Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-17 00:00:00

12.07.2019 року позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки та вихідної допомоги за період з 01.03.2017 по 17.07.2017 в сумі 29479 грн. 39 коп. В обґрунтування позову вказала, що 14.08.2012 р. на підставі Наказу № 74/ОС від 14.08.2012 р. прийнята помічником начальника з кадрів і соціальних питань в Дебальцевську дистанцію електропостачання Державного підприємства «Донецька залізниця»; на підставі Наказу № 662/ОС від 24.10.2013 р. посаду перейменовано: помічник начальника з кадрових питань; 11.07.2016 р. на підставі Закону України від 23 лютого 2012 року № 4442- VI, Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року № 200 Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 11.07.2016 р. на підставі Наказу ПАТ Укрзалізниця від 15.04.2016 № 303, Наказу від 11.07.2016 № 1/Ос Дебальцевська дистанція електропостачання Державного підприємства «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевська дистанція електропостачання» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»; 17.07.2017 р. на підставі Наказу № 9960/Дн-Ос від 10.07.2017 звільнена у зв`язку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. З Наказу (Розпорядження) начальника Донецької дирекції залізничних перевезень № 9960/Дн-Ос від 10.07.2017 про припинення трудового договору (контракту) вбачається, що при звільнені позивачці повинні були виплатити компенсацію за 17 днів відпустки та вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку. Фактично при звільнені позивачці не були виплачені заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2017 р. по 17.07.2017 р., компенсація за 17 днів відпустки та вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку. З розрахунків заробітної плати за період з березня 2017 р. по липень 2017 р. на ім`я позивача вбачається наступне: за березень 2017 р. нараховано - 5949,36 грн.; сума до виплати - 4789,23 грн.; за квітень 2017 р. нараховано - 4531,10 грн.; сума до виплати - 3647,54 грн.; за травень 2017 р. нараховано - 4531,10 грн.; сума до виплати - 3647,54 грн.; за червень 2017 р. нараховано - 911,92 грн.; сума до виплати - 734,10 грн.; за липень 2017 р. нараховано - 13555,91 грн., в тому числі компенсація за невикористані дні відпустки - 4996,13 грн., вихідна допомога - 8099,98 грн.; сума до виплати - 10912,50 грн. Отже, загальна сума нарахування по заробітній платі за період з 01.03.2017 р. по 17.07.2017 р. складає 29479,39 грн.; загальна сума до виплати - складає 23730,91 грн. 3 Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за звітний період з 01.01.2004 р. по 31.05.2019 р. вбачається, що до страхового стажу [PERSON] , не зарахований період з квітня 2017 р. по липень 2017 р. Зазначене свідчить, що відповідач за вказаний період часу не сплатив, як роботодавець і податковий агент, передбачені чинним законодавством України податки та обов`язкові платежі. В червні 2014 р. керівник Дебальцевської дистанції електропостачання Державного підприємства «Донецька залізниця» уклав угоду з Донецьким обласним управлінням АТ «Ощадбанк», відповідно до якої всім працівникам дистанції були відкриті карткові рахунки для зарахування заробітної плати в ОПЧТВБВ № 10004/149 Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк», місце розташування якого на території підконтрольній Україні. Позивачу був відкритий поточний рахунок № [NUMBER] та була видана платіжна картка № [NUMBER] з терміном дії до останнього числа червня 2019 р. Позивач, до березня 2017 р. отримувала свою зарплатню через банкомати АТ «Ощадбанк», розташовані у м. Бахмут. З березня 2017 р. відповідач припинив зарахування заробітної плати на поточний рахунок позивачки № [NUMBER] , відкритий в ОПЧТВБВ № 10004/149 Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк». Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 15 липня 2019 року за вказаною цивільною справою було відкрито провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, разом з тим, надала заяву, в якій вказала, що підтримує позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні на підставах, викладених у позові, та просила проводити розгляд справи без її участі. Представник відповідача ПАТ «Українська залізниця» в судове засідання також не з`явився, у встановленому законом порядку був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи (шляхом направлення судових повісток). Про причини своєї неявки суд не сповістив, від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач не заперечує. На підставі ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 11.07.2016 року по 17.07.2017 року працювала в ПАТ "Українська залізниця" Регіональна філія "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді помічника начальника з кадрових питань, а саме відповідно до наказу від 11.07.2016 року № 1/ОС. Звільнена з роботи 17.07.2017 року на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату (наказ від 10.07.2017 року № 9960/ДН-ос), що підтверджується записом в трудовій книжці [NUMBER] , виданій на ім`я позивача 18 грудня 1995 року (а. с. 12-15). Позивач вказує, що на день її звільнення їй нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17.07.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України, що у сумі складає 29479 грн. 39 коп. На підтвердження не виплаченої заробітної плати позивачем були надані розрахункові листи за період з березня по липень 2017 року (а. с. 17-21), відповідно до яких: за березень 2017 р. нараховано - 5949,36 грн.; сума до виплати - 4789,23 грн.; за квітень 2017 р. нараховано - 4531,10 грн.; сума до виплати - 3647,54 грн.; за травень 2017 р. нараховано - 4531,10 грн.; сума до виплати - 3647,54 грн.; за червень 2017 р. нараховано - 911,92 грн.; сума до виплати - 734,10 грн.; за липень 2017 р. нараховано - 13555,91 грн., в тому числі компенсація за невикористані дні відпустки - 4996,13 грн., вихідна допомога - 8099,98 грн.; сума до виплати - 10912,50 грн. Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст.36 та п. 1, 2 і 6 ст.40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст.13,18 КЗпП України. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 17.07.2017 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані, крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідач не виконав своїх зобов`язань, щодо виплати позивачу заробітної плати за період з березня 2017 року по липень 2017 року, тому суд вважає, що таке порушення є порушенням ст.1 Протоколу №1. У суду не викликають сумніви заборгованості, зазначеної позивачем до її виплати відповідачем, розрахунок заборгованості та сум, що належать до виплати, вважає вірним, оскільки зазначені сумі відповідають наданим документам. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за період з березня 2017 року по липень 2017 року в розмірі 16383 грн. 28 коп., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 4996 грн. 13 коп., та одноразову грошову вихідну допомогу у розмірі 8099 грн. 98 коп., а всього на загальну суму 29479 грн. 39 коп. є обґрунтованими, оскільки вони знайшли підтвердження в судовому засіданні і є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у разі задоволення позову покладаються на відповідача. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України. Відповідно до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн. (1921,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved