Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказним позовом, з вимогами до відповідача, з посиланням на те, що за час спільного їх проживання, як подружжя у шліб, з 28 грудня 2002 року по 20 червня 2013 року, вони придбали майно, яке згідно до вимог закону, є спільною сумісною власністю подружжя. Після розірвання шлюбу, між ними, не було досягнуто добровільної згоди про розподіл сумісно нажитого майна подружжя, що й стало підставою для її звернення до суду з вищевказним позовом. В ході розгляду справи, позивачем подано уточнені позовні вимоги. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені уточнені позовні вимоги та зазначила, що з 28 грудня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Ві даного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року. 30 листопада 2006 року вони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], м. Лозова, Харківської області. З 25 жовтня 2012 року, стали проживати за адресою: [ADDRESS], м. Лозова, Харківської області, де і мешкають по теперішній час. 20 червня 2013 року, шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу та спільного проживання ними, за взаємною згодою та домовленістю, за рахунок спільного сімейного бюджету, було придбано речі, які наявні і на даний час. Загальна вартість побутового майна, яке підлягає поділу, на сьогоднішній день, з урахуванням уточнень, становить 122850 гривень. Між нею і відповідачем, не досягнуто домовленості про порядок поділу майна. А тому просить задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі. Оскільки, посилання відповідача на те, що більшість майна, яке необхідно розподілити, придбано саме за рахунок коштів, які надава його батько, не відповідають дійсності. Так як, батько відповідача, в загалі не мав ні якого відношення, до придбання квартири і того майна, яке купувалося у в квартиру. Квартиру було оформлено на батька відповідача лише тому, що сам відповідач, займав досить високу посаду на державній службі і не потрібно було афішувати ті доходи, які він отримував по за основним місцем роботи. Мова йде про сотні гектар землі у вигляді земельних ділянок - паїв, обробітком яких, відповідач займайвся не офіційно, бо це заборонено йому за законом у зв"язку з зайнятою посадою. Майно купувалося нею разом із відповідачем, вони обговорювали, що треба купити. Вона сама, особисто, займалася їх вибором та плануванням. Саме з тієї причини і всі документи на майно, було оформлено на її ім"я. Більшість речей - майна, вони з відповідачем, купували у м. Павлоград Дніпропетровської області. Про це знали як їх рідні так і близькі знайомі. Позивач зазначає, що вважала, що в їх з відповідачем сімейному житті, все було добре. Однак, з"ясувалося, що відповідач їй зраджує з іншою жінкою, яку разом з її дитиною, привів проживати у квартиру за адресою: [ADDRESS], м. Лозова, Харківської області. Саме, із-за таких неприязних відносин, вони і не змогли у добровільному порядку, поділити майно нажите у шлюбі. Батько відповідача, звичайно став на бік сина-відповідача по справі. Він навіть подав позов до суду про її виселення, де вона проживала із їх відповідачем спільними дітьми. Представник позивача - адвокат [PERSON] підтримала правову позицію своєї довірительниці, прохала задовольнити уточнені позовні вимоги та зазначила, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідач на протязі всього строку розгляду справи, заперечував проти позовних вимог. Він був не згоден як і із порядком прозподілу майна так і його вартістю, та заперечував цілий перелік майна, який підлягає розподілу. посилаючись на те, що воно купуваолося за кошти його батька. Однак, будьз-яких доказів в обгрунтування заперечень на позовні вимоги, окрім як зачвлення клопотання про допит свого батька, до суду не заявлявне подав. При цьому, йому судовм було роз"яснено його права та обов"язки. Крім того. інтереси відповілача, представляв адвокат, який також, заперечуєчи проти позову позивача, не послався на існування жодного доказу в підтвердедння цього та не заячвив жодного клопотання по справі, окрім як прот оголошення перерви в даному судоволму засідвння для подання запису судовового засідання. що було в іншого суді Лозівського міськраойонного суду Харківської області, який так і не подали з невідомих причин. А як відомо, закон зазаначає, що заперечення мають грунтуватися на докказах, а припущення, не є доказом. Що стосується свідчень батька позивача - як свідка по справі, то на її думку, до його свідчень. взагалі треба віднестися критично, так як навіть у судовлму засідванні всім було видно, що між ним та позивачем, склалися напружені відносини і він до неї відноситься з упередженням та неповагою. В свою чергу, дісно, у Лозівському міськраойонному суді знаходилася на розгляді цивільна справа за позовом батька відповідача, яким він вимагав виселети позивача з їх квартири. На думку адвоката, якщо відповідач не був згоден з жодною вимогою в позові, то міг би вчинити будь-яку дію, яка передбачена Постановою Пленуму ВСУ від.21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання йог недійсним та поділ спільного майна подружжя. Однак, ні чого не вчинив і не заявив по справі жодного клопотання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимоги, про що надав письмові заперечення, в якій зазначив, що вважає позовні вимоги необґрунтованими, а позов таким, що підлягає лише задоволенню. В запереченняВідповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, позивач при зверненні до суду з позовом повинен в першу чергу довести, що дане майно, що є предметом позову, насправді існує, надавши відповідні докази, а також довести той факт, що самі ці речі, які вказані в позовній заяві, придбані в період шлюбу. В той же час, позивач в порушенні вище вказаних норм матеріального та процесуального права не довів належними та допустимими доказами, факт існування даних речей і придбання їх у шлюбі. Крім того, позивач просить суд визнати право власності, за певним переліченим в позові речами, за нею, а по іншим речам за відповідачем. Вважає дані вимоги безпідставними і такими, що не ґрунтуються на нормах Сімейного та Цивільного кодексах України. Відповідно до п. 25 постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4. 5 ст. 71 СК щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.. 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, чинне законодавство передбачає лише один випадок, коли суд може стягнути грошову компенсацію з іншої сторони у випадку неможливості поділу неподільних речей, а це наявність згоди іншого подружжя на такий спосіб поділу та внесення грошової компенсації ініціюючою стороною. Інших випадків стягнення грошової компенсації чинне законодавство не передбачає, на що і було наголошено у вище наведеній постанові ВСУ та в постанові пленуму. В той же час позивач не навів конкретних норм матеріального права, який би надавав можливість суду визнавати за іншою особою права власності без звернення такої особи до суду за захистом свого оспорюваного права. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі за безпідставністю. На протязі розгляду справи, відповідач змінив свою думку з приводу уточнених позовних вимог позивача і вказав, що позов може бути задоволено лише частково. Він не проти того, що між позивачем та ним, було розподілено майно, яке вони купували саме за свої кошти, але проти того, щоб розподіляти майно, яке вони купували за кошти батька і саме для останнього за його особистим проханням. Так як квартира, про яку вказує позивач і де вони зараз живуть, була придбана саме на ім"я батька, а вони переїхали лише туди жити. Саме на прохання батька, вони робили ремон, та купували всі необхідні для нього у квартиру речі. Батько жив у іншому помешканні і інколи приїздив подивитися як проходить ремонт. Дійсно, певними замовленнями та проектуванням меблів, займалася позивач, однак, знову ж таки, на прохання саме його батька. Який, особисто, ремонтом і всім іншим, у квартирі не займався, бо є дуже зайнятою людиною, він має свій особистий бізнес, керування, яким, займає дуже багато часу. Однак, так як на його ім"я було придбано квартиру, то, в ній потрібно було робити ремонт, тому він і попрохав його та позивача, цими питаннями зайнятися і давав на це кошти. Квартиру вони дійсно купили за рекомендацією [PERSON], яка була допитана як свідок у судовому засіданні. З приводу того, що більшість документів на придбані речі у квартиру, оформлено саме на позивача, то це простий збіг обставин, так як тоді, коли вони купували майно, чамусь, в більшості випадків, лише у позивача був наявний паспорт, тому і записувалося все на її ім"я. Відповідач також зазначив, що батько їм допомогав тому що, в їх з позивачем сім"ї, працював лише він один. Адже, позивач не працювала жоного дня, а займалася сім"єю та вихованням дітей. Відповідач зазначив, що окрім того, що він пояснив, він не має по справі більше ніяких доказів та не заявляє ніяких клопотань, оскільки не важає це потрібним. На його думку, все і так зрозуміло. Представник відповідача - адвокат [PERSON] в судове засідання не з»явився, але в попередньому судовому засіданні підтримав правову позицію свого довірителя та прохав відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог позивача. Підстави, за яких в позові має бути позивачу відмовлено, відповідач виклав у своїх письмових щапереченнях, що наявні в матеріалах справи. Відповідач заявив клопотання про слухання справи за відсутності його адвоката. При цьому, на запитання суду, зазначив, що відсутність його адвоката, не буде ніяким чином, порушувати його право на отримання належної правової консультації по справі. Так як із своїм адвокатом, ними всі питання були обговорені і правова позиція по справі, читко визнанчена, і ні яких консультацій він не потребує. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідночини. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. В судовому засіданні встановлено, що 28 грудня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. У даному шлюбі, у подружжя народилося двоє дітей - син [PERSON] та донька [PERSON], про що свідчать Свідоцтва про народження (а.с.№15, 16). Під час шлюбу та спільного проживання сторонами, за рахунок спільного сімейного бюджету були придбані речі, які наявні в квартирі [ADDRESS], Харківської області. Зазначена квартира була придбана 30 вересня 2011 року на ім"я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, що підтверджується копією Договору (а.с.№210) та Витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.№201, 203). У даній квартирі, з 25.10.2012 року заресєтована позивач і проживає там разом із двома дітьми (а.с.№12). 10 червня 2013 року, шлюб був розірваний Лозівським міськрайонним судом Харківської області, що підтверджується копією рішення суду (а.с.№ 17). Згідно до даного Рішення, місце проживання дітей, визначено саме з [PERSON] (а.с.№17). Із пояснень сторін, судом з"ясовано, що вони, у добровільному порядку, не змоги розподілити майно, яке було ними придбано у шлюбі. Згідно зі ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном. Із пояснень позивача та відповідача, судом було з"ясовано, що за час їх проживання однією сі"єю у шлюбі, ними було придбано майно, яке заявлено позивачем, і про придбання якого, відповідач не заперечує (а.с.№1-9, 99-102). Придбання вищевказаного майна, сторонами, саме за час їх проживання у шлюбі, підтверджено і наявними платіжними квитанціями (чеками) на його придбання та замовлення (а.с.№58-94). Крім того, судом також з"ясовано, що 29.02.2012 року та 15.03.2012 року, позивачем було оформлено два кредитні договори на отримання певних грошових коштів, про що свідчать Кредитні договори (а.с.№1819,20,21, 22-24). Дана обставина, також, відповідачем визнається у суді. Однак, із пояснень відповідача, вбачається, що він не має заперечень, щодо розподілу сумісно нажитго ними з позивачем у шлюбі майна, яке придбано лише за їх кошти. Однак, те, що куплено на кошти його батька - розподілу не підлягає, а це саме: варильну панель газову на чотири конфорки, "Whir/роо/", чорного кольору, яка знаходиться на кухні; витяжку декор, "Vento" lux, чорного кольору, яка знаходиться на кухні; кухня МДФ, врізана по два боки кухні, темно-коричневого кольору; тумбу Глорія з кошиком для білизни з умивальником Евіта, білого кольору у ванній кімнаті; дзеркало Глорія з підсвітлюванням та пеналом, білого кольору висить на стіні над умивальником, у ванній кімнаті; пенал на ніжках з кошиком для білизни, білого кольору, у ванній кімнаті; стільці кухонні 2 шт., які стоять на кухні; електросушарка сріблястого кольору, висить у ванній кімнаті; ванна акрилова SAMANTA з панеллю, білого кольору, кутова, яка знаходиться у ванній кімнаті; система інсталяції 310 CarreWC. знаходиться у ванній кімнаті; унітаз підвісний Sense з сидінням для унітазу з мікроліфтом, білого кольору, який знаходиться у ванній кімнаті; змішувач для умивальника сріблястого кольору, у ванній кімнаті; змішувач для ванни сріблястого кольору, у ванній кімнаті; душовий гарнітур, висить на стіні над ванною, сріблястого кольору, у ванній кімнаті; натяжні стелі: у дитячій кімнаті - голубого кольору у прихожій - гірчичного кольору, у залі - бежевого кольору, у великій кімнаті - кремового кольору, у ванній кімнаті - чорного кольору; двері металеві протипожежні; полотно дверне; паркет - дошка King..дуб, знаходиться на полу у: залі, великій кімнаті, і двох маленьких кімнатах, а також на балконі; полотно дверне; килимок у ванній 2 шт., стіл кухонний, темно-коричневого кольору, який стоїть на кухні. З приводу викладеного, суд зазаначає, що згідно до ст.71 СК Ураїни визначено, що майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтерсеси дружини та чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істостне значення. Неподільні речі присуджаються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. З метою, повного, всебічного та об"єктивного дослідження даних по справі, за клопотанням позивача та представника позивача, зі згоди відповідача, у судовому засіданні 12.12.2013 року (а.с.№ 141-146), у присутності свіх сторін, судом було допитано трьох свідків - [PERSON]. [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON], зазначила, що вона знає позивача по справі, [PERSON] вже близько 4 років. Спочатку позивач та відповідач, проживали [ADDRESS] мікрорайоні у м. Лозова Харківської області, а потім, для сім"ї, придбали квартиру у будинку [ADDRESS] Коли сторони придбали квартиру, то облаштуванням квартири, займалася [PERSON], оскільки відповідач, завжди був на роботі. Позивач замовляла будівельні матеріали, вибирала колір натяжних стель. Меблі в нову квартиру вони перевезли зі старої квартири, ці меблі позивачка збирала сама, без допомоги відповідача. До [PERSON] вона приходила в гості, але відповідача там не бачила, він був на роботі. [PERSON] їй розповідала, що за кошти отримані за народження другої дитини, вона купила меблі у дитячу кімнату. В цій квартирі була зроблена нова кухня, акрилова ванна, натяжні стелі у всіх кімнатах. Саме завдяки [PERSON], був зроблений такий ремонт. В цій квартирі, жили тільки подружжя [PERSON]. Інших людей не було. За той час, скільки вона знає позивачку, остання не працювала, тому що знаходилася в декретній відпустці по доггляду за дітками. Під час опису майна у квартирі у вересні 2013 року, вона була присутня і речі, вказані у переліку, знаходяться в спірній квартирі. Свідок [PERSON] вказала, що родину [PERSON], вона знає з грудня 2007 року. Вони були сусідами за старою адресою, але продовжували спілкуватися і пізніше, коли подружжя переїхали в нову квартиру. Спочатку [PERSON] жили однією сім»єю у новій квартирі, а після розлучення, [PERSON], перевіз свою співмешканку до цієї квартири і приїхав його батько. Хоча батька вона бачила дуже рідко. Протягом часу знайомства, [PERSON] не працювала. Оскільки у 2008 році вона народила доньку [PERSON]. За отримані гроші від народження дитини, позивач купила меблі в дитячу кімнату. Меблі у нову квартиру подружжя перевезли старі, а вже потім, зробили нову кухню, ванну та натяжні стелі. Свідок пояснила, що сім»ю знає добре, оскільки давно спілкуються, разом святкували дні народження, вона працює вихователькою, а тому іноді займалася з дітьми, як вихователь. Переїжджати у нову квартиру допомагали [PERSON] батьки. Подружжя переїхали в нову квартиру тільки після того, коли зробили ремонт. [PERSON] не працювала, займалася дітьми та ремонтом. Свідок зазначила, що була присутня при переліку майна в новій квартирі у вересні 2013 року, де були всі речі визначені в списку, а саме люстри, кутова ванна, телевізори, натяжні стелі, пральна машинка та інше. В судовому засіданні, свідок [PERSON] зазначила, що знає сім»ю [PERSON] давно, з 2007 року. Вона часто бувала у них дома, як в старій, так і в новій квартирі. Допомагала їм з дітьми, доглядала їх. [PERSON] та [PERSON] завжди бажали переїхати в іншу квартиру, нижче поверхом, але в інший двір не хотіли переїжджати, тому що поряд і школа, і дитячий садок, і друзі. А тому, вона допомогла їм знайти нове житло, поряд з їхнім будинком, на другому поверсі. Познайомила їх з господаркою квартири, [PERSON]. [PERSON] з [PERSON] займалися ремонтом в новій квартирі, а свідок часто була з їхніми дітьми, тому що подружжя на машині їздили і в Дніпропетровськ, і в Харків, купувати речі в квартиру. Зробили нову кухню, ванну, змінили стелі. Переїжджати допомагали [PERSON] батьки, [PERSON] батьків не було. І на той час, [PERSON] з батьком був не дуже в добрих стосунках. [PERSON] не працювала, але вона займалася дітьми, ремонтом, облаштуванням нової квартири. [PERSON] був завжди на роботі, або займався бізнесом. Хоча [PERSON] не працювала, але вона отримувала допомогу при народженні дитини, вони брали грошові кредити на придбання нових речей. На протязі всього часу, скільки вона знає цю сім»ю, їм завжди допомагали батьки позивачки, а батько [PERSON], був на дні народженні доньки, коли їй виповнилося три роки. Зазначила, що при купівлі-продажу квартири вона присутня не була, передачу грошей вона не бачила, а читко знає, що цю квартириу [PERSON] купили саме для себе, а не для батька. Батько відповідача з"явився лише тоді, коли [PERSON] вирішив розлучитися із [PERSON]. У [PERSON] був свій бізнес, і в них були гроші, у достаній кількості, щоб самим купити квартиру. У них була досить дорога, велика та красива машина іноземного виробництва. На її думку, вони були гарною сім"єю і вона, лише з позитивного боку, може охарктеризувати як позивача так і відповідача. Вони були гарною сімейною парою, виховували двох діток. Однак, [PERSON], почав проживати з іншою жінкою. І тоді, в них почалося все розладжуватися і саме тоді, з"явився батько [PERSON]. Він не досить добре ставився до [PERSON]. Свідок вказала, що вона була присутня при переписі майна в квартирі, у вересні 2013 року. Даючи оцінку свідченням свідків, у суду не має підстав недовіряти їм чи ставити їх під сумнів, оскільки свідки під розписку попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за відомо неправдиві свідчення та принесли присягу свідка. Крім того, свідки у судовому засіданні допитані у присутності сторін; їх свідчення не спростовані жодним учасником процесу; з приводу їх свідчень не заявлено жодного клопотання по справі, і вони відповідають матеріалам справи. За клопотанням відповідача за згоди позивача, у судовому засіданні 19.02.2014 року (а.с.№ 167-169), у присутності сторін, судом було допитано свідка [PERSON], який зазначив, що він є батьком відповідача. Пояснив, що він попрохав свого сина [PERSON] купити квартиру і дав на неї гроші. Ремонт у цій квартирі, він робив за власний кошт. Натяжні стелі він робив через свого сина, а тому скільки коштують стелі, він не знає. Те, що договори укладала невістка, він не знав. На купівлю квартири, він синові передав 100 тисяч гривень. Гроші на той час у нього були, оскільки він був приватним підприємцем. Кухня також придбана за його кошт. Всім ремонтом займався його син. Те, що невістка оформляла кредити на ремонт квартири, він не знав, тому що син показував чеки на те, що було придбано. Свідок вказав, що він проживає у іншому житловоому будинку в іншому населеному пункті. Однак, йому захотілося на "старість років", пожити не в сільській місцевості а у місті, тому він і вирішив, через свого сина, купити у м. Лозова квартиру. Так як він не розуміється на тому, що є на даний час "модним" у предметах інтер"єру, які меблі є сучасними та престижними, які проводять ремоти, тому він попрохав свого сина [PERSON], всім цим зайнятися. На все він давав йому гроші. Те, що ремонтом займалася [PERSON], він не знав. Він не заперечував, щоб [PERSON] була зареєстрована у цій квартирі, і проживала там, так як вони з [PERSON], мають двох дітей. Свідок квазав, що сама квартира і все, що є в картирі, це його речі. Його невістка, не має до них ніякого відношення, тому, що вона не могла їх купувати, бо не мала грошей, так як ні коли не працювала, за все своє життя. Сім"ю повності забезпечував його син [PERSON]. А невістка займалася лише собою. Свідок також зазначив, що між ним та невісткою, зараз дійсно досить напружені відносини, так як вона претендує на те, що їй не належить. Подає різного роду позови до суду. Він також в свою чергу, подавав до суду позов про її виселення з його квартири. Даючи оцінку свідченням даного свідка, суд, приймає до уваги, що між ним та позивачем, інснують неприязні відносини. Крім того, свідчення свідка, не підтверджено доказами по справі з боку відповідача. Матеріалами справи підтверджено лише дані щодо права власності свідка на вказану вище квартиру. Інших заяв та клопотань по справі, від сторін та інших учасників процесу, до суду не надходило. З приводу викладеного, суд знаходить за необхідне зазначити, відповідно до ч.3 ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Таким чином, за відсутності домовленості між сторонами та шлюбного контракту, який би визначав інший розмір часток дружини та чоловіка, суд приходить до висновку, що як позивачу, так і відповідачу належить 1/2 частка майна, набутого за час шлюбу. Згідно ст. 63, ч.1 ст. 64 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ст.ст. 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умов, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно до роз»ясень постанови Пленуму Верховного Суду України у п. 25 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення законодавства щодо обов»язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі, коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального розподілу і залишає майно у їх спільній частковій власності. У судовому засіданні, судом було роз"яснено сторонам їх права та обов"язки і наслідки вчинення або не вчинення ними відповідних процесуальних дій. У судовому засіданні, судом було з"ясовано у учасників процесу про відсутність заяв та клопотань по справі. Отже, з приводу вищевикладеного, суд знаходить за необхідне зазначити про те, що кожна сторона, на протязі розгляду даної цивільної справи, на власний розсуд, розпорядилася наданими їй законом правами та покладеними на неї за законом, обов"язками. Тому, суд розглянув дану справу відповідно до положень ст. 11 ЦПК України. А саме: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За положеннями ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Позивач сам вибирає, який позов та до кого пред'явити до суду. Предмет позову як його один з основних елементів представляє собою матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, яка витікає зі спірної матеріально-правової відносини, з приводу якої суд повинен ухвалити рішення у справі. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги. Отже, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення всіх учасників процесу, вивчивши всі докази по справі, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню. Згідно до п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Положенням ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичний осіб, поданих відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем заявалено про стягнення на її користь з відповідача витрат на правову допому адвоката в сімі 300 грн. З приводу даної вимоги, суд зазначає, що відповідно до ст.79 ЦПК України до витрат належить витрати на правову допомогу. Згідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Матеріалами справи підтверджено укладання угоди позивача з адвокатом (а.с..№27), повноваження адвоката (а.с.№28) та сума за послуги (а.с.№ 29) в 300 гривень. З боку відповідача заперечень щодо даних позовних вимог позивача не заявлено. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до ст.88 ЦПК України та Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Outcome: approved