Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

В грудні 2015 року ПАТ «Київенерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом відповідач - 1), про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва під головуванням судді Неганової Н.В. від 05.01.2016 р. відкрито провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Київенерго» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію. 20.01.2016 р. представником відповідача 1 подано заяву про залучення до участі у справі [PERSON] , яка разом зі своїм сином проживала під час накопичення боргу за електроенергію - її ж і споживала. Протокольною ухвалою в судовому засіданні від 13.04.2016 р. вирішено питання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (надалі за текстом відповідач - 2, а разом з відповідачем 1 - співвідповідачі). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.05.2018 р., зазначена вище справа за єдиним унікальним номером 758/13941/15-ц, номер провадження 2/758/3202/18, передана судді Гребенюку В.В. 14.12.2018 р. представником позивача було подано заяву про зміну сторони її правонаступником, обґрунтовуючи тим, що на виконання вимог Закону України «Про ринок електричної енергії» від 13.04.2017 року № 2019, який набув чинності 11.06.2017 року, Загальними зборами акціонерного Публічного акціонерного товариства «Київенерго» від 13.11.2017 р. прийнято рішення про реорганізацію Публічного акціонерного товариства «Київенерго» шляхом виділу з нього Приватного акціонерного товариства «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», в якій також містились уточнені позовні вимоги, аналогічні попереднім, поданим 24.01.2017 р., а саме, - стягнути на користь позивача солідарно з співвідповідачів заборгованість за спожиту електроенергію в сумі 11 035 грн. 52 коп., 5740 грн. 79 коп. - 3 % річних та інфляційна складова боргу, 1218 грн. судового збору та 420 грн. витрат, понесених у зв`язку з викликом до суду відповідача через оголошення в газеті. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що співвідповідачі є споживачами електричної енергії, яку постачає ПрАТ «ДТЕК КИЇВСЬКІ ЕЛЕКТРОМЕРЕЖІ», що є правонаступником ПАТ «Київенерго». Між позивачем та відповідачем 1 укладено договір від 15.07.2011 року про користування електричною енергією № 06048043506, а відтак, повинна виконувати норми Правил користування електричної енергії для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 (надалі за текстом - Правила), та Закону України «Про електроенергетику». Позивач здійснює постачання електричної енергії та надсилає платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а відповідачі мають здійснювати оплату виставлених рахунків. За результатами аналізу оплат з`ясовано, що відповідачі не сплачують в повному обсязі за фактичне щомісячне споживання електричної енергії. Свої зобов`язання відповідачі виконують неналежно внаслідок чого станом на 01.08.2015 р. утворилась згадана вище заборгованість. Відповідний розрахунок подано. Представник позивача в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити. Відповідач 1, та її представник в судовому засідання не визнавали позовні вимоги, спираючись на те, що між відповідачем 1 та відповідачем 2 на день розгляду справи, та багато років до цього існує спір щодо проживання в будинку [ADDRESS] , заборгованість по якому за спожиту електроенергію мається перед позивачем, що підтверджується рішеннями Подільського районного суду м. Києва, а відтак, - відповідач 1 - на час утворення заборгованості перед позивачем не проживала в зазначеному будинку, та, більш того, не мала до нього доступу. Надали письмові пояснення. Відповідач 2 в судові засідання не з`являлась, про причини неявки суд не повідомляла, про час та місце судових засідань повідомлялась як засобами поштового зв`язку (а.с. 36, Т.2), так і через оголошення через засоби масової інформації (а.с. 93, Т.1), та оголошення на офіційному веб-сайті Подільського районного суду м. Києва (а.с. 9, Т.2). Суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача 2, враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Вислухавши учасників, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Ч.ч. 4,5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Так, згідно заочного Рішення Подільського районного суду міста Києва від 20.01.2015 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , про зобов`язання не чинити перешкоди в користування приміщенням, усунути перешкоди в користування правом власності домоволодіння, вселення, судом встановлено, що згідно з договором дарування житлового будинку від 03.07.2014 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , згідно даних витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2014 року, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі вказаного договору дарування, згідно з договором дарування земельної ділянки від 03.07.2014 року, [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку, площе 0,0615 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також, встановлено, що згідно даних витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.07.2014 року, [PERSON] є власником земельної ділянки [ADDRESS] , на підставі вказаного договору дарування, відповідно до даних довідки форми № 3, виданої КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» за № 524 від 23.07.2014 р., в буд . [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , згідно з даними поверхового плану буд . [ADDRESS] , домоволодіння умовно розділено на кв . [NUMBER] та кв . [NUMBER] . З даних будинкової книги, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] (а.с.а.с. 20-26), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зняті з реєстрації місця проживання від 22.07.14 р. А також встановлено, що зі змісту висновку від 30.09.2014 р., складеного ст. ДІМ Подільського РУ ГУ МВС України в м. Києві Король М.М., вбачається, що [PERSON] 01.09.2014 року звертався з заявою про те, що відповідачів 22.07.2014 р. у зв`язку зі зміною власника вказаної квартири було знято з реєстраційного обліку, про що 25.07.14 р. їх було повідомлено, однак, звільняти самостійно квартиру вони не бажають, також у зазначеному висновку вказано, що [PERSON] просив ОВС надати можливість доступу до кв. [NUMBER] та звільнити незаконно займане житлове приміщення. Крім того, у висновку зазначено про те, що опитана [PERSON] пояснила, що 25.09.2014 р. вона дізналась про те, що її разом з сином знято з реєстраційного обліку, а також про те, що виселятись з кв. [NUMBER] вона не збирається, тільки за рішенням суду. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.06. 2015 року апеляційну скаргу відхилено та заочне Рішення Подільського районного суду м. Києва від 20.01.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.09.2015 р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за вказаним позовом. В матеріалах справи міститься договір № 06048043506 про користування електричною енергією від 15.07.2011 року, укладений між відповідачем 1 та ПАТ «Київенерго» (а.с. 15, т. 1) та договір № 060480-435-06 про користування електричною енергією від 24.06.2004 року, укладений між відповідачем 2 та ПАТ «Київенерго». При цьому, вказана адреса споживання зазначених договір однакова та зазначена: [ADDRESS], [NUMBER] . Згідно деталізованого розрахунку суми заборгованості, що міститься в уточнених позовних вимогах (а.с. 212, т. 1), заборгованість нараховувалась з серпня 2012 року і по серпень 2015 року. Відповідно до Угоди про розстрочення сплати заборгованості за договором про користування електричною енергією № 06048043506 від 15.07.2011 року (а.с. 129, Т.1), споживачем електроенергії є відповідач 2, яка самостійно і звернулась до позивача 17.01.2014 року (а.с. 125, Т.1), та визнала заборгованість за спожиту електричну енергію станом на 01.02.2014 р. у розмірі 7840 грн. 90 коп. та зобов`язалась позивачу сплатити її в повному обсязі за погодженим графіком. Згідно копій квитанцій про оплату електроенергії (а.с. 135-136, Т.1) - платником виступає відповідач 2. Копія паспортних даних відповідача 2 (а.с. 124), свідчить про те, що з 24.07.1980 року остання зареєстрована в будинку [ADDRESS] та згідно встановлених обставин Подільськими районним судом м. Києва при винесенні Рішення від 20.01.2015 р. - 22.07.2014 р. знята з реєстрації вказаного місця проживання. В судовому засіданні встановлено, що між відповідачами та ПАТ «Київенерго» в різні періоди часу були укладені договори про користування електричною енергією, відповідно до яких енергопостачальник бере на себе зобов`язання надійно постачати споживачу енергію в необхідних йому обсягах відповідно до потужності електроустановок споживача з гарантованим рівнем надійності, безпеки та якості, а споживач зобов`язується оплачувати спожиту електричну енергію відповідно до умов договору. Крім того, на співвідповідачів відкрито особовий рахунок, за яким ПАТ «Київенерго» здійснює постачання електроенергії до вказаного вище помешкання. Ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір і прийняття пропозиції другою стороною. Відповідно до ч.2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Як передбачено ч. 1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. У відповідності до п. 30, 31 Договору №06048043506 про користування електричною енергією від 15.07.2011 р., договір укладається на три роки, набуває чинності з дня його підписання та вважається продовженим на рік, якщо за місяць до закінчення терміну його дії жодна із сторін не висловила наміру внести до нього зміни або доповнення. Договір може бути розірваний достроково у разі зміни споживачем місця проживання та остаточного припинення користування електричною енергією. Відповідачем-1 не було повідомлено суд та не надано відповідні докази, що ним ініціювалися наміри про зміни чи доповнення до договору або розподілу особових рахунків. Крім того, відповідач-1 не звертався до позивача про розірвання договору у зв`язку зі зміною місця проживання та остаточного припинення користування електричною енергією. Так, вказаний договір діяв до 15.07.2015 року, тоді як заборгованість за ним була з серпня 2012 року. Натомість в даному договорі вказано, що споживач зобов`язується оплачувати спожиту електроенергію відповідно до умов договору. Окрім того, у п. 33 даного договору вказано, споживач з Правилами користування електричною енергією для населення ознайомлений, про що свідчить його відпис у даному пункті договору. Згідно ст. 2 Закону України «Про ринок електричної енергії» правову основу функціонування ринку електричної енергії становлять Конституція України, цей Закон, Закони України "Про альтернативні джерела енергії", Про комбіноване виробництво теплової та електричної енергії (когенерацію) та використання скидного енергопотенціалу",Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг"; Про природні монополії", ;Про захист економічної конкуренції", ;Про охорону навколишнього природного середовища", міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та інші акти законодавства України. Відповідно до п.п. 19, 21 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показів засобів обліку провадиться електропостачальником (електророзподільним підприємством) та/або побутовим споживачем щомісяця відповідно до умов договору. Побутовий споживач, як правило, знімає покази засобу обліку на перше число місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем). Якщо знімання показів проводиться побутовим споживачем, електропостачальник (електророзподільне підприємство) має право контролювати правильність знімання показів засобів обліку побутовим споживачем. Як встановлено п. 20 Правил користування електричною енергією для населення, розрахунковим періодом для встановлення розмірі оплати спожитої електроенергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Як вбачається з розрахунку, заборгованість відповідачів за спожиту електричну енергію становить 11 035, 52 грн. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до Довідки КП «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Подільського району» від 15.01.2014 р. № 34, за адресою: [ADDRESS], [NUMBER] , мешкають та зареєстровані відповідач 2 та [PERSON] (син відповідача 2) (а.с. 126). Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Зміст положення частини четвертої статті 319 ЦК України про те, що власність зобов`язує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За умовами ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За ч.1 ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Тому, відносини, що виникли між позивачем та співвідповідачами регулюються нормами ЦК України, що передбачають зобов`язання, що виникли з договору про надання послуг. При цьому, як було зазначено раніше, відповідач-1 не зверталася до позивача про розірвання договору у зв`язку зі зміною місця проживання та остаточного припинення користування електричною енергією, але матеріалами справи підтверджено наявність судового спору щодо права користування житловим приміщенням, за адресою якого надаються послуги електроенергії, а відтак, наявними матеріалами справи підтверджується перешкоджання відповідачем 2 у вселенні та користуванні власником свого житла. Згідно до п. 48 Правил користування електричною енергією для населення, споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. Позивачем протягом всього розгляду справи не надано в розумінні ст. 81 ЦПК України доказів того, що відповідач-1 має нести солідарну відповідальність разом з відповідачем-2, з яким укладено угоду про розстрочення сплати заборгованості, враховуючи ту обставину, що дані відносини регулюються нормами ЦК України, що передбачають зобов`язання, що виникли з договору про надання послуг. Виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як договірних зобов`язань на них поширюється дія ст.625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. За умовами частини другою якої визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Враховуючи доведеність факту порушення п.48 ПКЕЕН та неправомірного споживання електропостачання споживачем за адресою: [ADDRESS], [NUMBER] , яким є саме відповідач 2, відкриття на неї особового рахунку, доведеність факту проживання в цьому приміщенні, а також чинення нею перешкод у користуванні майном належним власником, тому саме вона як споживач повинна нести цивільно-правову відповідальність за завдані позивачу збитки. Відтак, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача 2 на користь позивача Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Київські електромережі», який є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Київенерго», заборгованість за користування електричною енергію за період з 01.08.2012 року по 01.08.2015 року у розмірі - 11 035 грн. 52 коп.; за цей же період 3% річних - 5740 грн. 79 коп. та витрати за виклик останньої через ЗМІ в розмірі 420 грн, а також суми судового збору. Правильність розрахованих сум перевірена судом. На підставі викладеного,

Outcome: partial