Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ «АК «Богдан Моторс»про відшкодування моральної шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.06.1975 року вона була прийнята підсобним працівником на Луцький автомобільний завод, правонаступником якого є ПАТ «АК «Богдан моторс». 01 липня 1988 року їй було присвоєно третій розряд по професії свердлувальник. 12.01.1990 року о 08.00 год. вона, перебуваючи на роботі, у зв'язку з конструктивними недоліками обладнання, отримала тяжку травму пальця лівої кисті. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з нею під час виконання трудових обов'язків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві від 18.01.1990 року. Внаслідок нещасного випадку на виробництві вона отримала ушкодження здоров'я у вигляді травматичної ампутації 2-го пальця лівої кисті, тривалий час знаходилась на лікуванні в Луцькій районній лікарні, але функції кисті в неї повністю не відновились. Висновком міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від 28.01.2011 року їй було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10 % довічно. На даний час вона не може повноцінно користуватися лівою кистю, що супроводжується незручностями у повсякденному житті, веденні господарства, вона змушена докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя. Отриманим трудовим каліцтвом їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які вона постійно переживає. Завдану моральну шкоду вона оцінює у 70 000 грн. На підставі викладеного, просить суд стягнути з ПАТ «АК «Богдан моторс» на її користь моральну шкоду у зв'язку з отриманим 12.01.1990 року трудовим каліцтвом у розмірі 70 000 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.06.1975 року [PERSON] була прийнята підсобним працівником на Луцький автомобільний завод, правонаступником якого є ПАТ «АК «Богдан моторс» (а.с. 5-6). 12.01.1990 року о 08.00 год. вона, перебуваючи на роботі, у зв'язку з конструктивними недоліками обладнання, отримала тяжку травму пальця лівої кисті (а.с. 3-4). За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився з [PERSON] під час виконання трудових обов'язків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві № 1 від 18.01.1990 року (а.с. 3-4 ). 28.01.2011 року висновком міжрайонної медико-соціальної експертної комісії від [PERSON] було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 10 % довічно з 12.01.1990 року (а.с. 7 ). Таким чином спірні правовідносини між сторонами виникли з 28.01.2011 року, тобто з дня встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. З витягу з протоколу № 32 засідання комісії з питань вирішення спорів при відділенні виконавчої дирекції Фонду в м. Луцьку від 23.03.2011 року вбачається, що при встановленні розміру одноразової допомоги в разі стійкої втрати професійної працездатності [PERSON] комісія прийняла рішення не зменшувати одноразову допомогу, так як причиною нещасного випадку є конструктивні недоліки агрегатно - свердлувального верстату(а.с.8 ). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці, що передбачено ч. 3 ст. 153 КЗпП України. Аналогічне положення міститься і в ст. 13 Закону України «Про охорону праці», відповідно до якого роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці. З акту № 1 про нещасний випадок від 18 січня 1990 року вбачається, що причиною нещасного випадку, що стався з [PERSON] стали конструктивні недоліки пристосування; одноруке включення пневмоприжимів (а.с. 3 ). Суд вважає, що факт порушення відповідачем законних прав працівника - позивача [PERSON], а саме права останньої на безпечні та нешкідливі умови праці, мав місце. Згідно ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Нещасний випадок з позивачем [PERSON] стався 12.01.1990 року при виконання нею трудових обов'язків, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 237-1 КЗпП України. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За правилами, передбаченими ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 року (п. 4.1) зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання. Дослідженні судом докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, заподіює йому моральні та фізичні страждання, обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд вважає доведеним факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги, зокрема ступінь вини підприємства у настанні даного нещасного випадку, ступінь втрати [PERSON] професійної працездатності 10 %, отримане нею ушкодження здоров'я є незворотнім, що призвело до тяжких моральних та фізичних страждань позивача. Спори щодо відшкодування заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я шкоди повинні вирішуватись за законодавством, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії. Отже, за змістом статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Законом України від 23.02.2007 року "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності з 20.03.2007 року, виключено частину третю статті 34 цього Закону, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Отже, з цього часу застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соцстраху, яке вони мали відповідно до положень первинної редакції цього Закону. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі №6-3149цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Конституційний Суд України в своєму рішенні від 08.10.2008 року у справі N 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Визначаючи розмір моральної шкоди суд виходить з положень ст. 23 ЦК України та роз'яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами). Тому, виходячи з принципів розумності й справедливості, з врахуванням конституційної значимості здоров'я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від її народження й охороняється державою, а також характеру і обсягу моральних страждань, яких зазнала позивач, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 20000 грн. Позивач від сплати судового збору звільнена відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial