Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивували тим, що позивачі з 1970 року проживали однією сім'єю з [PERSON] за адресою: вул. Блюхера, 65 (63) в м. Вінниця, до її смерті 26.12.1982 року. У 1975 році будинок, в якому вони проживали, що належав [PERSON] було знищено пожежею, і оскільки [PERSON] коштів для відбудови не мала, вони домовились, що позивачі побудують за власні кошти новий житловий будинок за вищезазначеною адресою та виділять їй кімнату для проживання, а [PERSON] натомість зробить заповіт. Так позивачі побудували будинок, а [PERSON] 09.03.1976 року зробила на них заповіт. 26.12.1982 року [PERSON] померла, яку поховали позивачі за свої кошти, як члена своєї сім'ї, отримали свідоцтво про її смерть та звернулися з заявою до нотаріуса для отримання спащини, однак довідалися про те, що [PERSON] 16.12.1980 року склала ще один заповіт на ім'я [PERSON], в зв'язку з чим їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Оскільки [PERSON] даною нерухомістю не цікавиться, строк прийняття спадщини нею пропущено, а позивачі проживали з спадкодавцем однією сім'єю не менше, як п'ять років до часу відкриття спадщини, тому вони звернулися до суду з даним позовом та просять визнати їх спадкоємцями 4ї черги та визнати такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], померлої 26.12.1982 року, а також визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок «А» з прибудовою «а», що знаходиться за адресою: вул. Блюхера, 65 (63) в м. Вінниця, в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 26.12.1982 року. До початку розгляду справи по суті ухвалою суду від 19 жовтня 2015 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Вінницьку міську раду. Під час розгляду справи по суті позивачами було подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої вони просять визнати їх спадкоємцями 4 ї черги та визнати такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], померлої 26.12.1982 року, а також визнати за ними право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок «А» з прибудовою «а», який складається з приміщення: 1-1 кухня 4,7 кв.м., 1-2 кімната 8,7 кв.м., 1-3 кімната 11,9 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Блюхера, 65 (63) в м. Вінниці, в порядку спадкування після смерті [PERSON], померлої 26.12.1982 року. В судовому засіданні позивач [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги та заяву про уточнення позовних вимог підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили задовольнити позов у повному обсязі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, до суду її представником було подано заяву з проханням слухати дану справу у відсутність відповідача, позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. В судовому засіданні представник третьої особи Вінницької міської ради - [PERSON] позов не визнав, оскільки прибудова не прийнята в експлуатацію. Просив відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З свідоцтва про право особистої власності на будівництво № 1182 від 15.10.1991 року, виданого на підставі рішення виконкому № 212 від 11.09.1991 року, вбачається, що будинковолодіння, яке знаходиться в м. Вінниця по вул. Блюхера, № 63 належить [PERSON] на праві особистої власності (а.с. 2). Відповідно до заповіту від 09.03.1976 року, посвідченого державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй жилий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в м. Вінниці по вул. Блюхера під № 53 [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах (а.с. 5). Разом з тим, суд вбачає, що померлою 16.12.1980 року було складено другий заповіт, посвідчений старшим державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори [PERSON], згідно якого [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй цілий жилий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в м. Вінниці по вул. Блюхера під № 63 [PERSON] (а.с. 85). Другою вінницькою державною нотаріальною конторою було направлено лист [PERSON] за вих. № 370 від 03.04.2006 року з проханням з'явитися для узгодження питання по заповіті від 16.12.1980 року (а.с. 87). Також, судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17.06.2013 року в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю на будинковолодіння № 65 по вул. Блюхера в м. Вінниці відмовлено (а.с.6-7). Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 65 по вул. Блюхера в м. Вінниці, виготовленого 28.03.2013 року, судом вбачається, що власником зазначеного будинку є [PERSON] З експлікації приміщень вбачається, що житловий будинок «А» з прибудовою «а» складаються з приміщень: 1-1 кухня 4,7 кв.м., 1-2 кімната 8,7 кв.м., 1-3 кімната 11,9 кв.м. (а.с. 3-4). Суд не приймає до уваги твердження представника третьої особи про те, що прибудови не прийняті в експлуатацію, оскільки з матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що вони прийняті. Згідно свідоцтва про смерть серії ІІ-АМ № 280720, [PERSON] померла 26.12.1982 року (а.с. 2 зворіт). Факт постійного проживання [PERSON] однією сім'єю з 1976 року по день смерті 1982 року з [PERSON] та по цей час користується будівлями і земельною білянкою по вул. Блюхера, 63 в м. Вінниці, підтверджено довідкою квартального комітету «Набережний- 1» від 07.04.2015 року (а.с. 66) та показами свідків наданих в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] З відмітки, зробленої в паспорті позивача, суд вбачає, що вона зареєстрована за адресою: [INFO], з 21.10.1983 року (а.с. 88). Також судом було встановлено, що на житловий будинок № 65 (63) по вул. Блюхера в м. Вінниці відсутні будь-які обтяження, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру заборон відчудження обєктів нерухомого майна № 49637291 від 11.12.2015 року (а.с. 166). Відповідно до матеріалів інвентаризаційної справи № 12722 на житловий будинок № 65 (63) по вул. Блюхера в м. Вінниці, судом вбачається, що номер будику був змінений з «63» на «65». З матеріалів спадкової справи № 38-1983, заведеної після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] 17.02.1983 року (а.с. 83) звернулася до Другої вінницької держнотконтори про прийняття спадкового майна після смерті 26.12.1982 року [PERSON] за заповітом та у відповідності до ст.ст. 1268, 1270 ЦК України вважаються особою, яка прийняла спадщину. З постанови Другої вінницької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії, судом встановлено, що [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Блюхера, 65, після померлої 26.12.1982 року [PERSON] відмовлено в зв'язку з наявністю нового заповіту, посвідченого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 16.12.1980 року за реєстровим № 2-1219 на ім'я [PERSON] (а.с.154). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. З аналізу вищевказаних документів та пояснень представника позивача, свідків, суд прийшов до висновку, що відповідач спірною нерухомістю не цікавиться, строки для прийняття спадщини нею пропущені, в зв'язку з чим, відповідно до ст. 1272 ЦК України, вона вважається особою, що не прийняла спадщину. Разом з цим слід зазначити, що позивачі проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше 5 років до її смерті, та продовжують проживати в спірному житлі і по теперішній час. Ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Таким чином, позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями четвертої черги за законом відповідно до ст. 1264 ЦК України після смерті [PERSON] 26.12.1982 року (згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини). Ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживає разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається особисто. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За змістом ч.ч. 1, 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно ст. 50 Закону України "Про нотаріат" спір про право, оснований на вчиненній нотаріальній дії, розглядається судом у порядку позовного провадження. Статтею 68 Закону України "Про нотаріат", пункту 4.15. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. П. 4.18. глави 10 розділу II цього ж Порядку встановлено, що за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.\~ Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Ст. 8 Конституції України визначено, що норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту права позивача шляхом визнання права спільної часткової власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивачів неможливо, внаслідок наявністю нового заповіту, посвідченого Другою вінницькою державною нотаріальною конторою 16.12.1980 року за реєстровим № 2-1219 на ім'я [PERSON], а отже позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Судові витрати суд залишає за позивачем на його прохання. На підставі викладеного,

Outcome: approved