Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач 04.09.2019 р. звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором № б/н від 10.10.2014 року у сумі 20613,32 грн., з яких: -305,98 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; -15599,56 грн. пеня за прострочене зобов`язання; -3250,00 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; -500 грн. - штраф (фіксована частина); 957,78 грн. - штраф (процентна складова), та судовий збір в сумі 1921 грн. В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір № б/н від 10.10.2014 року, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого у нього перед позивачем станом на 15.05.2019 р. виникла заборгованість за цим договором у сумі 20613,32 грн., яка складається з наступного: 305,98 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 15599,56 грн. пеня за прострочене зобов`язання; 3250,00 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 957,78 грн. - штраф (процентна складова). \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 24 жовтня 2019 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 77-74). \~ \~ \~ \~ Позивач, представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання представник не з`явився, від нього надійшла заява, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечував. Відповідач повідомлявся про день та час місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11\~ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив (тобто не з`явився без поважних причин), відзив до суду не подав. Ніяких клопотань, заяв від цієї особи до суду не надходило. За письмової згоди позивача суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку ст. 280 ЦПК України за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їх представники не прибули в судове засідання і представник позивача заяв клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд у судовому засіданні без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. \~ \~ \~ \~ На підставі наданих позивачем суду доказів встановлено наступне: Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~від 23.02.2006\~N\~3477-IV\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що 10.10.2014 року відповідач, як\~\~клієнт банку, підписав надруковану «Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку» (а.с. 10). Із розрахунку позивача випливає, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 15.05.2019 р. виникла заборгованість за цим договором у сумі 20613,32 грн., з яких -305,98 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; -15599,56 грн. пеня за прострочене зобов`язання; -3250,00 грн. нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; -500 грн. - штраф (фіксована частина); 957,78 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 7-9). Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частина 1 ст. 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно зі\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша\~ст. 1055 ЦК України). За змістом\~ст. 207 ЦПК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини першої\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК України). Звертаючись до суду із позовом, АТ КБ "ПРИВАТБАНК" надало копію Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка підписана відповідачем, а також розрахунок заборгованості. Відповідачем не надано заперечень відносно того, що він не підписував вищевказану Анкету-заяву, отримував в банку позивача кредитну картку, а також користувався нею, отримуючи від банку кредитні кошти, тобто те, що він отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої\~статті 530 ЦК України\~за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Отже, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредита підлягають задоволенню. Разом з тим судом встановлено, що Анкета-Заява, на підставі якої відповідачем було отримано кредит, є стандартним бланком, який не містить відомостей про розмір відсотків, комісії, пені і штрафів, порядку користування кредитними коштами. На підтвердження вказаних відомостей позивач посилається на "Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку" ( а.с. 11-26). За змістом\~статті 634 цього Кодексу\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей\~633,\~634 ЦК України\~можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.10.2014 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (04.09.2019 року), то суд вважає, що кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Також судом встановлено, що надані позивачем Умови не містять підпису відповідача [PERSON] . Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували той факт, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи Анкету-заяву та, відповідно, чи брав він на себе зобов`язання зі сплати саме такого, який зазначено в Умовах, розміру пені, штрафів, у разі порушення зобов`язання з повернення кредиту. А тому, відповідно, вказані Умови та правила не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору б/н від 10.10.2014 року. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивачем не доведено наявність договірних відносин з відповідачем щодо розміру пені і штрафів, порядку користування кредитними коштами, тому в частині стягнення з відповідача заборгованості по нарахованих пені та штрафах слід відмовити. Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним в постановах Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, від 17.07.2019 року у справі № 175/4576/14-ц. Як \~встановлено \~п.\~1\~ч.\~1\~ ст.\~ 176\~ ЦПК\~ України,\~ ціна\~позову визначається\~ у\~позовах \~про стягнення грошових коштів - сумою, яка стягується. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються з позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 року прожитковий мінімум для працездатних осіб (з розрахунку на одну особу) становить з 01.01.2019 року 1 921 грн. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони не звільнені від сплати судового збору. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 28,43 грн. ((305,98 грн. / 20613,32 грн.) х 100 % = 1,48 %; 1921 грн. х 0,0148 = 28,43 грн.). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved