Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

2 жовтня 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ „Побутсервіс" про поновлення її на роботі взуттєвиком 4 розряду, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, заподіяної незаконним звільненням, в сумі 2 000 грн., посилаючись на наступне. З 1979 року до 29 серпня 2013 року вона працювала у відповідача взуттєвиком. 26 червня 2013 року директором товариства Сонець Л.П. був виданий наказ № 26 про майбутнє скорочення чисельності працівників взуттєвого цеху в кількості 4 осіб: 1 майстра цеху і 3 взуттєвиків. Наказом № 37-к від 29 серпня 2013 року вона звільнена з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КзПП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки в порушення вимог ст. 49-2 КзПП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. В порушення вимог ст. 42 КзПП України, наказом від 26 червня 2013 року скорочувалась не чисельність працівників, а конкретні особи, при цьому при звільненні її 29 серпня 2013 року не було враховано 34-річний стаж роботи взуттєвиком, не була запропонована інша робота. Тому [PERSON] просила визнати незаконним та скасувати наказ № 26 від 26 червня 2013 року в частині її звільнення з посади взуттєвика, визнати незаконним та скасувати наказ № 37-к від 29 серпня 2013 року про її скорочення, поновити її на посаді взуттєвика, нарахувати та стягнути на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Оскільки незаконним звільненням з роботи відповідач порушив її трудові права, позбавив її засобів до існування, що призвело до моральних страждань та нервового напруження, позивачка просила стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 2 000 грн. Рішенням суду позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ № 26 від 26 червня 2013 року в частині звільнення [PERSON] з посади взутєєвика, визнано незаконним та скасовано наказ № 37- к від 27 серпня 2013 року (фактично наказ від 29 серпня 2013 року) про скорочення [PERSON], поновлено [PERSON] на посаді взуттєвика ПрАТ „Побутсервіс" з 27 серпня 2013 року, зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити [PERSON] за час вимушеного прогулу 621 грн. 60 коп. заробітної плати, стягнуто моральну шкоду в сумі 300 грн. Вирішено питання про судовий збір. В апеляційній скарзі ПрАТ „Побутсервіс" просить вказане рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові, мотивуючи неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обгрунтованість. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові з таких підстав. Задовольняючи частково позов, суд прийшов до висновку, що [PERSON] серед інших взуттєвиків має переважне право на залишення на роботі відповідно до ст. 42 КзПП України, оскільки має найбільший тривалий безперервний стаж роботи на даному підприємстві, не найнижчий розряд і не найнижчу продуктивність праці, тому її необхідно поновити на роботі з 27 серпня 2013 року, з нарахуванням та стягненням на її користь за 56 днів вимушеного прогулу середнього заробітку в сумі 621 грн. 60 коп. та моральної шкоди, заподіяної внаслідок порушення її трудових прав, в сумі 300 грн. Однак погодитись з таким висновком суду не можна, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] з 19 липня 1979 року наказом № 5 від 23 липня 1979 року прийнята на посаду взуттєвика 4 розряду Козелецького райпобуткомбінату (на даний час ПрАТ „Побутсервіс") /а.с. 4-6/. Наказом № 37-к від 29 серпня 2013 року вона звільнена з посади взуттєвика взуттєвого цеху з 29 серпня 2013 року за п.1 ст. 40 КзПП України /а.с.12/. Відповідно до роз"яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 19 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року „Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов"язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КзПП України, суди зобов"язані з"ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу в тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. Про дотримання цих вимог свідчать накази № 25 та № 26 від 26 червня 2013 року, протокол засідання наглядової ради підприємства від 4 червня 2013 року, з яких вбачається, що в товаристві проведено аналіз економічних та виробничих можливостей, зроблено висновок про необхідність внесення істотних змін в організацію виробництва та праці, про раціоналізацію робочих місць та введено нові норми праці для працівників взуттєвого цеху /а.с.11, 22,31/. Внаслідок цих змін прийнято рішення про вивільнення працівників, зокрема, про скорочення штатної чисельності працюючих в ПрАТ „Побутсервіс" працівників взуттєвого цеху в кількості 4 осіб: майстра цеху та 3 взуттєвиків ( п.1 наказу № 26), попереджено про звільнення з 27 серпня 2013 року цих осіб, в тому числі позивачку (п.2 цього наказу), передбачено належне повідомлення про майбутнє вивільнення державну службу зайнятості, нарахування та виплата звільненим працівникам належних сум /а.с.11, 22/. Згідно зі ст. 49-2 КзПП України, про наступне вивільнення [PERSON] повідомлена письмово за 2 місяці, але відмовилась від підпису про ознайомлення з наказом від 26 червня 2013 року /а.с.25/. Фактично відповідачем станом на 30 серпня 2013 року звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КзПП України двох взуттєвиків, в тому числі позивачку /а.с.23, 24/. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КзПП України при скороченні чисельності або штату працівників переважне право на залишення на роботі мають працівники та службовці з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці. Як вбачається з протоколу виробничої наради від 1 серпня 2013 року у взуттєвому цеху працювало 5 осіб: майстер цеху та 4 взуттєвики. Нарадою вирішено питання про звільнення за скороченням чисельності працюючих 2 взуттєвиків / л.с.46-48/. Відповідно до п. 6 ст.14 Закону України "Про зайнятість населення" взуттєвик [PERSON], який є інвалідом 3 групи і не досяг пенсійного віку, має додаткові гарантії у сприянні працевлаштуванню. Його працевлаштування відповідає вимогам ст. 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в України", що підтверджено актом перевірки дотримання вимог цього закону від 30.08.2013 року /а.с.51-52/. Відповідно до ст.18 даного закону відповідач створив спеціальне робоче місце для працевлаштування інваліда, а тому правильно залишив [PERSON] на роботі, оскільки він скороченню не підлягав, так як, будучи інвалідом 3 групи, прийнятий на квотове місце. Висновок суду першої інстанції про те, що цей працівник не має переважного права на залишення на роботі, не відповідає вимогам закону. З трьох інших взуттєвиків звільнена працівниця з меншою кваліфікацією (має 3 розряд) та позивачка [PERSON], яка має 4 кваліфікаційний розряд, але нижчу продуктивність праці, ніж [PERSON], з таким же розрядом, що підтверджується довідкою про їх заробітну плату залежно від продуктивності праці: 6 191 грн. 10 коп. у позивачки та 9 991 грн. 12 коп. у [PERSON] /а.с.54/. Отже, відповідачем при вирішенні питання про звільнення позивачки виконані вимоги ч. 1 ст. 42 КзПП України, тому посилання в рішенні суду на порушення відповідачем вимог ст. 42 КзПП України є необгрунтованим. В ПрАТ „Побутсервіс" відсутня профспілкова організація, тому попередньої згоди профспілкового комітету на звільнення відповідно до ст. 43 Кзпп України адміністрації не потрібно. Станом на 29 серпня 2013 року вакантних посад на підприємстві не було, що позбавило відповідача можливості перевести позивачку на іншу роботу на підприємстві. Викладені обставини свідчать про те, що звільнення [PERSON] за п. 1 ст. 40 КзПП України проведено у відповідності до трудового законодавства. Тому апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 233 КзПП України місячний строк для звернення до суду у справах про звільнення обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивачка відмовилась 29 серпня 2013 року від ознайомлення з наказом про звільнення та від отримання трудової книжки /а.с. 36/. В зв'язку з тим, що трудова книжка та належні їй до виплати суми надіслані поштою на домашню адресу /а.с.30/, суд апеляційної інстанції не вважає пропущеним місячний строк звернення її до суду. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції в повному обсязі, ПрАТ „Побутсервіс" не доплатив судовий збір в сумі 114 грн.70 коп. щодо вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, і оскільки його апеляційна скарга підлягає задоволенню, ця сума підлягає стягненню з [PERSON] на користь держави. Також з [PERSON] на користь ПАТ „Побутсервіс" підлягає стягненню 57грн.35коп. в повернення сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги.

Outcome: approved