Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

В вересні 2016 року позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на частку жилого будинку в розмірі 59/100 в порядку спадкування, що залишилась від батька [PERSON], померлого [INFO] В обґрунтування своїх вимог зазначила, що у відповідності до виписки з рішення виконкому Сталінозаводської райради депутатів трудящих № 2 від 02.02.1956 року її батько [PERSON] отримав право особистої забудови земельної ділянки розміром 386 кв.м. по [ADDRESS]. Отримавши зазначене рішення райради та з метою його виконання 17.02.1956 року він уклав договір на право будівництва будинку та безстрокове користування земельною ділянкою. Після отримання всієї дозвільної документації її батько розпочав будівництво будинку, яке було остаточно закінчено в 1966 - 1967 роках. В подальшому під час експлуатації зазначеного житлового будинку була змінена адреса його знаходження і адресою нерухомого майна є [ADDRESS] До 1989 року цей житловий будинок був повністю зареєстрований на її батька, [PERSON] В липні 1989 року шлюб між її батьками було розірвано та в судовому порядку поділено нерухоме майно. Відтак, у зв'язку з поділом майна подружжя, її матері [PERSON] була виділена 41/100 частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] а батькові [PERSON] - виділена 59/100 частка цього майна. В подальшому, мати подарувала їй свою частку нерухомого майна в розмірі 41/100, що є у спільній частковій власності з [PERSON] [INFO] року її батько [PERSON] помер і після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на належну йому на праві приватної власності частку нерухомого майна в розмірі 59/100, що є у спільній частковій власності. Єдиними спадкоємцями після смерті батька є вони, його доньки, які в установлений законодавством строк звернулися до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про на спадщину за законом. В квітні 2016 року на її ім'я та ім'я її сестри [PERSON], відповідача за первісним позовом нотаріальною конторою були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, яка складається із недоотриманої їх батьком [PERSON], померлим [INFO] року пенсії у розмірі 3321 грн. 35 коп. по 1/2 частки кожній з них. При оформленні документів на спадщину у виді 59/100 частки нерухомого майна виявилось, що за своє життя її батько після закінчення будівництва не зареєстрував збудований житловий будинок та не отримав відповідного свідоцтва про право власності на нього. На теперішній час даний факт є перешкодою для реалізації свого набутого права на отримання спадщини від батька [PERSON] і визнання за нею права власності на спадкове майно. Визнання права власності необхідно їй для прийняття спадщини від батька [PERSON], який помер [INFO] року у виді 59/100 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS], а також зареєструвати своє право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. 16 листопада 2016 року до суду звернулася відповідач за первісним позовом [PERSON] із зустрічною позовною заявою про визнання права власності на частку жилого будинку в розмірі 59/200 в порядку спадкування, що залишилась від батька [PERSON], померлого [INFO] Свої вимоги обґрунтовує тим, що померлий [INFO] року [PERSON] є її батьком. Позивач за первісним позовом [PERSON] є її рідною сестрою. Після смерті батька відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на належну йому на праві приватної власності частку нерухомого майна в розмірі 59/100, що є у спільній частковій власності. Спадкоємцями померлого батька є його доньки, вона і позивач за первісним позовом [PERSON] За життя її батько належну йому частку нерухомого майна нікому не спадкував. Отже, відповідно до діючого спадкового законодавства України частки спадкоємців є рівними. Вважає, що за нею та її сестрою [PERSON], позивачем по справі необхідно визнати право власності в порядку спадкування на 59/200 частку кожній з них житлового будинку за адресою: [ADDRESS] що залишилась після смерті [PERSON], померлого [INFO] Визнання права власності необхідно їй для прийняття спадщини від батька [PERSON], який помер [INFO] року у виді 59/200 частки житлового будинку за адресою [ADDRESS], а також зареєструвати своє право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Позивач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги за первісним позовом підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні, позовні вимоги за зустрічним позовом визнає повністю, проти їх задоволення не заперечує. Відповідач за первісним позовом в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги за первісним позовом визнала частково, просила суд задовольнити позовні вимоги частково, зазначила, що частки у спадковому майні між спадкоємцями повинні бути рівними, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримала повністю, наполягала на їх задоволенні. Належно повідомлений представник третьої особи - приватний нотаріус Запорізького нотаріального округу Салтан В.В. в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, заяву про причини неявки або про розгляд справи у її відсутності суду не надавала, тому суд розглядав справу у її відсутності на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені вимоги за первісним позовом підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами по справі виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним кодексом України. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] є рідними сестрами. Відповідно до свідоцтв про народження (а.с. 19; 46; 64) їх батьками є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до виписки з рішення виконкому Сталінозаводської райради депутатів трудящих № 2 від 02.02.1956 року (а.с. 15) та акту про відведення земельної ділянки від 22.02.1956 року (а.с. 13) батько сторін по справі [PERSON] отримав право особистої забудови земельної ділянки розміром 386 кв.м. по [ADDRESS]. Отримавши зазначене рішення райради та з метою його виконання 17.02.1956 року він уклав договір на право будівництва будинку та безстрокове користування земельною ділянкою. Після отримання всієї дозвільної документації батько сторін по справі розпочав будівництво будинку, яке було остаточно закінчено в 1966 - 1967 роках. Понад 20 років батько сторін по справі постійно, безперервно, відкрито і добросовісно володів та користувався для власних потреб зазначеним нерухомим майном, сплачував комунальні платежі, здійснював капітальний та поточні ремонти. В подальшому під час експлуатації зазначеного житлового будинку була змінена адреса його знаходження і адресою нерухомого майна є [ADDRESS] Згідно реєстраційного посвідчення від 28.07.1974 року, виданого Донецьким міським бюро технічної інвентаризації (а.с. 14) житловий будинок за адресою [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON], тобто батьком сторін по справі. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 20) шлюб між [PERSON] та [PERSON], батьками сторін по справі розірвано 07 липня 1989 року. Відповідно до копії виконавчого листа, виданого Народним судом Ленінського районна м. Донецька від 16.06.1989 року (а.с. 21) нерухоме майно у виді спірного житлового будинку було поділено між батьками сторін по справі. Відповідно до поділу нерухомого майна, матері сторін по справі [PERSON] була виділена 41/100 частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] а батькові сторін по справі [PERSON] 59/100 частку. Відповідно до договору дарування від 29.01.1992 року (а.с. 22) мати сторін по справі [PERSON] належну їй на праві приватної власності 41/100 частку житлового будинку, що є у спільній частковій власності подарувала позивачу по справі за первісним позовом, а саме [PERSON] Проте, що позивач по справі за первісним позовом є власником дарованої їй матір'ю частки спірного будинку, свідчить технічний паспорт на житловий будинок (а.с. 23). [INFO] року помер батько сторін по справі [PERSON] (а.с.6). За життя батько сторін по справі [PERSON] належне йому на праві приватної власності нерухоме майно у виді 59/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] що є у спільній частковій власності нікому не спадкував. Єдиними спадкоємцями померлого [PERSON] за законом першої черги є його доньки, сторони по справі, а саме [PERSON] та [PERSON]. Як вбачається із спадкової справи (а.с. 59-75) за заявою про прийняття спадщини від померлого [INFO] року [PERSON] до Запорізького міського нотаріального округу звернулися доньки померлого, сторони по справі (а.с. 69; 71). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.04.2016 року (а.с. 70) та свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2016 року (а.с. 72) сторони по справі прийняли спадщину від померлого батька у вигляді недоотриманої пенсії в розмірі 3321 грн. 35 коп. із розрахунку по 1/2 частці кожній з них. За відсутністю правовстановлюючих документів на 59/100 часток зазначеного спадкового нерухомого майна, сторонам по справі було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно (а.с. 7; 73-74; 74-75). З огляду на це, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 05 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення". Тобто до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Зазначеною постановою встановлено, що порядок прийняття в експлуатацію об'єктів недержавного замовлення визначається Радою Міністрів Автономної Республіки Крим, Київською та Севастопольською міськими держадміністраціями за погодженням Держбудом. На виконання цієї постанови місцеві органи влади розробили та затвердили, за погодженням Держбудом, Положення про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів недержавної власності, державними технічними комісіями. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. Відповідно до п. 4 додатку № 1 Інструкції "Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР", затвердженою Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року та погодженої Заступником Голови Верховного суду Української РСР 15 січня 1966 року (в редакції, чинній на час завершення будівництва), реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу провадилася бюро технічної інвентаризації на підставі договорів про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачених постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 року "Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх". Про реєстрацію частки спірного будинку за [PERSON] свідчить договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 17.02.1956 року, акт відводу земельної ділянки від 22.02.1956 року, виписки із рішення виконкому від 02.02.1956 року, виконавчий документ про поділ майна подружжя та технічний паспорт на житловий будинок, виданий 21.08.1989 року на ім'я матері сторін по справі [PERSON] (а.с. 10-11; 13; 15; 21; 23). Після смерті [PERSON], батька сторін по справі відкрилася спадщина на належне йому майно, в тому числі на 59/100 часток вищевказаного жилого будинку. Єдиними спадкоємцями померлого [PERSON] за законом першої черги є його доньки, сторони по справі. Згідно з а. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року № 7, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного нотаріусу Запорізького міського нотаріального округу від 04.07.2016 року (а.с. 73-74) позивачу за первісним позовом [PERSON] відмовлено в оформленні права на спадщину на спірну частку житлового будинку, а постановою того ж самого нотаріусу тільки від 09.11.2016 року (а.с. 74-75) відмовлено в оформленні права на спадщину на спірну частку житлового будинку відповідачу за первісним позовом [PERSON] Ураховуючи те, що сторонами по справі втрачена можливість отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом, їх вимоги про визнання права на спадщину підлягають судовому захисту. Як вбачається з постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії до приватного нотаріуса звернулися саме сторони по справі [PERSON] та [PERSON] Виходячи з цього, суд зазначає наступне. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. В частині 1 статті 1261 ЦК України зазначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають в тому числі діти спадкодавця. Згідно ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Із приписів ч. 2 ст. 1268 ЦК України вбачається, що прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. У відповідності до норм ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. В частині другій цієї статті зазначено, що кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Отже, проаналізувавши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що відсутність у сторін по справі правовстановлюючих документів на частку спадкового нерухомого майна не може бути для них перешкодою у прийняті спадщини від померлого батька, оскільки зазначене майно вони фактично прийняли від свого померлого [INFO] року батька [PERSON], від спадщини не відмовлялися, яке відповідно до вимог ст. 321 ЦК України є непорушним. Таким чином, суд вважає, що сторони по справі, а саме позивач за первісним позовом [PERSON] та відповідач за первісним позовом [PERSON] вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] у вигляді 59/100 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Донецької області, а тому за сторонами по справі з вищевказаних підстав необхідно визнати право власності на цю частку жилого будинку із розрахунку по 59/200 часток кожній з них. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд вважає позовні вимоги за первісним позовом частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічною позовною заявою повністю доведеними, тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial