Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області в інтересах [PERSON] з позовом до Білозерської міської ради Донецької області, третя особа Служба у справах дітей Добропільської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги позивач уточнив, виклавши позовну заяву в новій редакції 17 вересня 2018 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло 1/2 частини зазначеної квартири належить позивачу, інша 1/2 частини належить сину позивача [PERSON], [INFO]. Позивач разом зі своїм сином зареєстрований у вказаній квартирі. Однак позивач [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2015 року, оскільки виїхав на постійне місце проживання до Російської Федерації, де 11 січня 2016 року отримав свідоцтво учасника програми по підтримці добровільного переселення в Російську Федерацію і тимчасово, до 10.09.2018 року, зареєстрований в [ADDRESS], у зв'язку з чим останній вже протягом 3-х років не несе будь-яких витрат на утримання квартири та на оплату витрат житлово-комунальних послуг, всі витрати на утримання квартири та витрати по оплаті житлово-комунальних послуг несе представник позивача [PERSON] Факт того, що позивач не проживає у належній йому квартирі, підтверджується також відповідним актом. Представник позивача 29 серпня 2018 року на підставі довіреності звернулася до Білозерської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання її сина [PERSON] та його неповнолітнього сина [PERSON], але 31 серпня 2018 року їй було відмовлено в знятті з реєстрації місця проживання на підставі п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207. На підставі викладеного позивач просить визнати себе та свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та зобов`язати Білозерську міську раду зняти їх з реєстраційного обліку за цією адресою. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 11 вересня 2018 року зазначену позовну заяву було залишено без руху, позивачу було надано строк для усунення недоліків. У зв'язку з тим, що недоліки, зазначені в ухвалі суду, позивачем усунуті не були, ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року позовну заяву було визнано неподаною та повернуто позивачу. Згідно постанови Донецького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, апеляційну скаргу [PERSON], від імені якого діє [PERSON], було задоволено, ухвалу Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 вересня 2018 року було скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду клопотання з проханням розглядати справу без участі представника Білозерської міської ради, рішення просить винести на розсуд суду. Представник третьої особи Бажинова О.М. в судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог в частині визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, неповнолітнього [PERSON], 2007 року народження, просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки такі дії суперечитимуть інтересам дитини. Окрім того, неповнолітній [PERSON] є співвласником житлового приміщення. Відомостей щодо наявності у неповнолітнього іншого житла або реєстрації іншого місця його проживання в Україні в матеріалах справи немає. У зв'язку з чим, представник третьої особи просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, з`ясувавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що представник позивача [PERSON] є матір'ю позивача [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого [INFO] Білозерською міською радою м. Добропілля Донецької області (а.с. 42). Представник позивача [PERSON] наділена відповідними повноваженнями, зокрема, на представництво інтересів свого сина [PERSON], [INFO], в судових органах, а також на проведення будь-яких реєстраційних дій в органах всіх форм власності, що підтверджується нотаріально посвідченими копіями довіреностей: № 34АА2434747 від 24 серпня 2018 року (а.с. 39) та № 34АА2434748 від 24 серпня 2018 року (а.с. 40), вірність яких оригіналам засвідчено приватним нотаріусом Добропільського районного нотаріального округу Молодняк О.В. 29 серпня 2018 року. Сам позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2010 року (а.с. 29). Від зазначеного шлюбу позивач має неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 18 квітня 2007 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції (а.с. 43). Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 15 жовтня 2012 року [PERSON], [INFO], уродженку м. Миколаїв, було позбавлено батьківських прав відносно дитини [PERSON], народженого [INFO] року (а.с. 53). Згідно копії розпорядження органу приватизації від 05.01.2012 року № 778/2606, прохання [PERSON] - наймача квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], було задоволено і передано вказану квартиру в спільну часткову власність (а.с. 46). Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 05 січня 2012 року, квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві спільної часткової власності [PERSON] - 1/2 частина та члену його сім'ї - [PERSON] - 1/2 частина (а.с. 45). Право власності на вищевказану квартиру зазначеним особам підтверджується також копією Витягу про державну реєстрацію прав № 33140373, виданого Добропільським бюро технічної інвентаризації (а.с. 47), а також копією технічного паспорту (а.с. 48-50). Згідно акта від 15.08.2018 року, складеного працівниками ПП "БРЕС "Прогрес", за адресою: [ADDRESS] [PERSON], 1980 року народження, не проживає більше 3 років, на даний час проживає в РФ (а.с. 51). Факт перебування позивача [PERSON] на території Російської Федерації підтверджується копією свідоцтва учасника державної програми з надання сприяння добровільному переселенню в Російську Федерацію співвітчизників, які проживають за кордоном (а.с. 54-55). Окрім того, позивач тимчасово, а саме до 10 вересня 2018 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56). Як вбачається з матеріалів цивільної справи, 29 серпня 2018 року представник позивача [PERSON] звернулася до Білозерської міської ради із заявою про зняття з реєстраційного обліку, у якій просила зняти з реєстраційного обліку її сина [PERSON], [INFO], та його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], які зареєстровані за адресою: [ADDRESS], на підставі довіреності від 24 серпня 2018 року за № 34АА2434747, виданою нотаріусом м. Калач-на-Дону Волгоградської області РФ (а.с. 67). Виконавчий комітет Білозерської міської ради м. Добропілля своїм листом від 31.08.2018 року № 02/02-1208 відмовив [PERSON] у знятті з реєстраційного обліку зазначених осіб, оскільки нею не було надано документи, передбачені п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року (а.с. 68). З матеріалів справи вбачається, що представник позивача [PERSON], яка наділена відповідними повноваженнями, зокрема, на вчинення будь-яких реєстраційних дій від імені свого сина - позивача по справі [PERSON], не оскаржувала дії органу місцевого самоврядування - Виконавчого комітету Білозерської міської ради щодо відмови у здійсненні зняття з реєстраційного обліку позивача та його неповнолітнього сина. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2 ст. 263 ЦПК України). Частиною 5 статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, з наданих представником позивача до суду документів вбачається, що позивач [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] є співвласниками квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать Закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам'яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Відповідно до ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що фактично позивач пред'являє позов до самого себе, оскільки просить позбавити себе та свого неповнолітнього сина права користування належним останнім на праві спільної часткової власності майном, тобто безпідставно позбавити одного з невід`ємного від права власності правомоччя. Вказане є неприпустимим. З аналізу вищенаведених норм ЦК України вбачається, що положення ч. 2 ст. 405 ЦК України, якими передбачено позбавлення права користування житловим приміщенням, не поширюються на спірні правовідносини, оскільки останні врегульовані положеннями ст.ст. 319, 321 ЦК України. Окрім того, стосовно позбавлення права користування житловим приміщенням малолітнього [PERSON], 2007 року народження, який також є співвласником квартири, суд вважає за необхідне зазначити наступне: Стаття 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає, що держава забезпечує дітей правом на проживання, діти членів сім'ї наймача або членів його сім'ї мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Права неповнолітніх підлягають захисту на підставі п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей". Відповідно до статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" для вчинення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна. Аналіз положень Сімейного кодексу України, Законів України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", "Про охорону дитинства" дає можливість стверджувати, що законодавчі акти вимагають здійснення контролю за збереженням житлових та майнових прав дітей саме на етапі вчинення правочинів з нерухомим майном, право власності на яке або право користування яким мають діти, шляхом надання органами опіки та піклування згоди на вчинення зазначених правочинів. Відповідно до статті 177 Сімейного кодексу України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Зазначена норма Сімейного кодексу України направлена на посилення захисту житлових та майнових прав дітей і надає право органам опіки та піклування відмовляти у наданні батькам дитини згоди на вчинення правочинів, у результаті яких порушуються права на житло такої дитини, тобто дитина буде позбавлена права власності або права користування житлом без надання іншого рівноцінного житла або покращення житлових умов. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 27 Конвенції про права дитини дає кожній дитині право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, враховуючи, що представник Служби у справах дітей Добропільської міської ради заперечував проти задоволення позовних вимог, зважаючи, що малолітній [PERSON] є співвласником квартири, враховуючи, що положення ч.2 ст.405 ЦК України також не розповсюджуються на правовідносини, що виникають з права власності на житло, суд приходить до впевненого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed