Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із позовом до відповідача, який в ході судового розгляду уточнили, змінивши предмет позову, та остаточно просили визнати незаконним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 106 від 08.02.2019 року "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] " та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності номер 30583552 від 28.02.2019 року, внесений державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Дмитрів Х.В., про реєстрацію за Львівською міською радою (код ЄДРПОУ 04055896) на приміщення під індексами IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м на [ADDRESS] . Позов із врахуванням його уточнення мотивують тим, що під час судового розгляду справи відповідачем були проведені дії з реєстрації права комунальної власності на підвальні приміщення, позначені цифрами IV площею 1,0 кв.м, V- площею 3,0 кв.м, XII - 13,4 кв.м, XIII - 10,5 кв.м (загальна площа - 27,9 кв. м) у будинку [ADDRESS] . 08.02.2019 року Виконавчий комітет Львівської міської ради прийняв оспорюване рішення № 106 "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] ", вирішивши зареєструвати за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлові приміщення підвалу під індексами IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв. м на [ADDRESS] . 28.02.2019\~року державним\~реєстратором Управління\~державної реєстрації\~юридичного департаменту\~Львівської міської\~ради Дмитрів\~Х.В.\~зареєстровано у\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно (номер\~запису 30583552)\~за Львівською\~міською радою\~право комунальної\~власності на\~приміщення під\~індексами IV,\~V,\~XII,\~XIII\~загальною площею\~27,9\~кв.м\~на [ADDRESS] ,\~що підтверджується\~інформаційною довідкою\~№ 189025333\~від 15.11.2019\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно.\~Відповідно до\~п.10\~ч.\~2\~ст.\~16\~Цивільного кодексу\~України способами\~захисту цивільних\~прав та\~інтересів можуть\~бути визнання\~незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого\~самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до п.\~32\~Постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду у\~справі №\~755/9555/18 під\~час розгляду\~справи суди\~мають врахувати\~висновок Великої\~Палати Верховного\~Суду стосовно\~того,\~що після\~внесення відповідного\~запису до\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно належним\~способом захисту\~права є\~не скасування\~рішення суб`єкта\~державної реєстрації\~прав про\~державну реєстрацію,\~яке вичерпало\~свою дію,\~а скасування\~запису про\~проведену державну\~реєстрацію відповідного\~права (пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі №915/127/18). Таким чином, позивачі вважають ефективним способом правового захисту своїх порушених прав вимогу про визнання незаконним оспорюваного рішення та скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності на приміщення. В поданих на адресу суду заявах по суті спору позов в частині віднесення спірних приміщень до допоміжних мотивують наступним. Будинок [ADDRESS] складається з двох квартир - № 3 та [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 13.05.1996, виданим Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів № Л03944, та реєстраційним посвідченням ЛОДК БТІ та ЕО від 18.05.2001. Квартира № 3 належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 28.07.1995, виданим Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів № Л02045, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.03.2004, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Осадчук І.М., та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ЛОДК БТІ та ЕО від 07.05.2004 № 3520650. Тобто позивачі є співвласниками усіх квартир у будинку. Вказаний будинок є двоповерховим, введеним в експлуатацію у 1928 році, розташованим у глибині вулиці разом з навколишньою земельної ділянкою та будувався як вілла для проживання однієї сім`ї. Підвальні приміщення будинку при будівництві призначалися виключно як допоміжні для обслуговування будинку та використовуються так дотепер. Відповідно до п. 1 наказу Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради № 158-Д від 29.12.2006 вирішено зняти будинок [ADDRESS] з балансу Львівської міської ради. Відповідно до п. 2 вказаного наказу ЛКП «№500» наказано передати за актом згаданий будинок власникам приватизованого житла. 04.01.2007 будинок був переданий по акту приймання-передачі з балансу ЛКП «№500» власникам будинку. З підстав, передбачених ч.\~2\~ст.\~382\~ЦК України,\~ч.\~1\~ст.\~1,\~ч.\~2\~ст.\~10\~Закону України\~"Про\~приватизацію державного\~житлового фонду",\~ рішенням Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 2 березня 2004 року (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), вважають, що спірні приміщення за своїм статусом є допоміжними приміщеннями. Проте Львівська міська рада вважає підвальні приміщення, позначені у технічному паспорті ЛОДКБТІ та ЕО від 09.03.2007, інвентарний номер 308, за цифрами IV площею 1.0 кв.м, V- площею 3.0 кв.м, XII - 13,4 кв.м. XIII - 10.5 кв.м (загальна площа - 27,9 кв. м) такими, що перебувають на її балансі та заперечувала право власності мешканців власників будинку. Це проявлялося у діях працівників різноманітних структурних підрозділів Львівської міської ради - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та працівників Львівського комунального підприємства «№500», якими проводилися постійні огляди, перевірки, обстеження, фотографування приміщень, постійно вказані працівники просили відкрити приміщення, стверджуючи, що вказані приміщення будуть передаватися в оренду, надаватися як службове житло, тощо. Вказані підвальні приміщення будинку ніколи не були зареєстровані на праві комунальної чи державної власності, вони використовувалися як допоміжні для обслуговування будинку, у них знаходиться технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до якого експлуатація житлового будинку є неможливою. Зокрема у цих підвальних приміщеннях розташований каналізаційний люк будинку, розташовані отвори димовентиляційних каналів усіх квартир будинку, вхід у приміщення здійснюється з коридору будинку. Підвальні приміщення площею 27.9 кв.м завжди перебували у фактичному користуванні мешканців будинку та використовувалися як допоміжні для обслуговування будинку, ключі від приміщень знаходяться у мешканців, ремонтні роботи у приміщеннях проводяться силами та за кошти мешканців будинку. Твердження, що будинок [ADDRESS] належить на праві власності територіальній громаді м. Львова, посилаючись на рішення виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області № 176 від 10.03.1987 «Про затвердження реєстру житлових будинків» (надалі - Рішення № 176), на підставі якого будинок був зареєстрований на праві комунальної власності за територіальною громадою м. Львова, про що зазначається у витязі про реєстрацію права власності на нерухоме майно №\~11692260\~від 31.08.2006, котрий був виданий як дублікат реєстраційного посвідчення від 05.05.1987, є безпідставним, оскільки не враховує зміни у правовому режимі власності, що відбулись з того часу у законодавстві України. З моменту\~приватизації квартир\~у будинку\~та реєстрації\~цих квартир\~на праві\~приватної власності\~право комунальної\~власності на\~будинок припинилося.\~З моменту\~приватизації квартир\~у будинку\~(квартири\~ [ADDRESS] \~у 1995\~році та\~квартири [ADDRESS] \~у 2001\~році)\~будинок належить\~на праві\~спільної власності\~усім власникам\~квартир у\~будинку. Твердження,\~що підвальні\~приміщення площею\~27,9\~кв.м.\~є нежитловими,\~а не\~допоміжними,\~що підтверджує\~їхню належність\~територіальній громаді,\~вважає безпідставним,\~оскільки таке\~раніше не\~було зареєстроване\~у державному\~реєстрі прав\~на нерухоме\~майно як\~нежитлове.\~Те,\~що ці\~приміщення були\~зареєстровані як\~нежитлові згідно\~з рішенням\~Залізничного суду\~м.\~Львова від\~26.11.2012\~року у\~справі №\~1309/8269/12,\~не слід\~приймати до\~уваги,\~оскільки Апеляційний\~суд Львівської\~області рішенням\~від 16.04.2013\~скасував рішення\~Залізничного суду\~м.\~Львова від\~26.11.2012\~року, встановивши, що підвальні приміщення загальною площею 27.9 кв.м на [ADDRESS] перебувають у спільній власності власників квартир даного будинку. Та обставина, що одне з приміщень підвалу під цифрою IV входить до складу об`єкта оренди за договором оренди № Л-5096-7 від 09.03.2007, укладеним між Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (Орендодавець) та ЛКП «№ 500» (Орендар), то даний договір не є діючий, оскільки відповідно до п. 4.1 Договору оренди термін дії договору визначений по 08.03.2008. При цьому ЛКП «№ 500» фактично ніколи не користувалося жодними приміщеннями у будинку. Тоді як умовою\~поновлення договору відповідно\~до ст.\~764\~ЦК України\~є його\~використання орендарем.\~Одночасно \~формальна передача\~приміщень в\~оренду не\~змінює ні\~їх власників,\~ні статусу\~цих приміщень (з допоміжних на нежитлові). Доводи, що спірне підвальне приміщення\~є нежитловим,\~тобто ізольованим\~приміщенням в\~багатоквартирному будинку,\~що не\~належить до\~житлового фонду\~і є\~самостійним об`єктом\~нерухомого майна,\~є безпідставними.\~Зокрема,\~підвальні приміщення\~площею 27.9\~кв.\~складаються з\~двох самостійних\~об`єкта\~нерухомого майна,\~а саме\~загальною площею\~26.9\~кв.\~м.\~(приміщення\~під цифрами\~V,\~XII,\~XIII)\~та під\~цифрою IV\~площею 1,0\~кв.м,\~що не\~має спільного\~сполучення з\~приміщення під\~цифрами V,\~XII,\~XIII\~та має\~окремий вхід.\~В матеріалах\~інвентаризаційної справи\~БТІ наявна\~інформація лише\~щодо нежитлових\~приміщень у\~будинку [ADDRESS] під\~цифрами 2-1,\~2-2,\~ІІІ (аркуші\~інвентаризаційної справи\~БТІ 126,\~127,\~135,\~208,\~216,\~219), і це ті самі приміщення під цифрами 2-1, 2-2, III, що зазначені в договорі оренди між [PERSON] та Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради. Жодної інформації про наявність у будинку інших нежитлових приміщень немає. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. У письмових заявах по суті спору сторона відповідача проти позову заперечила з підстав того, що для застосування рішення Конституційного суду України № 4-рп/2004 02.03.2004 року, на яке посилається позивач, слід встановити статус спірних приміщень. Як вбачається з акту приймання-передачі житлового комплексу, загальна площа будинку становить 306,3 кв. м., а загальна площа квартир будинку становить 197,6 кв.м. Наказом управління житлового-комунального господарства № 158-Д 29.12.2006 року «Про зняття з балансу міської ради житлових будинків, у я приватизовано житло» знято з балансу міської ради виключно житловий будинок на [ADDRESS] загальної площею 197,6 кв. м., тобто загальна площа будинку, яка була передана його співвласникам становить 197,6 кв.м, що є лише загальною площею квартир будинку. Жодних інших приміщень наказом управління житлового-комунального господарства № 158-Д від 29.12.2006 року позивачам не передавалось. Також з матеріалів інвентаризаційної справи, зокрема довідки ОКП ЛОР «БТІ ЕО» від 26.09.2017 № 3420 вбачається, що нежитлові приміщення, на які просив визнати право власності позивач, це колишні приміщення під інд. IV/1,1 кв.м, 1-1/10,4 кв.м, 1-2/13,3 кв.м. загальною площею 24,8 кв.м., є саме нежитловими, а не допоміжними як стверджують позивачі. Враховуючи, що приміщення у будинку [ADDRESS] відносяться до нежитлових, а не до допоміжних, приміщень будинку, такі використовувалися підприємствами на умовах оренди та не призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представник третьої особи Управління комунальної\~власності департаменту\~економічного розвитку\~Львівської міської\~радив заявах по суті спору проти позову заперечив з підстав того, що будинок за адресою: [ADDRESS] згідно рішення виконкому Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області № 176 від 10.03.1987 (копія витягу з рішення, а також витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.08.2006 додаються). Тобто будинок в цілому належить територіальній громаді м. Львова. Постановою № 311 КМУ "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" закладено правові основи для розподілу нерухомого майна, яке в радянський період було виключно державним, на державне та комунальне. За постановою до переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), зокрема, міста Львова передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів. На виконання цієї постанови виконавчий комітет Львівської обласної ради народних депутатів прийняв рішення від 24.12.1991 №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області». Цим рішенням затверджено перелік підприємств та\~організацій,\~які відносяться\~до комунальної\~власності Львівської\~міської ради\~народних депутатів,\~до якого\~включено також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова. Згідно з\~рішенням виконкому\~Червоноармійської районної\~ради народних\~депутатів м.\~Львова №\~176\~від 10.03.1987\~житловий будинок\~на [ADDRESS] \~в цілому\~переданий територіальній\~громаді м.\~Львова в\~особі Львівської\~міської ради.\~Відповідно до\~п.\~30\~ч.\~1\~ст.\~26\~Закону України\~«Про місцеве\~самоврядування в\~Україні» визначено,\~що виключно\~на пленарних\~засіданнях сесії\~вирішуються питання\~відчуження об`єктів\~комунальної власності.\~Рішення про\~відчуження відповідних\~нежитлових приміщень\~Львівською міською\~радою не\~приймалося.\~Позивач посилається\~на наказ\~про зняття\~з балансу\~міської ради\~житлових будинків,\~у яких\~приватизовано житло,\~за яким\~з балансу\~міської ради\~знімаються 197.6\~кв.м.\~на [ADDRESS] ,\~що собою\~становлять згідно\~акту приймання-передачі\~дві квартири.\~Таким чином,\~передавались з\~балансу лише\~квартири,\~а не\~нежитлові приміщення.\~Нежитлові приміщення\~в будинку\~є та\~були об`єктами\~договорів оренди\~майна,\~що свідчить,\~що такі\~є нежитловими.\~ [PERSON] \~був контрагентом\~за договором\~оренди №\~Л-4850-6\~від 21.11.2006\~на площу 21,7\~кв.м.,\~об`єктами\~оренди за\~яким виступали\~аналогічні приміщення\~у даному\~будинку,\~що припинений\~на підставі\~акту приймання-передачі\~від 18.12.2013.\~Чинний договір\~№ Л-5096-7\~від 09.03.2007\~із ЛКП\~«№ 500»\~на оренду\~об`єкта площею\~24,8\~кв.м.\~При цьому\~в матеріалах\~інвентаризаційної справи\~присутня довідка\~№ 3420\~ОКП «БТІ\~та ЕО»\~від 26.09.2017,\~з якої\~вбачається,\~що нежитлові\~приміщення IV-1,0\~кв.м,\~ХІІ-13,4\~кв.м,\~ХІІІ-10,5\~кв.м\~ це\~колишні приміщення\~під індексами\~IV-1,1\~кв.м,\~1-1-10,4\~кв.м,\~1-2-13,3\~кв.м\~загальною площею\~24,8\~кв.м.\~Тобто вищезазначені\~приміщення складають\~об`єкт\~оренди за\~договором №\~Л-5096-7,\~що підтверджує\~статус приміщень\~як нежитлових\~та належність\~їх до\~комунальної власності.\~У довідці\~№ 3420\~ОКП «БТІ\~та ЕО»\~від 26.09.2017\~зазначено також,\~що приміщення\~під інд.\~V\~також є\~нежитловим,\~жодних доказів,\~які б\~свідчили,\~що воно\~є допоміжним\~не надано.\~Більше того,\~як видно з рішення\~Залізничного районного\~суду м.\~Львова від 26.11.2012 у справі\~№1309/8269/12\~та рішенні\~колегії суддів\~судової палати\~в цивільних\~справах Апеляційного\~суду Львівської\~області від\~16.04.2013,\~у даній\~справі [PERSON] заявляв вимоги про визнання права власності саме на нежитлові приміщення площею 27,9 кв.м (індекси приміщень IV, V, XII, XIII), тобто сам позивач визнавав ці приміщення нежитловими. Крім того,\~згідно інформаційної\~довідки з\~державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно реєстрація\~права приватної\~власності за\~ [PERSON] \~здійснювалась саме на нежитлові приміщення площею 27,9 кв.м. (індекси приміщень IV, V, XII, XIII). Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» надано визначення допоміжних та нежитлових приміщень, згідно якого нежитловим приміщенням є ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Таким чином, підвальні приміщення в будинку за адресою: [ADDRESS] під індексами IV, V, XII, XIII (загальною площею 27,9 кв.м) відносяться до нежитлових в силу вимог закону як такі, що є самостійним об`єктом нерухомого майна. А враховуючи рішення виконкому Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області № 176 від 10.03.1987, є власністю територіальної громади м. Львова. Представники третіх осіб Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради в заявах по суті спору проти позову заперечили з підстав того, що процедура державної реєстрації спірного нерухомого майна була дотримана. Так, 28.12.2019 державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради було внесено запис №30583552 про реєстрацію права комунальної власності за Львівською міською радою на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення ІV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв. м на [ADDRESS] . При цьому заявником були подані наступні документи: заява №32920270 від 28.12.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності); рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 106 від 08.02.2019 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] »; лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області 03-13-01263 від 25.02.2019 про неперебування нежитлових приміщеннь IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв. м на [ADDRESS] у державній власності; технічний паспорт на основі матеріалів інвентаризаційної справи № 1301 від 18.07.2018, виданий ТОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне», на нежитлові приміщення IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м, що знаходяться в будинку [ADDRESS] ; довіреність на представництво інтересів № 4-2302-344 від 07.02.2019, видана Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Оскільки заявником подано усі необхідні документи для реєстрації права комунальної власності, державним реєстратором було прийняте рішення про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м по [ADDRESS] . Тому запис про право комунальної власності за Львівською міською радою на вказані приміщення є законним та правомірним, оскільки надані документи відповідають вимогам встановленим законодавством для реєстрації права комунальної власності, а жодної підстави для відмови у державній реєстрації у державного реєстратора не було. Щодо статусу спірних приміщень, то згідно зі ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» нежитловим приміщенням є ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. В житлових будинках можуть знаходитись приміщення, які мають незалежне призначення - магазини, кафе, перукарні, офіси художні майстерні тощо. Ці приміщення могли мати це призначення як з часу проектування, так і отримати його згодом, як колишні квартири чи інші приміщення житлового фонду. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Спірні приміщення є нежитловими, оскільки використовувалися як самостійний об`єкт нерухомості, так як передавалися в оренду ЛКП «500» відповідно до договору № Л-5096-7 від 09.03.2007, а відтак не є допоміжними. Саме такі висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц. Факт того, що спірні приміщення є нежитловими додатково підтверджується технічним паспортом від 18.07.2018, довідкою КП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 3420 від 26.09.2017. У технічному паспорті зазначено, що нежитлові приміщення обладнані електрикою, каналізацією, водопроводом та газопроводом. Таким чином, спірні приміщення обладнані всім необхідним, щоб бути самостійним нежитловим приміщенням. Відповідно до «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 № 127, нежитлове приміщення (група нежитлових приміщень) - сукупність нежитлових приміщень, які мають сполучення між собою та окремий вихід на сходову клітку, коридор або земельну ділянку чи прилеглу територію і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. До об`єктів, що підлягають технічній інвентаризації та на які складаються інвентаризаційні справи і технічні паспорти, належать (завершені та незавершені будівництвом): нежитлові приміщення (групи нежитлових приміщень). Виходячи із вищенаведеного, спірні приміщення не є допоміжними приміщеннями, а є нежитловим підвальним приміщенням та мають такий статус, виходячи із норм законодавства України, про яке зазначалось вище. Застосування положень законодавства про правовий режим спільної власності мешканців будинку на ці приміщення не поширюється. Щодо вимоги про скасування запису про право власності необхідно зазначити, що законодавством не передбачено такого способу захисту права. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майна здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 3 ст. 26 вказаного Закону відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів позовні вимоги підтримали із аналогічних викладеним у заявах по суті спору підстав. Представник відповідача та представники третіх осіб Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради у судовому засіданні проти позову заперечили, надали суду пояснення аналогічні викладеним у заявах по суті спору. Представники третіх осіб Львівського комунального підприємства «Управитель», Виконавчого комітету Львівської міської ради в судове засідання жодного разу не з`явилися, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, пояснень у справі не надавали. З врахуванням наявних у справі доказів, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Позовна заява надійшла до суду 17.10.2017. Ухвалою суду від 18.10.2017 відкрито провадження та призначено судове засідання у справі. Позивачами 02.12.2019 подано заяву про зміну предмету позову, яка ухвалою суду від 12.11.2020 прийнята до розгляду. До завершення розгляду справи по суті усіма представниками сторін та третіх осіб, що з`явились на розгляд справи, були подані письмові заяви по суті спору. Всі наявні у справі докази були надані сторонами, третіми особами та їх представниками або витребувані за їх клопотанням судом. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 13.07.2018 у справі було призначено та проведено судову будівельно-технічну експертизу. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третіх осіб, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справа не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що станом на даний час у будинку [ADDRESS] знаходяться дві житлові квартири - [ADDRESS] та [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 13.05.1996, виданим Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів № Л03944, та реєстраційним посвідченням ЛОДК БТІ та ЕО від 18.05.2001. Квартира № 3 належить на праві власності позивачу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 28.07.1995, виданим Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів № Л02045, та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.03.2004, посвідченим державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Осадчук І.М., та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ЛОДК БТІ та ЕО від 07.05.2004 № 3520650. Тобто позивачі є співвласниками квартир у будинку. Окрім житлових приміщень на цокольному поверсі будинку на [ADDRESS] розміщені приміщення під індексами IV - площею 1,0 кв.м., V - площею 3,0 кв.м., XII - 13,4 кв.м., XIII - 10,5 кв.м., загальною площею 27,9 кв.м., які є предметом спору, правовий статус яких є спірним, оскільки позивачі вважають такі допоміжними приміщеннями будинку, а представники відповідача та третіх осіб нежитловими приміщеннями будинку. Також на цокольному поверсі будинку знаходяться приміщення під індексами 2-1 - площею 9,3 кв.м., 2-2 - площею 11,2 кв.м., ІІІ - площею 1,2 кв.м., загальною площею 21,7 кв.м., які не є безпосередньо предметом спору у цій справі. Постановою № 311 КМУ "Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)" закладено правові основи для розподілу нерухомого майна, яке в радянський період було виключно державним, на державне та комунальне. За постановою до переліку державного майна України, що передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), зокрема, міста Львова передано житловий та нежитловий фонд міської Ради народних депутатів. На виконання цієї постанови виконавчий комітет Львівської обласної ради народних депутатів прийняв рішення від 24.12.1991 №728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області». Цим рішенням затверджено перелік підприємств та\~організацій,\~які відносяться\~до комунальної\~власності Львівської\~міської ради\~народних депутатів,\~до якого\~включено також житловий та нежитловий фонд Львівської міської ради народних депутатів районів м. Львова. Таким чином, в цілому будинок за адресою: [ADDRESS] ) був переданий із державної в комунальну власність територіальної громади м. Львова згідно з рішенням виконкому Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова Львівської області № 176 від 10.03.1987, що підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.08.2006. Відповідно до п. 1 наказу Управління житлово-комунального господарства Львівської міської ради № 158-Д від 29.12.2006 вирішено зняти будинок [ADDRESS] з балансу Львівської міської ради. Разом із тим, відповідно до вказаного рішення з балансу міської ради було знято лише 197.6 кв.м. на [ADDRESS] , що собою становить згідно акту приймання-передачі площу виключно двох квартир позивачів у будинку й не поширюється на інші приміщення у будинку, в тому числі ті, що є предметом спору у справі. Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 3981 від 22.10.2019 статус приміщень у будинку [ADDRESS] , позначених цифрами IV площею 1,0 кв.м., - площею 3,0 кв.м., XII - 13,4 кв.м., XIII - 10,5 кв.м. (загальна площа 27,9 кв.м) - підвальні. Приміщення у будинку [ADDRESS] , позначені цифрами IV площею 1,0 кв.м., V - площею 3,0 кв.м., XII - 13,4 кв.м., XIII - 10,5 кв.м. відносяться до допоміжних приміщень. Інженерні комунікації, які знаходяться в приміщеннях будинку [ADDRESS] , позначених цифрами IV площею 1,0 кв.м., V площею 3,0 кв.м., XII - 13,4 кв.м., XIII - 10,5 кв.м., є загально-будинковими та необхідними для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до яких експлуатація житлового будинку [ADDRESS] є неможливою (див. рис. 1, 2, 3, 4, 5 в питанні 1.2.6 дослідницької частини висновку). В приміщеннях будинку [ADDRESS] , позначених цифрами IV площею 1,0 кв.м., V - площею 3,0 кв.м., XII - 13,4 кв.м., XIII - 10,5 кв.м. проходять загально-будинкові мережі (водопостачання, каналізації, ливневої каналізації, оглядові колодязі, димовентиляційні канали), тому ці приміщення є необхідними для обслуговування житлового будинку. Зазначений висновок судової експертизи враховується судом в частині визначення наявності у спірних приміщеннях інженерних комунікацій та загально-будинкових мереж, які є необхідними для обслуговування житлового будинку. Разом із тим, зазначений висновок судової будівельно-технічної експертизи в частині визначення статусу спірних приміщень як допоміжних суд вважає необгрунтованим, оскільки зазначене питання за своїм змістом є правовим й визначення юридичного статусу конкретних приміщень, за наявності спору між сторонами, є компетенцією суду. Суд вважає, що спірні приміщення за своїм юридичним статусом є нежитловими приміщеннями, та є самостійним об`єктом нерухомого майна. До вказаного висновку суд прийшов з огляду на наступне. Ч. 2 ст. 382 ЦК України передбачено, що усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Відповідно до Конституції України всі суб`єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями, в тому числі і з питань улаштування мансард, надбудови поверхів і т.ін. При цьому законодавство розділяє поняття допоміжного приміщення та нежилого приміщення як окремого об`єкта нерухомості. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про приватизацію\~державного житлового\~фонду» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти й машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення). Разом з тим нежиле приміщення - це приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. На час приватизації позивачами квартир було чинним Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року № 56, у пункті 17 якого прямо вказувалося, що нежилі приміщення житлового фонду, які використовуються підприємствами торгівлі, громадського харчування, житлово-комунального та побутового обслуговування населення на умовах оренди, передаються у комунальну власність відповідних міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Порядок передачі відомчого житлового фонду у комунальну власність визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до правового висновку, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц, у житлових будинках можуть бути як допоміжні, так і нежилі приміщення, які мають окреме, незалежне призначення (магазини, кафе, перукарні, художні майстерні тощо). У багатоквартирних жилих будинках розташовуються і нежилі приміщення, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу Української РСР) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і з загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформульованого у п. 54 Постанові від 06.08.2019 у справі № 914/843/17, на який позивачі посилаються в обґрунтування позовних вимог, допоміжними приміщеннями є всі без винятку приміщення багатоквартирного житлового будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, комунікацій, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. І лише приміщення, що з самого початку будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Разом з тим, доводи сторони позивача, що спірний будинок є двоповерховим, введеним в експлуатацію у 1928 році, розташованим у глибині вулиці разом з навколишньою земельної ділянкою та будувався як вілла для проживання однієї сім`ї, й підвальні приміщення у будинку при будівництві призначалися виключно як допоміжні для обслуговування будинку та використовуються так дотепер, є повністю безпідставними, надуманими та такими, що не підтверджуються жодними письмовими доказами дослідженими судом. Як вбачається\~із матеріалів\~інвентаризаційної справи\~на будинок\~ [ADDRESS] ,\~будинокдійсно був введений в експлуатацію 1928 році, однак його інвентаризація проводилась із 1946 року. При цьому обидва будинки ( [ADDRESS] та [ADDRESS] ) мали у своєму складі по чотири житлові квартири: дві чотирикімнатні квартири знаходились відповідно на першому та другому поверхах, такі в будинку [ADDRESS] на даний час належать позивачам, як зазначено вище; дві однокімнатні квартири, що складались із житлової кімнати, кухні та туалету, відповідно у півпідвальному (цокольному) поверсі. Зокрема у будинку [ADDRESS] це приміщення квартири [ADDRESS] (складалось із житлової кімнати 1-2 площею 13,30 кв.м., кухні 1-1 площею 10,40 кв.м. та туалету ІV площею 1,10 кв.м.), яке є предметом спору у цій справ, що підтверджується довідкою № 3420 ОКП «БТІ та ЕО» від 26.09.2017, згідно якої нежитлові приміщення IV-1,0 кв.м, ХІІ-13,4 кв.м, ХІІІ-10,5 кв.м це колишні приміщення під індексами IV-1,1 кв.м, 1-1-10,4 кв.м, 1-2-13,3 кв.м загальною площею 24,8 кв.м.; та приміщення квартири [ADDRESS] (складалось із житлової кімнати 2-2 площею 10,30 кв.м., кухні 2-1 площею 8,30 кв.м. та туалету ІІІ площею 1,20 кв.м.), яке в подальшому набуло статусу нежитлового та за ініціативи позивача [PERSON] було предметом оренди за договором № Л-4850-6 від 21.11.2006, укладеним між власником нежитлових приміщень в особі Управління комунального майна ЛМР та [PERSON] як власником квартири [ADDRESS] у вказаному будинку, й в подальшому (згідно довідки ЛКП «№ 500» № 58 від 22.02.2018) на підставі акту прийому-передачі № 347 від 18.12.2013 було здане останнім в ЛКП «№ 500» та передано до Управління комунального майна ЛМР як вільне. При цьому відомості про спірні приміщення як житлові, що становили квартиру [ADDRESS] містяться у матеріалах інвентаризаційної справи за результатами інвентаризації нерухомого майна за 1949 рік (аркуші 44-46), 1977 рік (аркуш 84), 1977, 1985 рік (аркуші 87-89), 1981 рік (аркуші 92-93). Таким чином, спірні приміщення протягом тривалого часу з початку проведення інвентаризації будинку мали статус саме житлових, у зв`язку з чим були самостійним об`єктом нерухомого майна, й за своїм призначенням та юридичним статусом не можуть вважатися допоміжними приміщеннями вказаного будинку. Відомості про дату, з якої вказані приміщення втратили статус житлових, у матеріалах інвентаризаційної справи на будинок відсутні. Разом із тим, відповідно до договору оренди № Л-5096-7 від 09.03.2007, укладеним між власником приміщень в особі Управління комунального власності ДЕП ЛМР та ЛКП «№ 500» приміщення колишньої квартири [ADDRESS] загальною площею 24,8 кв.м. (1-2 площею 13,30 кв.м., 1-1 площею 10,40 кв.м. та ІV площею 1,10 кв.м.) як нежитлові в цілому (а не в частині, як зазначає сторона позивачів у заявах по суті спору) були об`єктом оренди ЛКП «№ 500» з цільовим призначенням для підсобних потреб двірників без права передачі в суборенду та зміни цільового призначення. Більше того,\~як видно з рішення\~Залізничного районного\~суду м.\~Львова від 26.11.2012 у справі\~№1309/8269/12,\~яке було\~скасовано рішенням\~Апеляційного суду\~Львівської області\~від 16.04.2013,\~позивач [PERSON] \~у цій\~справі заявляв вимоги про визнання за ним права власності саме на нежитлові приміщення площею 27,9 кв.м (індекси приміщень IV, V, XII, XIII), тобто сам позивач визнавав ці приміщення нежитловими. Таким чином, спірні приміщення тривалий час протягом десятків років мали статус житлових приміщень, після чого такі використовувались як нежилі та були об`єктом оренди, таким чином, протягом усього часу мали правовий статус самостійного об`єкта нерухомого майна, а відтак не є допоміжними. Саме такі висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №598/175/15-ц. При цьому наявність у спірних приміщеннях інженерних комунікацій та загально-будинкових мереж, необхідних для обслуговування житлового будинку, не спростовує висновків суду щодо юридичного статусу відповідних приміщень, оскільки такі не будувались як допоміжні, а протягом усього часу використовувались як житлові/нежилі приміщення, що є окремим об`єктом нерухомого майна. Таким чином, правові підстави для задоволення позову відсутні. Оспорюваним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 106 від 08.02.2019 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] » в інтересах Львівської міської ради, що діє від імені власника майна територіальної громади м. Львова, проведено реєстрацію права комунальної власності на спірні нежитлові приміщення. 28.12.2019 державним реєстратором управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради було внесено запис №30583552 про реєстрацію права комунальної власності за Львівською міською радою на об`єкт нерухомого майна: нежитлові приміщення ІV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м. на [ADDRESS] . При цьому, як вбачається із витребуваних судом копій матеріалів реєстраційної справи, заявником були подані наступні документи: заява № 32920270 від 28.12.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності); рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 106 від 08.02.2019 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] »; лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по Львівській області 03-13-01263 від 25.02.2019 про неперебування нежитлових приміщеннь IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м. на [ADDRESS] у державній власності; технічний паспорт на основі матеріалів інвентаризаційної справи № 1301 від 18.07.2018, виданий ТОВ «Бюро технічної інвентаризації міжрегіональне», на нежитлові приміщення IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м., що знаходяться в будинку [ADDRESS] ; довіреність на представництво інтересів № 4-2302-344 від 07.02.2019, видана Управлінням комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради. Оскільки заявником подано усі необхідні документи для реєстрації права комунальної власності, державним реєстратором було прийняте рішення про реєстрацію права власності на нежитлові приміщення IV, V, XII, XIII загальною площею 27,9 кв.м. на [ADDRESS] . Тому запис про право комунальної власності за Львівською міською радою на вказані приміщення є законним та правомірним, оскільки надані документи відповідають вимогам встановленим законодавством для реєстрації права комунальної власності, а жодної підстави для відмови у державній реєстрації у державного реєстратора не було. Одночасно в частині вимог про скасування запису про право власності суд вважає обґрунтованими заперечення на позов з підстав невірного обрання позивачами способу захисту цивільного права, внаслідок ч ого відповідна позовна вимога задоволенню не підлягає. Так, з набранням чинності ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України № 340-IX від 05.12.2019,\~уразі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Разом із тим, жодних позовних вимог про визнання за ними майнових прав на спірні приміщення позивачами в заяві про зміну предмету позову не заявлено. Як не заявлено окремої позовної вимоги про скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради № 106 від 08.02.2019 року "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлові приміщення на [ADDRESS] ", визнати яке незаконним в заяві про зміну предмету позову просили позивачі. А тому зазначене питання виходить за межі судового розгляду. Також судом враховується, що в заяві про зміну предмету позову позивачами не вирішено питання участі у справі в якості співвідповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради, рішення якого оскаржується у судовому порядку. Такий був залучений судом до участі у справі як третя особа на стороні відповідачів. Однак процесуальна можливість вирішити питання його участі у справі як співвідповідача за відсутності з цього приводу клопотань сторони позивачів у суду була відсутня, оскільки у справі як відповідач правомірно приймала участь Львівська міська рада, що діє від імені власника майна територіальної громади м. Львова. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed