Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням прийнятих судом уточнень просить суд стягнути з [PERSON], [PERSON] заборгованість за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року в загальній сумі на час розгляду справи 889448,27 грн., яка складається з: 454178,39 грн. строкової заборгованості за кредитом; 10804,58 грн. простроченої заборгованості за кредитом; 18550,98 грн. простроченої заборгованості за відсотками, нарахованими на день подання позовної заяви; 152991,96 простроченої заборгованості за відсотками, нарахованими після подання позовної заяви; 5478,08 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 25234,10 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 28623,07 грн. 3% річних та 192977,07 грн. інфляційних витрат. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 03.06.2008 року між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено Кредитний договір з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року, за умовами якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 514708,00 грн. строком до 02.06.2028 року (включно) зі сплатою 16% відсотків річних за користування кредитом, та зобовязалась повернути наданий кредит у повному обсязі та в терміни, встановлені графіком погашення кредиту. В якості забезпечення [PERSON] своїх зобовязань щодо погашення кредиту та всіх інших платежів за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року, між ВАТ «Ерсте Банк» та [PERSON], [PERSON] 03.06.2018 року укладено Договір поруки № 010/8338/001/2, за умовами якого останній поручився за належне виконання [PERSON] взятих на себе кредитних зобов'язань у повному обсязі як солідарні боржники. Відповідачі не виконали належним чином свої зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість в загальному розмірі на час розгляду справи 889448,27 грн., яка до цього часу не погашена. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.06.2016 року (суддя Ульяніч І.В.) позовну заяву залишено без руху. 18.10.2016 року призначено проведення повторного автоматичного розподілу вищезазначеної цивільної справи, в результаті чого справу було передано судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Горпинич О.В. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.11.2016 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.11.2016 року відкрито провадження у справі та призначено її до попереднього судового засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.01.2017 року справу призначено до судового розгляду. 20.01.2017 року уповноваженим представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано до матеріалів справи заяву про застосування строків позовної давності. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.02.2017 року задоволено клопотання представника відповідача та витребувано докази необхідні для розгляду справи. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова 14.09.2017 року задоволено заяву представника відповідача та зупинено провадження у справі за позовом ПАТ «Фідобанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором до набрання законної сили судовим рішенням по справі № 645/560/17 за позовом [PERSON] до ПАТ «ФІДОБАНК», [PERSON] про визнання поруки припиненою. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова 29.01.2018 року поновлено провадження у цивільній справі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова 20.03.2018 року замінено позивача - ПАТ «Фідобанк» у справі за позовом ПАТ «Фідобанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, його правонаступником ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт». 13.08.2018 року позивач - ТОВ «Фінрайт» надав суду заяву про збільшення позовних вимог, в яких просив суд стягнути з відповідачів заявлену раніше до стягнення суму у розмірі 514856,11 грн., та нараховані за час розгляду справи в суді 152991,96 грн. простроченої заборгованості за відсотками, 28623,13 грн. 3% річних, 192977,07 грн. інфляційних витрат. 07.09.2018 року від уповноваженого представника відповідача [PERSON] [PERSON] надійшла заява про застосування спеціальних строків позовної давності до нарахованих штрафних санкцій у сумі 60677,72 грн. та відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. 12.10.2018 року від уповноваженого представника позивача [PERSON] надійшло клопотання з поясненнями по справі, в яких він вказує, що 13.09.2017 року Фрунзенським районним судом м. Харкова прийнято рішення у цивільній спарві № 645/560/17-ц, за позовом [PERSON] до ПАТ «Фідобанк» та [PERSON] про визнання договору припиненим, яким позов задоволено та визнано припиненим Договір поруки № 010/8338/001/2 від 03.06.2008 року укладений між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», [PERSON] та [PERSON] припиненим. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21.12.2017 року, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 13.09.2017 року скасовано та ухвалено нову постанову, за якою позовні вимоги позивача задоволені з інших підстав та визнано поруку [PERSON] за договором поруки припиненою. Подана ТОВ «ФК «Фінрайт» касаційна скрага прийнята до провадження Касаційного цивільного суду у складі Цивільного суду та на поточний момент не розглянута. Проте, представник позивача зазначає, що протягом дії Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року та провадження у даній цивільній справі існували та існують до цього часу інші правовідносини, врегульовані, зокрема нормами СМ України, відповідно до яких [PERSON] є зобовязаним та відповідальним за повернення грошових коштів за вказаним кредитним договором так само як і [PERSON], оскільки грошові кошти за Кредитним договором з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року були отримані на придбання квартири, що використовується або використовувалась в інтересах сімї. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно з пп. 9 п. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні уповноважений представник позивача Колесніков А.Г. підтримав заявлені позовні вимоги з урахуванням наданих суду 13.08.2018 року уточнень та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] зявилась в судове засідання та просила суд відкласти розгляд справи на іншу дату для можливості ознайомлення з матеріалами справи та подання відзиву на заяву про збільшення позовних вимог від 13.08.2018 року. Судом було оголошено технічну перерву на 10 хв. оскільки судові засіданні вже неодноразово відкладались за клопотанням сторін, в тому числі і за клопотанням відповідача [PERSON] Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, обєктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи. Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63). Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні - протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обовязків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду. В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення статті 6 Конвенції, зазначено: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudg mentsand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Niderost Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24). Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46). Під час технічної перерви було встановлено, що згідно загальнодоступної інформації, яка міститься на офіційному сайті ПАТ «Укрпошта», копію заяви від 13.08.2018 року про збільшення розміру позовних вимог [PERSON] отримала 11.09.2018 року, вказана цивільна справа вже відкладалась з підстав надання відповідачу можливості ознайомлення з матеріалами справи та надання відзиву на збільшення позовних вимог, проте відповідач та її представник вказаним правом не скористались. Після технічної перерви відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечував проти позовних вимог відносно [PERSON] та вказував, що оскільки Договір поруки № 010/8338/001/2 від 03.06.2008 року укладений між ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фідобанк», та [PERSON] та [PERSON] припинений, підстави стягнення заборгованості з [PERSON] відсутні. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 03.06.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Ерсте Банк», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», було укладено кредитний договір № 014/8338/2/16755, згідно умов якого ВАТ «Ерсте Банк» надав [PERSON] кредит у сумі 514708,00 грн. зі строком користування до 02.06.2028 року із сплатою 16 % річних. Пункт 2.1 договору кредиту визначає, що кредитні кошти призначені для придбання квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов п. 3.1 договору, кредитор надає позичальнику кредит на умовах його забезпечення, строковості, повернення та плати за користування. Пункт 3.2 договору визначає, що надання кредиту, в залежності від обраного кредитного продукту, може здійснюватися, на розсуд кредитора, з позичкового рахунку позичальника через його поточний рахунок, відкритий у кредитора, шляхом: видачі готівки через касу кредитора або безготівкового перерахування, за дорученням позичальника, грошових коштів на рахунок фізичної особи - резидента, вказаний позичальником (в тому числі власний); оплати за письмовою заявою позичальника останнім платіжних документів (лише для кредитів, які надаються в національній валюті); конвертації (обміну) суми кредиту в іноземній валюті в національну валюту України або через касу кредитора за встановленим на день здійснення конвертації курсом кредитора, або на Міжбанківському валютному ринку України (за дорученням позичальника) з подальшою оплатою за письмовою заявою позичальника наданих останнім платіжних документів (для кредитів, які надаються в іноземній валюті). Згідно положень п. 3.3 кредитного договору, моментом (днем) надання кредиту вважається момент (день) зарахування грошових коштів у сумі кредиту на поточний рахунок позичальника. У відповідності з діючим законодавством України забезпеченням цього договору є квартира за адресою: [ADDRESS] ( п. 3.6 договору). За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню у розмірі 0,1 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення (п.9.1 договору). 03.06.2008 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 014/8338/2/16755 між ВАТ «Ерсте БАНК» (Кредитором), правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір поруки № 010/8338/001/2, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] зобовязався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ([PERSON].) зобовязань, що випливають з Генеральної кредитної угоди № 010/8338/001 від 03.06.2008 року та всіх додаткових угод, що були укладені до неї. 14.01.2010 року між ВАТ «Ерсте БАНК», правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року на укладення якої [PERSON] надав згоду. 16.12.2013 року між ПАТ «ФІДОБАНК» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору з фізичною особою № 014/8338/2/16755 від 03.06.2008 року на укладення якої [PERSON] надав згоду. Пункт 1.1 додаткової угоди № 2 визначив, що моментом (днем) повернення позичальником кредиту вважається день списання з відповідних рахунків банку суми кредиту, нарахованих процентів, комісій, неустойки (пені, штрафів), у порядку, визначеному цією додатковою угодою. В пункті 1.2 додаткової угоди № 2 сторонами визначені розрахунковий рахунок для погашення кредиту та сплати процентів за користування кредитом та розрахунковий рахунок для сплати комісій та штрафних санкцій. Пункт 1.4 додаткової угоди № 2 визначає порядок погашення заборгованості за договором, незалежно від призначення платежу, визначеного позичальником. Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» за зобовязаннями, що виникають з кредитного договору № 014/8338/2/16755 від 03 червня 2008 року, генеральної кредитної угоди та договорами поруки та іпотеки, укладеними в забезпечення виконання цього договору, що підтверджується договором про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.12.2017 року, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», а також реєстром договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток №1 до договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14.12.2017 року). Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі встановленому Договором. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 18.07.2016 року становить 514856,11 грн. з яких: 454178,39 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 10804,58 прострочена заборгованість за кредитом; 18550,98 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 609,98 грн. строкова заборгованість за відсотками; 5478,08 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 25234,10 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків. Крім того, згідно заяви про збільшення позовних вимог від 13.08.2018 року, з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором збільшилась на 374592,16 грн., з яких: 152991,96 грн. прострочена заборгованість за відсотками; 28623,13 грн. 3% річних; 192977,07 грн. інфляційні витрати. В той же час, позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору не надає. Так, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 530 ЦК України визначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно п.3 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За змістом ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 5.2 кредитного договору визначено обовязок позичальника здійснювати безготівкові чи готівкові платежі в касу кредитора щомісячно, до 15 числа включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту згідно з графіком платежів, наведених в додатку № 1 до цього договору, та остаточне погашення отриманого кредиту до 02 червня 2028 року на рахунок, зазначений в п.4.1 цього договору; щомісячно, до 15 числа включно кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, згідно графіку платежів, наведених у додатку № 1 до цього договору, та при остаточному погашенні кредиту сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів на рахунок № 223874091 ВАТ "Ерсте Банк". Якщо день погашення кредиту та відсотків є неробочим днем, то позичальник зобовязаний сплатити платіж, що підлягає сплаті за кредитом та відсотками за користування кредитом, у наступний робочий день. Пункт 5.3 договору визначає обовязок позичальника сплачувати кредитору неустойку, передбачену ст. 9 цього договору, за порушення строків повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, порушення умов п. 5.7 договору. В пункті 6.5 договору сторони погодили, що кредитор має право вимагати від позичальника дострокового погашення заборгованості за кредитним договором або стягнути таку заборгованість, включаючи нараховані відсотки за користування кредитом, комісії, штрафні санкції, у випадках порушення істотних умов договору, визначених п. 5.1, 5.2, 5.4, 5.5, 5.6, 5.7 цього договору. Як вбачається з наявних в матеріалах справи графіку щомісячних платежів по кредиту, виписок по рахунку клієнта банку [PERSON] та вчиненого Публічним акціонерним товариством «Фідобанк» розрахунку заборгованості, а також вчиненого Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», позичальник [PERSON] визначеного умовами договору порядку погашення заборгованості не дотримувалася та допускала порушення при сплаті платежів в рахунок боргу. Так, згідно наявних в матеріалах справи розрахунків, [PERSON] несвоєчасно здійснювала платежі по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом. Таким чином, виходячи з того, що позичальник [PERSON] допустила порушення умов договору в частині обовязкового внесення щомісячних мінімальних платежів по тілу кредиту та по відсоткам за користування кредитом, не сплачувала кошти в рахунок погашення боргу, у Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Фінрайт» виникло передбачене ст. 1050 ЦК України та умовами кредитного договору № 014/8338/2/16755 право вимагати дострокового погашення заборгованості в повному обсязі. Також з матеріалів справи вбачається, що 03.06.2008 року для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором № 014/8338/2/16755 між ВАТ «Ерсте БАНК» (Кредитором), правонаступником якого є ПАТ «ФІДОБАНК», [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір поруки № 010/8338/001/2, відповідно до п. 1.2 якого поручитель [PERSON] зобовязався перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником ([PERSON].) зобовязань, що випливають з Генеральної кредитної угоди № 010/8338/001 від 03.06.2008 року та всіх додаткових угод, що були укладені до неї, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами кредитного договору. Що стосується стягнення заборгованості за даним кредитним договором солідарно з [PERSON] та [PERSON], то суд виходить з наступного. Статтею 554 ЦК України встановлено, що у випадку порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором солідарно, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Відповідно до положень ст. 553 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Постановою Апеляційного суду Харківської області від 21.12.2017 року позов [PERSON] задоволено та визнано поруку [PERSON] за договором поруки від 03 червня 2008 року № 010/8338/001/2 припиненою. В обґрунтування зазначалось, що оскільки досудовою вимогою від 20.01.2016 року кредитор змінив строк виконання основного зобовязання, однак з позовом до поручителя звернувся лише 31 липня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, позов [PERSON] до ТОВ «Фідобанк» про визнання припиненим договору поруки підлягає задоволенню. Постанова набрала законної сили. Згідно положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За таких обставин, враховуючи той факт, що порука відповідача [PERSON] постановою суду визнана припиненою, суд дійшов висновку, що заборгованість за кредитним договором необхідно стягнути лише з [PERSON], а в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Фінрайт» до [PERSON] необхідно відмовити. З наявного в матеріалах справи розрахунку вбачається, що станом на 18 липня 2016 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає: 454178,39 грн. - строкова заборгованість за кредитом; 10804,58 прострочена заборгованість за кредитом; 18550,98 грн. - прострочена заборгованість за відсотками; 609,98 грн. строкова заборгованість за відсотками. Крім того, з наданого розрахунку після збільшення позивачем розміру позовних вимог вбачається, що заборгованість [PERSON] за кредитним договором збільшилась та включає в себе ще 152991,96 грн. прострочена заборгованість за відсотками. Належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість розрахована невірно, має менший розмір, ніж зазначено в розрахунку, або при її обчисленні не враховано будь-які, здійснені відповідачем платежі, ані відповідачем [PERSON], ані її представником суду не було надано. Що стосується доводів представника відповідача про застосування спеціального строку позовної давності до вимог про стягнення з відповідача пені за період невиконання зобовязань, то вони є частково обґрунтованими, з огляну на наступне. Згідно вимог п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом - сплата неустойки. Пункт 5.3 договору визначає обовязок позичальника сплачувати кредитору неустойку, передбачену ст. 9 цього договору, за порушення строків повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, порушення умов п. 5.7 договору. Факт порушення відповідачем строків повернення кредиту є доведеним, а тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача пені за період прострочення виконання зобовязання в межах річного строку позовної давності, так як про застосування цього строку представником відповідача було подано відповідну заву. З наданого та дослідженого в судовому засіданні розрахунку заборгованості по стягненню пені вбачається, що позивач просить стягнути пеню за період невиконання зобовязання за несвоєчасне погашення кредиту з 16 липня 2013 року по 18 липня 2016 року, а також пеню за несвоєчасну сплату відсотків по договору кредиту з 16 липня 2013 року по 18 липня 2016 року, а з позовом до суду звернувся 10 серпня 2016 року. З урахуванням встановленого законом спеціального річного строку позовної давності для вимог про стягнення пені та поданої заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, вимоги про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту підлягають задоволенню за період з 22 березня 2016 року по 18 липня 2016 року - з урахуванням заявлених позовних вимог та застосованого строку позовної давності і становлять суму 973,22 грн.; а також про стягнення пені за несвоєчасну сплату відсотків по кредиту підлягають задоволенню за період з 16 липня 2015 року по 18 липня 2016 року - з урахуванням заявлених позовних вимог та застосованого строку позовної давності і становлять суму 17933,12 грн.. Що стосується вимог банку щодо стягнення 3% річних та інфляційних витрат необхідно зазначити наступне. Статтею 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч. 1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч. 2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобовязання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобовязання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобовязань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобовязання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобовязання. Враховуючи, що умовами кредитного договору передбачено нарахування відсотків за користування кредитом, а також сплата пені за порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом та комісій, суд приходить до висновку що вимоги позивача щодо нарахування 3% річних та інфляційних витрат є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. З підстав, передбачених ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 9840,63 грн., пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial