Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON]) про відшкодування матеріальної шкоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником 39/100 частини квартири [ADDRESS], відповідач є власником 15/100 частини вказаної квартири. Після самочинної перебудови та встановлення відповідачем для власного користування унітазу та ванни на спільній кухні та блокування дверей, позивач залишилась без кухні. У жовтні 2013 року позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовною вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду від 16.04.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.09.2014, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю і відшкодування моральної шкоди задоволено частково, зобов'язано відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні спільною кухнею та надати ключі від дверей до входу на спільну кухню. Позивач зазначає, що станом на 01.12.2014 рішення суду не виконане відповідачем, з липня 2013 року позивач не має доступу до приміщення спільної кухні, де знаходиться газова плита для приготування їжі у зв`язку з чим вона вимушена була придбати електричну плиту, чайник та електрокип'ятильник. З огляду на те, що відповідач не виконує рішення та чинить перешкоди у користуванні спільною кухнею, у зв'язку з чим позивачем були понесені судові витрати та витрати на придбання приладів для приготування їжі та підігріву води, позивач звернулася до суду з позовом, відповідно якого просить суд стягнути з [PERSON]. на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 1813,37 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок порушення прав користування та розпорядження належними позивачу 39/100 частини квартири [ADDRESS]. В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання, яке відбулося 01.04.2015, не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду письмові заперечення, відповідно яких заперечує з приводу задоволення позову, просить відмовити в повному обсязі, крім того, просить слухати справу у його відсутність. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. За приписами ст.ст. 10, 11 ЦПК України,суд вирішує справи на засадах змагальності, не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених позовних вимог, на підставі поданих ними доказів. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2014, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.09.2014, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю і відшкодування моральної шкоди задоволено частково, зобов'язано відповідача не чинити перешкод позивачу у користуванні спільною кухнею та надати ключі від дверей до входу на спільну кухню. Як вбачається зі змісту позовної заяви, сума відшкодування, яку позивач просить стягнути з відповідача, становить 1813,37 грн., та складається із: судового збору, сплаченого [PERSON], за подачу позову в Шевченківський районний суд м. Києва від 21.10.2013 у розмірі 114,71 грн.; судового збору, сплаченого [PERSON], за подачу позову в Шевченківський районний суд м. Києва від 26.09.2013 у розмірі 229,41 грн.; судового збору, сплаченого [PERSON], за подачу позову в Шевченківський районний суд м. Києва від 29.11.2014 у розмірі 243,60 грн.; кошти, витрачені за направлення запиту поштою в Київську міську державну адміністрацію, у розмірі 10,80 грн.; кошти, витрачені на замовлення в КП ЖЕК "Михайлівська" Акту обстеження квартири [ADDRESS] від 02.10.2013, у розмірі 133,51 грн.; кошти, витрачені на замовлення в КП ЖЕК "Михайлівська" Акту обстеження квартири [ADDRESS] від 08.01.2014, у розмірі 137,52 грн.; кошти, сплачені за направлення поштою позовної заяви від 28.09.2013 до Шевченківського районного суду м. Києва, у розмірі 18,54 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання позовної заяви від 28.09.2013, у розмірі 44,00 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання клопотання про приєднання до матеріалів справи від 07.01.2014, у розмірі 23,00 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання заперечення на апеляційну скаргу [PERSON], у розмірі 8,00 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2014, у розмірі 39,00 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання виконавчих документів, у розмірі 15,00 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання чеків та квитанцій, у розмірі 54,00 грн.; кошти, витрачені на ксерокопіювання позовної заяви від 29.11.2014, у розмірі 22,00 грн.; кошти, витрачені на придбання електроплитки та електрочайнику, у розмірі 1198,00 грн.; кошти, витрачені на придбання кип'ятильнику з подовжувачем, у розмірі 110,00 грн. Частиною 1 статті 88 ЦПК Українипередбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Як вбачається з витрат, понесених позивачем, які остання просить стягнути з [PERSON], більша половина з них витрачені в рамках розгляду цивільної справи №761/25497/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю і відшкодування моральної шкоди та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання проведеної перебудови квартири законною, зі змісту якого вбачається, що судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Таким чином, [PERSON] не позбавлена права відшкодувати судові витрати, понесені нею в рамках розгляду цивільної справи №761/25497/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю і відшкодування моральної шкоди, шляхом подачі заяви до суду, що ухвалив рішення. Що стосується витрат, понесених [PERSON] на придбання приладів для приготування їжі та підігріву води, а саме: електроплитки, електрочайнику, кип`ятильнику з подовжувачем, слід зазначити наступне. Позивач зазначає, що у зв'язку з невиконанням відповідачем рішення суду від 18.02.2014, нею понесені витрати на придбання приладів, оскільки вона позбавлена можливості користуватися спільної кухнею, у зв'язку з чим вимушена була придбати прилади для підігріву води та готування їжі. Разом з тим, слід зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Частиною 2 ст. 14 ЦПК України встановлено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2014 у справі №761/25497/13-ц позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Разом з тим, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2014 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.09.2014 вбачається, що [PERSON], не погодившись з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2014, оскаржував його в апеляційному та касаційному порядку. Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.02.2014 набрало законної сили лише 16.04.2014 на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2014, та є обов'язковим до виконання саме з 16.04.2014. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. При цьому, суд зазначає, що для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов'язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом статті, що коментується, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі; в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. Як роз'яснено у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З матеріалів справи вбачається, що 30.05.2014 головним державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Гречухом О.Я. відкрито виконавче провадження по виконанню судового рішення №761/25497/13-ц на підставі виконавчого листа, виданого 26.05.2014. З матеріалів справи вбачається, що в процесі примусового виконання рішення суду, таке є не виконаним, про що складено акти від 11.09.2014 та 06.10.2014. Слід зазначити, що на обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] долучено до матеріалів справи товарний чек на придбання кип'ятильнику та подовжувача від 25.05.2014 та товарний чек на придбання електроплитки та електрочайнику від 03.04.2014. Таким чином, позивачем не надано в порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України належних та допустимих доказів, які б підтверджували винні дії чи бездіяльність відповідача та доводили причинно-наслідковий зв'язок, внаслідок яких могло бути завдано шкоду позивачу, оскільки грошові кошти, витрачені на придбання електроплитки та електрочайника, понесені позивачем до набрання рішення законної сили (товарний чек від 03.04.2014), а кошти, витрачені на придбання кип'ятильника та подовжувача (товарний чек від 03.04.2014), понесені позивачем до встановлення вини відповідача внаслідок ухилення від виконання рішення суду (акт державного виконавця від 11.09.2014). Крім того, в судовому засіданні позивач зазначила, що зареєстрована за іншою адресою, а тому суд вважає, що позивачем не доведено необхідності купівлі даних товарів. Також, слід зазначити, що за адресою: [ADDRESS], проживає син позивача, про що остання повідомила в судовому засіданні, однак, він не є позивачем у справі. Тому, з урахуванням вищевикладеного, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed