЗпП України) в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав позивача привели до втрати його налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача він не міг своєчасно і в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, передбачені законодавством, нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому він мешкає, а також належним чином харчуватись і вдягатись, утримувати свою сім'ю тощо. Внаслідок чого він став нервовим, роздратованим та пригніченим, стан його здоров'я погіршився, в т.ч. через тривалий час порушення відповідачем його законних прав і інтересів. Таким чином, причинену йому відповідачем моральну шкоду він оцінює в 3000,0 грн. Позовна давність не повинна застосовуватись за вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати, індексації, компенсації втрати частини заробітку, а також середнього заробітку та моральної шкоди за трудовими правовідносинами згідно норм чинного трудового законодавства з урахуванням в тому числі Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 щодо застосування статей 116, 117, 237-1 КЗпП України з огляду на те, що заробітна плата йому до цього часу підприємством так і не виплачена. Викладене підтверджується доданими до позову документами. Просить суд стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» м. Слов'янська Донецької області на його користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 36,08 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.1997 року по 04.07.2016 року включно (день подання позову до суду) в сумі 15688,24 грн., а всього 15724,32 грн. та стягнути в Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» моральну шкоду в сумі 3000 гривень. До судового засідання позивач [PERSON] не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заяву, в якій він просить суд розглянути справу без його участі та задовольнити його позовні вимоги. Представник відповідача - Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. 21 жовтня 2016 року до суду від відповідача надійшла Заява, в якій просять розглянути справу без участі представника ВАТ «Содовий завод». Відповідно до даної заяви, позовні вимоги [PERSON] визнаються тільки в частині дійсних вимог. Справу про банкрутство ВАТ «Содовий завод» порушено згідно ухвали Донецького господарського суду № 5/174Б від 03.01.2001 року, постановою цього ж суду відкрита ліквідаційна процедура з 09.04.2003 року. в 2014 році на сайті [PERSON] юстиції України та Вищого Господарського суду України були зареєстровані оголошення про продаж майна цілісного майнового комплексу ВАТ «Содовий завод»,тобто проведені торги по майну, однак через відсутність набувача торги визнані такими що не відбулися. На даний час триває підготовка технічної документації щодо продажу майна частками. Через зміну законодавства ВАТ «Содовий завод» веде судовий спір у адміністративному суді з відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Відповідно, ліквідатор працює виключно за Законом «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», який прямо передбачає пріоритет перед іншими законодавчими актами України. Будь-яке збільшення суми у ліквідаційної процедури по справі № 5/174Б про банкрутство ВАТ «Содовий завод» в частині застосування КЗпП України та інших нормативно-правових актів прийнятих до набрання чинності Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не можуть суперечити вищевказаному Закону України (ч. 2 ст. 23 розділу VII Прикінцевих положень Закону № 2343-ХІІ від 14.05.1992 року, ч. 1 ст. 38 Закону № 4212-VI від 22.10.2011 року «у банкрута не виникають ніяких додаткових зобовязань»). Тому ВАТ «Содовий завод» не може визнавати індексації, компенсації та інші додаткові вимоги крім основних заборгованостей по заробітній платі, яка на момент відкриття ліквідаційної процедури рахується за даними бухгалтерського обліку. Ліквідатор за законом не може збільшити реєстр кредиторів, які з моменту затвердження господарським судом не змінюються. Будь-які зміни сум у ліквідаційній процедурі не передбачені. На підставі викладеного, крім дійсної заробітної плати всі інші вимоги ВАТ «Содовий завод», який знаходиться в ліквідаційній процедурі, не визнає за законом. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працював у Відкритому Акціонерному Товаристві «Содовий завод» без перерв у роботі з 13.07.1992 року по 11.07.1997 року, відповідно до наказу № 401 від 11.07.1997 року був звільнений з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був. Відповідно до довідки ВАТ «Содовий завод» заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом на 01.06.2016 року становить 36,08 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України « Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з вимогами ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Оскільки відповідачем не було проведено розрахунку з позивачем та не виплачено належну йому заробітну плату, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу щодо стягнення з відповідача заборгованості з заробітної плати в сумі 36,08 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем [PERSON] підприємство вказує на відсутність коштів та відкриття Ліквідаційної процедури по справі з приводу банкрутства підприємства на підставі Постанови Донецького Господарського суду від 04 вересня 2003 року. За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки з 11.07.1997 року по 04.07.2016 року (день подання позову). Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати (ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Тому з підприємства - ВАТ "Содовий завод" на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку. Позивач [PERSON] в своїй позовній заяві просить стягнути середній заробіток за період з 11.07.1997 року по 04.07.2016 року, що за 5-ти денним робочим тижнем складає 4783 днів. Відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348) середньоденний заробіток позивача складає 3,28 грн., зазначена сума визначена з урахуванням довідки відповідача № 01-23/265а від 30.06.2016 року, в якій зазначено, що його середньомісячна заробітна плата за останні два місяці роботи складала 38,16 грн. Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Відповідно до довідки ВАТ «Содовий завод» № 01-23/265а від 30.06.2016 року позивачем на даному підприємстві відпрацьовано за два останніх місяця роботи у лютому 1997 року 32,8 годин, у січні 1997 року 158,0 годин. Отже, середньоденний заробіток позивача склав: 190,8: ((32,8+158,0):2)=95,4 год.; 38,16:95,4=0,40 х 8,2 =3,28 грн. Отже, розрахунок сума середнього заробітку за весь час затримки виплати складає 15688,24 грн., з розрахунку: 3,28 грн. (середньоденна заробітна плата) х 4783 (робочих днів)= 15688,24 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню повністю. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., суд виходить з наступного. В своїх позовній заяві позивач зазначає, що порушення відповідачем трудових прав позивача привели до втрати його налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача він не міг своєчасно і в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, передбачені законодавством, нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому він мешкає, а також належним чином харчуватись і вдягатись, утримувати свою сім'ю тощо. Внаслідок чого він став нервовим, роздратованим та пригніченим, стан його здоров'я погіршився, в т.ч. через тривалий час порушення відповідачем його законних прав і інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу , докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги, що позивач в порушення вимог норм процесуального права не надав доказів на підтвердження того, що порушення відповідачем його прав призвели до моральних страждань, суд доходить до висновку, що в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial