Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Ковельської філії виробничо-торгового підприємства "Світязь" (далі по тексту - КФ ПВТП "Світязь") про поновлення на роботі, визнання формулювання причин звільнення неправильним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення немайнової (моральної) шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в листопаді місяці 2013 року він звернувся в Ковельський міськрайонний суд з позовною заявою до КФ ПВТП "Світязь" про поновлення його на роботі на посаді менеджера із збуту, визнання формулювання причин звільнення неправильними, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Під час провадження даної справи в суді адміністрацією КФ ПВТП "Світязь" 19 листопада 2013 року було видано наказ про поновлення позивача на попередній роботі, про що йому стало відомо після отримання 22 листопада 2013 року після 18 години поштового конверта, в якому знаходився наказ адміністрації. Позивачем стверджується, що на той час він декілька днів хворів і через погіршення стану здоров'я 25 листопада 2013 року змушений був звернутись до лікаря за медичною допомогою. Після обстеження та отримання рекомендацій щодо лікування він продовжував лікування вдома. 29 листопада 2013 року він повторно звернувся до лікаря, після чого продовжив лікування вдома. Враховуючи, що під час вихідних днів 30 листопада та 1 грудня 2013 року його стан здоров'я покращився, він зміг 02 грудня 2013 року з'явитись в судове засідання, під час якого його було вирішено справу по суті. Після проголошення рішення суду позивач звернувся до директора КФ ВТП "Світязь" для узгодження питання про вихід на роботу. Останній розпорядився про вихід позивача на роботу з 03 грудня 2013 року. Однак коли 03 грудня 2013 року він прийшов на роботу, директор Матошнюк Л.В. повідомила його, що 03 грудня 2013 року вона видала наказ № 145 про звільнення його за прогул без поважних причин, у зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року. Позивач вважає, що вказаний наказ № 145 від 03 грудня 2013 року винесений директором неправомірно, всупереч трудового законодавства та з метою помсти за те, що він звернувся до суду за захистом своїх прав. Внаслідок безпідставного звільнення його з роботи в трудовій книжці внесено неправильне формулювання причин звільнення. Крім того, позивач вважає, що внаслідок неправомірного звільнення його з роботи, йому була завдана моральна шкода, яка полягає в моральних стражданнях, принижені його честі і гідності, а також ділової репутації. Через неправомірні дії відповідача він втратив нормальні життєві зв'язки, що вимагають додаткових зусиль для організації його життя, через запис в трудовій книжці не може влаштуватись на іншу роботу. Це сприяло загострення його хвороби, душевних страждань. Розмір заподіяної моральної шкоди він оцінює в 3000 грн. Враховуючи наведене, покликаючись на норми чинного законодавства, позивач просив суд постановити рішення, яким поновити його на попередній роботі в якості менеджера із збуту КФ ПВТП "Світязь" з визнанням неправильним причини звільнення, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та 3000 грн. нанесеної моральної шкоди. Також позивач просив стягнути на його користь витрати за надання юридичної допомоги. Згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 21 лютого 2014 року, первісного відповідача по даній справі - Ковельську філію приватного виробничо-торгового підприємства "Світязь" замінено належним відповідачем - Приватним виробничо-торгового підприємства "Світязь". В судовому засіданні позивач повністю підтримав свої позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві. Визнав факт відсутності у нього листка непрацездатності в період з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року, однак вважає причини його відсутності в вказаний період поважними, так як він хворів. Вважає, що достатнім доказом його стану здоров'я є картка амбулаторного хворого з відмітками лікаря терапевта від 25 листопада 2013 року та від 29 листопада 2013 року про його обстеження та з рекомендаціями лікування. Також позивач вказав, що усно повідомляв керівництво КФ ПВТП "Світязь" 25 листопада 2013 року про те, що він хворіє та відвідував лікаря. Просив позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні, поділяючи позицію позивача, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача ПВТП "Світязь" Давидюк В.Г. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, заперечуючи їх тим, що звільнення позивача з роботи було проведено відповідно до вимог чинного законодавства. Зокрема вказав на те, що наказом № 139 від 19 листопада 2013 року [PERSON] поновлено на попередній посаді з 07 жовтня 2013 року. З даним наказом позивач був ознайомлений 22 листопада 2013 року. Відповідно позивач після ознайомлення із наказом про його поновлення на роботі на наступний день, який припадав на 25 листопада 2013 року, повинен був з'явитися на роботу і приступити до виконання своїх трудових обов'язків, що зроблено не було. При цьому, позивач двічі, а саме 25 листопада 2013 року та 29 листопада 2013 року звертався з листами до керівництва КФ ПВТП "Світязь" з вимогою виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, суму понесеної моральної шкоди та 500 грн. за надання юридичної допомоги. У цих листах позивач вказав, що лише після виконання зазначених пунктів він зможе приступити до виконання своїй трудових обов'язків. У відповідь на перший лист КФ ПВТП "Світязь" надіслала позивачу заяву, в якій просила останнього повідомити про причини відсутності на робочому місці. Через відсутність позивача на робочому місці із 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року та через відсутність відомостей про причини неявки позивача на роботу, директором КФ ПВТП "Світязь" було правомірно видано наказ № 145 від 03 грудня 2013 року про звільнення останнього з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Посилання позивача на звільнення в період його тимчасової непрацездатності представник відповідача вважає безпідставним і таким, що не підтверджується жодними належними та допустимими доказами по справі, так як у позивача відсутній листок непрацездатності чи інші документи, які б підтвердили його непрацездатність за спірний період. Наявна медична карта амбулаторного хворого, вважає, не може підтверджувати тимчасову непрацездатність позивача. Крім того, позивач ні усно, ні в своїх листах до відповідача не повідомляв підприємство про перебуванні на лікуванні. Посилаючись на норми чинного законодавства та враховуючи відсутність доказів необхідності негайного отримання медичної допомоги у спірний період часу, відсутність доказів неможливості перебування позивача на роботі після відвідування лікаря та недоведеність поважних причин відсутності на роботі, представник відповідача просив в позові [PERSON] відмовити за безпідставністю і необґрунтованістю позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи та з'ясувавши обставини справи, вважає, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно наказу № 25 від 01 березня 2013 року заступника директора Ковельської філії ПВТП "Світязь", позивач [PERSON] 01 березня 2013 року був прийнятий на посаду менеджера із збуту в КФ ПВТП "Світязь". Згідно наказу № 139 від 19 листопада 2013 року в.о. директора Ковельської філії ПВТП "Світязь", [PERSON] поновлено на посаді менеджера із збуту з 07 жовтня 2013 року. Зазначені обставини визнаються сторонами по справі та підтверджуються копіями зазначених наказів. З наказом № 139 від 19 листопада 2013 року про поновлення на роботі позивач був ознайомлений 22 листопада 2013 року. Дана обставина також визнається сторонами, а тому не потребує доказуванню в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України. Враховуючи, що 22 листопада 2013 року припадає на п'ятницю (останній робочий день тижня), позивач повинен був з'явитись на роботу і приступити до своїх трудових обов'язків на наступний робочий день, який припадав на понеділок 25 листопада 2013 року. В судовому засіданні встановлено, що позивач 25 листопада 2013 року на роботу не з'явився, і був відсутній на роботі до 02 грудня 2013 року включно. Дана обставина визнається сторонами і підтверджується зібраними по справі доказами. Так, своєю заявою від 25 листопада 2013 року, скерованою на адресу на адресу в.о. директора Ковельській філії ПВТП "Світязь", позивач запропонував відповідачу негайно виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, суму заподіяної моральної шкоди та 500 грн. за надання юридичної допомоги. В цьому листі позивач вказав, що лише після виконання КФ ПВТП "Світязь" всіх пунктів він зможе приступити до виконання своїх трудових обов'язків. Суд звертає увагу на те, що в зазначеній заяві позивач жодним чином не вказав обставин щодо стану його здоров'я, через який він не може з'явитись на роботу. Як вказав позивач в судовому засіданні, зазначати про цю обставину в заяві він не вважав своїм обов'язком, а вважав, що усного повідомлення про захворювання достатньо. 27 листопада 2013 року КФ ПВТП "Світязь" скеровано лист позивачу, в якому йому запропоновано негайно повідомити про причини відсутності на робочому місці з 25 листопада 2013 року по 27 листопада 2013 року. У відповідь на вказаний лист позивач 29 листопада 2013 року направив директору КФ ПВТП "Світязь" заяву, за змістом аналогічну попередній, про негайну виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суми заподіяної моральної шкоди та 500 грн. за надання юридичної допомоги. Тільки після виплати всіх платежів він зможе приступити до виконання своїх трудових обов'язків. Знову ж таки, в даній заяві позивач не повідомив керівництво КФ ПВТП "Світязь" про дійсні, на його думку, причини відсутності на робочому місці - хворобу, хоча мав можливість це зробити. Згідно наказу № 145 від 03 грудня 2013 року директора КФ ПВТП "Світязь" [PERSON] звільнено з 03 грудня 2013 року з роботи у зв'язку з прогулом без поважних причин у зв'язку з відсутністю останнього на робочому місці з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року, згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач в судовому засіданні вказав, що в період з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року він був відсутній на робочому місці, так як в цей період перебував на лікуванні. На підтвердження цієї обставини позивач додав до матеріалів справи копію медичної карти амбулаторного хворого, згідно якої він 25 листопада 2013 року лише о 15 годині 20 хвилин звернувся на прийом до лікаря-терапевта. Повторне його звернення до лікаря мало місце 29.11.2013 року. Суд відхиляє доводи позивача та його представника щодо поважності причин відсутності позивача на робочому місці з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року, виходячи з наступного. Так за змістом п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, прогулом вважається відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Відповідно до ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосоване тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу) (п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров'я від 13 листопада 2001 року № 455, тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Видача інших документів про тимчасову непрацездатність забороняється, крім випадків, обумовлених п.п. 1.13, 2.7, 2.16, 2.17, 2.18, 2.19, 2.20, 3.4, 3.16, 6.6 даної Інструкції. У відповідності до п. 1.7 Інструкції видача та продовження документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність, здійснюється тільки після особистого огляду хворого лікуючим лікарем (фельдшером), про що робиться відповідний запис у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого з обґрунтуванням тимчасової непрацездатності. В матеріалах справи відсутній листок непрацездатності [PERSON] та інші документи, які б, відповідно до вказаної Інструкції, підтверджували непрацездатність останнього в період з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року. Позивач не заперечив, що листок непрацездатності не оформлявся, оскільки він не вважав за необхідне це робити. На час звернення до лікаря, в зв'язку з напруженими відносинами з керівництвом, він не знав, чи дійсно поновлений на роботі. Проте суд визнає такі пояснення позивача голослівними та суперечливими, оскільки, як в позовній заяві, так і в судовому засіданні позивач підтвердив, що з наказом про поновлення на роботі був ознайомлений 22.11.2013 року. Записи в медичній карті амбулаторного хворого [PERSON] не можуть слугувати доказом непрацездатності останнього згідно зазначеної вище Інструкції. Крім того, як встановлено в судовому засіданні і не заперечується самим позивачем, останній приймав участь в судовому засіданні по розгляду його позовної заяви про поновлення на роботі 02 грудня 2013 року, яке було призначено на 11 годину 00 хвилин. Однак з'явитись на робоче місце з 09 години до 11 години 02 грудня 2013 року позивач не вважав за необхідне. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та норми чинного трудового законодавства, суд прийшов до переконливого висновку про безпідставність позовної вимоги про поновлення позивача на роботі, оскільки останнім не доведено, що він в період з 25 листопада 2013 року по 02 грудня 2013 року був відсутній на робочому місці з поважних причин. В свою чергу представником відповідача повністю доведено правомірність та відповідність чинному трудовому законодавству дій керівництва КФ ПВТП "Світязь" при звільненні позивача із займаної посади. За вказаних обставин в позові [PERSON] до ПВТП "Світязь" в частині поновлення на роботі слід відмовити. В зв'язку з безпідставністю позовної вимоги про поновлення на роботі, решта позовних вимог позивача (щодо визнання формулювання причин звільнення неправильним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення немайнової (моральної) шкоди) задоволенню також не підлягають. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати на правову допомогу.

Outcome: dismissed