Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

15 липня 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що він працював з 20 червня 1977 року по 15 листопада 1978 року, з 26 січня 1981 року по 16 липня 1992 року - на посаді підземного машиніста електровоза ш. ім.Леніна ВО «Кривбасруда»; з 21 липня 1992 року по 12 серпня 1995 року, з 21 серпня 1996 року по 30 вересня 1997 року - на посаді підземного електрослюсаря, прохідником ВАТ "Суха Балка", ш."Фрунзе"; з 15 лютого 2000 року по 04 липня 2003 року на посаді підземного прохідника на дільниці № 12 на ш. «Гвардійська» ВО "Кривбасруда". Робота у шкідливих умовах спричинила шкоду його здоров`ю, у зв`язку з чим йому було встановлено професійне захворювання: Вібраційна хвороба І-ІІ ст. від дії комбінованих вібрацій з переважним церебральним периферійним ангіодистонічним синдромом та плечелопатковим періартрозом НФС - другого ступеню. Внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдана моральна шкода, яка полягає у тому, що ушкодження здоров`я має довготривалі наслідки, стан здоров`я не поліпшується, він потребує постійного нагляду лікарів, змушений прикладати значні зусилля для продовження активного громадського життя. Вважає, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Фонд, а тому просить стягнути із Фонду в рахунок відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 283380 гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб. Ухвалою судді Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 17 серпня 2020 року на адресу суду надійшов відзив відповідача на позовні вимоги, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач зазначив, що встановлення розміру відшкодування моральної шкоди можливе лише після встановлення факту заподіяння моральної шкоди. Таким чином вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві не залежало від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави покладення на Відповідача обов`язку здійснювати таку виплату. Позивачем не доведено факту заподіяння моральної шкоди саме відповідачем. Суд, відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював з 20 червня 1977 року по 15 листопада 1978 року, з 26 січня 1981 року по 16 липня 1992 року - на посаді підземного машиніста електровоза ш. ім.Леніна ВО «Кривбасруда»; з 21 липня 1992 року по 12 серпня 1995 року, з 21 серпня 1996 року по 30 вересня 1997 року - на посаді підземного електрослюсаря, прохідником ВАТ "Суха Балка", ш."Фрунзе"; з 15 лютого 2000 року по 04 липня 2003 року на посаді підземного прохідника на дільниці № 12 на ш. «Гвардійська» ВО «Кривбасруда», що підтверджується копією трудової книжки [NUMBER] . Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини від 04 липня 2003 року позивачу [PERSON] було встановлено професійне захворювання за діагнозом - Вібраційна хвороба І-ІІ ст. від дії комбінованих вібрацій з переважним церебральним периферійним ангіодистонічним синдромом та плечелопатковим періартрозом НФС - другого ступеню. За висновком МСЕК серії: МСЕ-ДНА-01 №348428 від 19 вересня 2003 року [PERSON] було встановлено 30% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності. З огляду на погіршення стану здоров`я, [PERSON] при повторному перегляді, який останній раз було проведено 19 липня 2016 року, висновком МСЕК серії: 12 AAA №043050, було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 60% по вібраційній хворобі та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Причиною професійного захворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів, умови праці які перевищували встановлені гранично допустимі норми зокрема вібрація: локальна - кореговане значення 115 дБ (ш."Гвардійська") і 120 дБ (ш.ім.Фрунзе) при ГДР -П2дБ; транспортно-технологічне кореговане значення 105 дБ при ГДР - 101 дБ (ш. ім.Леніна); транспортно-технологічне кореговане значення 105 дБ при ГДР ПДУ - 101 дБ (ш.ім.Леніна); Тяжкість праці: вага вантажу, який підіймають та переміщують від 36 до 48 кг при допустимій до 30 кг, що відноситься до 3 класу 2 ступеня шкідливості., що підтверджується Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 9 Науково-дослідного інституту промислової медицини від 04 липня 2003 року. Відповідно до п. 17 акту № 9 Науково-дослідного інституту промислової медицини від 04 липня 2003 року, професійне захворювання отримано позивачем, внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, гігєнічні регламенти та нормативи адміністрацій: ш. "Гвардійська" ВАТ "КЗРК" в період з лютого 2000 року по 04 липня 2003 року; ш. ім. Леніна - з червня 1977 року по листопад 1978 року, з січня 1981 року по липень 1992 року; ВАТ "Суха Балка" ш. ім. Фрунзе з липня 1992 року по серпень 1995 року, з серпня 1996 року по вересень 1997 року які не забезпечили виконання вимоги ст.13 Закону України "Про охорону праці". Згідно ст.ст.15, 16 ЦК кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно з частиною першою статті 1168 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі Закон № 1105-XIV) у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням і 3 групи інвалідності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг (частина друга статті 13 Закону № 1105-XIV у вказаній редакції). Професійне захворювання встановлено позивачу з 04 липня 2003 року. Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон № 1105-XIV пов`язував з настанням страхового випадку. 20 березня 2007 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Посилання відповідача на те, що зазначене рішення Конституційного Суду України слід розуміти як таке, яким встановлено, що з дня набрання чинності Законом № 717-V відповідальність за заподіяння моральної шкоди потерпілому від отриманої ним втрати професійної працездатності та інвалідності в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні ним трудових обов`язків, покладена на роботодавця як після набрання чинності вказаним Законом, так і до набрання ним чинності, суд не приймає. Відповідач стверджував, що Закон № 717-V має зворотну дію, встановлюючи цивільно-правову відповідальність роботодавця за отриману потерпілим втрату професійної працездатності в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, які трапилися до набрання ним чинності. Однак, акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак необґрунтованими є твердження відповідача про те, що Фонд не є належним відповідачем у справі. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я (частина перша та пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України). Доводи відповідача про те, що позивач не довів моральні страждання, не маючи встановленого органами МСЕК факту заподіяння йому моральної шкоди є необґрунтованими з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22 листопада 1995 року № 212, який був чинним до 28 вересня 2012 року, МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). Закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від отриманої ним втрати професійної працездатності та інвалідності в зв`язку з ушкодженням здоров`я при виконанні ним трудових обов`язків на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає. Отже, наявність у МСЕК вказаного обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (касаційне провадження 14-463цс18). З прийняттям указаної постанови внесена визначеність, зокрема, щодо застосування положень законодавства у відповідній редакції при відшкодуванні моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження здоров`я при виконання трудових обов`язків, у подібних правовідносинах. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачу встановлено втрату професійної працездатності 04 липня 2003 року, та врахувавши, що останній на підставі статей 21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача - Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - встановлений первинно - 30%, який при повторних переглядах збільшився та становить 60% безстроково, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 84000 гривень 00 копійок без утримання податку з доходу фізичних осіб. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: partial