Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

08.11.2013р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «Аверс компани» про визнання рішення загальних зборів товариства, оформлене протоколом загальних зборів учасників товариства № 5 від 10.10.2013р., в частині звільнення з посади директора недійсним та поновлення на посаді (а.с. № 2-4). Ухвалою суду від 25.11.2013р. під головуванням судді Демидової С.О. провадження у справі було закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 205 ЦПК України (а.с. № 36-37).Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.01.2014р. ухвала суду від 25.11.2013р. скасована та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. № 54-55). 17.01.2014р. справа повернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська та 29.01.2014р. була передана в провадження судді Ткаченко Н.В.Ухвалою від 30.01.2014р. справу прийнято в провадження суддею Ткаченко Н.В.(а.с. 58). В подальшому, 04.03.2014р. та 15.04.2014р. представником позивача - [PERSON] (діє за дорученням від 07.11.2013р. - а.с. № 28) було уточнено позовні вимоги. В остаточній редакції від 15.04.2014р. вони містять вимоги про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. № 68-69, 90-93). В обґрунтування позовних вимог, представник позивача - [PERSON] посилалася на те, що звільнення відповідача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України суперечить нормам законодавства, зокрема ст. ст. 43, 55 Конституції України, ст. ст. 2, 135-1, п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, постанові ДК РМ СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріата Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28.12.1977р. № 447/24 (діюча), судовій практиці по звільненню працівників з підстави втрати довіри. Вважала, що позивача звільнено без законної підстави. Звільнення позивача з посади директора представник позивача вважала скоріш реакцією на корпоративний конфлікт, що виник між учасниками ТОВ «Аверс компани» у вересні 2013р. і на сьогодні розглядається господарським судом. Тому просила задовольнити позовні вимоги, визнати незаконним звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, поновити його на посаді директора з 10.10.2013р., стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за повних 6 міс. у розмірі 18493грн.50коп. (на стягненні середнього заробітку за період з 12.04.2014р. по 29.04.2014р. не наполягала). Крім того, представник позивача в судовому засіданні 29.04.2014р. та в заяві від 29.04.2014р. заперечувала проти винесення заочного рішення суду, вважаючи, що є підстави для винесення рішення суду за відсутністю відповідача на загальних засадах ЦПК України. Крім того, заявою від 29.04.2014р. представник позивача просила поновити позивачу пропущений з поважних причин строк подачі позову в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки позивач взагалі не повідомлявся листом від 10.10.2013р. про розрахунок з ним при звільненні (а.с. № 128). Представник відповідача - ТОВ «Аверс компани» - в судові засідання 18.02.2014р., 04.03.2014р., 26.03.2014р., 16.04.2014р. та 29.04.2014р. не з'явився. Повідомлявся кожного разу рекомендованими листами по двом адресам: юридична та фактична (а.с. № 5, 14, 29). Між тим, повідомленням про отримання судових повісток відповідачем до суду не поверталися, це стосується і конвертів, незважаючи, що документально було підтверджено факт надіслання кожного разу судових повісток поштою (а.с. № 65, 66, 76, 77, 78, 79, 84, 85, 86, 102, 103, 104). Станом на 29.04.2014р. повернувся лише один з конвертів, направлений за фактичною адресою відповідача, із судовою повісткою на 26.03.2014р. та уточненням позовних вимог з позначкою „за закінченням терміну зберігання" (а.с. № 78, 79, 79а). Повідомленням Укрпошти підтверджено тільки факт отримання однієї судової повістки на 16.04.2014р. та уточненої позовної заяви за юридичною адресою, між тим, повідомлення про отримання до суду не повернулося (а.с. № 84, 85). У зв'язку з чим на два останні судові засідання відповідач повідомлявся відповідно до вимог ч. 9 ст. 74 ЦПК України шляхом розміщення оголошення в газеті „Вісті Придніпров'я" за 03.04.2014р. та 24.04.2014р. (а.с. № 87, 88-89, 105, 106-107). Про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги вищезазначене, а також те, що матеріали цивільної справи містять письмові заперечення представника відповідача Гарницького П.П. (під час знаходження справи в провадженні судді Демидової С.О. - а.с. № 27, 29-32), то суд вважає за можливе розглянути цивільну справу за відсутністю відповідача з винесенням рішення суду на загальних засадах, оскільки письмові заперечення представника відповідача дають суду підстави зробити висновок про те, що сторона відповідача позовні вимоги [PERSON] про поновлення його на роботі на посаді директора не визнавала. Крім того, представник позивача в судовому засіданні 29.04.2014р. заперечувала проти винесення заочного рішення суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.07.2009р. рішенням загальних зборів засновників (учасників) ТОВ "Аверс компани" [PERSON] було призначено на посаду директора ТОВ "Аверс компани", про що видано наказ №1 від 08.07.2009р., контракт з ним не укладався (а.с. № 12). Повноваження директора позивач здійснював відповідно до статуту товариства (а.с. № 6-10, 108-127). Відомості про директора [PERSON] були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців України і на сьогоднішній день відповідачем змінені не були (а.с. № 11). 08.09.2013р. позивач отримав телеграму від [PERSON] про призначення на 10.10.2013р. позачергових загальних зборів ТОВ «Аверс компани» із зазначенням порядку денного: звіт директора товариства, переобрання директора товариства (а.с. № 13). Телеграма була направлена позивачу, оскільки він є одним із учасників ТОВ «Аверс компани». Відповідно до статуту товариства, його внесок до статутного капіталу складає 25200 грн. і становить 40% статутного капіталу товариства. Інша частка у статутному капіталі належить [PERSON] становить 60% статутного капіталу товариства і складає 37800 грн. 13.09.2013р. учасниця ТОВ «Аверс компани» [PERSON], яка не є працівником ТОВ «Аверс компани», одноособово видала розпорядження № 1, яким відсторонила позивача від виконання посадових обов'язків директора ТОВ «Аверс компани» і прийняла на себе повноваження директора та голови загальних зборів ТОВ «Аверс компани» (а.с. № 14). У зв'язку з робочим відрядженням до м. Світловодська Кіровоградської області з 09.10.2013р. по 11.10.2013р., позивач заздалегідь повідомив [PERSON] листом від 07.10.2013р. про неможливість взяти участь у загальних зборах ТОВ Аверс компани» 10.10.2013р. (а.с. № 15-18). 10.10.2013р. не дивлячись на відсутність позивача у м. Дніпропетровську, засідання загальних зборів ТОВ «Аверс компани» відбулося (а.с. № 19). Про звільнення [PERSON] дізнався 19.10.2013р., отримавши поштою витяг з протоколу №5 загальних зборів ТОВ "Аверс компани" від 10.10.2013р. (а.с. № 94). Відповідно до ст. 60 Закону України «Про господарські товариства» та п. 12.3. статуту ТОВ «Аверс компани» для наявності кворуму на засіданні мають бути присутні учасники, що володіють у сукупності більш як 60 відсотками голосів. Зборами прийнято рішення про звільнення позивача з посади директора ТОВ «Аверс компани» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, тобто за дії працівника, який безпосередньо обслуговує товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Таке звільнення позивача з посади директора ТОВ «Аверс компани» є незаконним, а тому він підлягає поновленню на цій посаді з 10.10.2013р. зі сплатою йому середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку вчинення винних дій працівником, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. Зі змісту витягу з протоколу №5 від 10.10.2013р. вбачається, що позивача звільнено з посади за відсутності підстав для застосування п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. У рішенні про звільнення не зазначено, у чому саме полягають винні дії позивача, які б порушували законодавство і свідчили про невиконання позивачем своїх трудових обов'язків під час безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Про ймовірні претензії відповідача щодо діяльності позивача можна лише здогадуватися зі змісту розпорядження №1 від 13.09.2013р., згідно якого директора відсторонено від посади до 10.10.2013р. у зв'язку з діяльністю, пов'язаною з підривом економічної діяльності товариства, розкриттям комерційної таємниці з метою доведення до банкрутства. Між тим, ці звинувачування звинувачення суд оцінює критично, оскільки вони є непідтвердженими, не містять конкретних фактів порушення трудових обов'язків позивачем і не стосуються діяльності з безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей. Отже, рішення про звільнення позивача від 10.10.2013р. було прийнято за відсутності винних протиправних дій позивача, наявність яких вимагає п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України і, таким чином, свідчить про звільнення позивача без законної підстави. Окрім відсутності порушень трудового законодавства з боку позивача, його не могло бути звільнено згідно п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, оскільки позивач не належить до категорії працівників, які можуть бути звільненні на підставі втрати довіри до них. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України може бути звільнено працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності. Коло таких працівників можна встановити, з урахуванням ст. 135-1 КЗпП України та постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріата Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. Так, відповідно до ст. 135-1 КЗпП України з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей може бути укладено письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. На сьогоднішній день в Україні діє перелік посад і робіт, затверджений постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28.12.1977р. № 447/24. В зазначеному переліку посад не зазначається посада директора господарського товариства, так само в переліку робіт не передбачено обов'язки, які виконує директор господарського товариства відповідно до статуту. Про необхідність застосування судами зазначеного переліку, вирішуючи спори про звільнення працівників свідчить судова практика касаційної інстанції (а.с. № 95-98). Отже, аналіз правових норм та судової практики свідчить, що за п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України може бути звільнено не будь-яких працівників, а лише тих, що належать до виключного переліку посад і робіт, визначеного нормативно-правовими актами. Посада директора господарського товариства до такого переліку не відноситься, а отже правові підстави звільнення позивача з посади директора за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України були відсутні. Також, всупереч вимогам ст. 47 КЗпП України позивачу не направлялася копія наказу про звільнення. Звільнивши позивача, відповідач направив йому поштою лист №73 від 10.10.2013р. з витягом з протоколу № 5 від 10.10.2013р. (а.с. № 94). У листі відповідач повідомляє про звільнення позивача, про направлення йому копії витягу з протоколу про звільнення та вимагає прибути на підприємство для передачі документів новопризначеному директору. Мови про оформлення наказу про звільнення і направлення його копії позивачу не було і такий наказ позивач не отримував. Зазначені порушення чинного трудового законодавства призвели до порушення права позивача на працю, закріпленого ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України. Відповідно до ст. 55 Конституції України та 2 КЗпП України кожен має право на судовий захист своїх порушених прав. Відповідно до ч. 2 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення працівника без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ці ж висновки зазначені і в п.18 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з подальшими змінами). Зі змісту довідки про доходи, отриманої позивачем у ДПІ Жовтневого району м. Дніпропетровська ГУ Міндоходів у Дніпропетровській області, за другий квартал 2013р. заробітна плата позивача у ТОВ «Аверс компани» складала 9246 грн., 75 коп., тобто середньомісячна заробітна плата позивача становить 3082 грн.25 коп. (а.с. № 70) . При звільненні остаточний розрахунок з позивачем проведено не було. Отже, на сьогоднішній день за період останніх повних шести місяців з 11.10.2013р. до 11.04.2014р. (включно) заборгованість відповідача перед [PERSON] складає 18493 грн. 50 коп. (3082грн.25коп. х 6 міс. = 18493грн.50коп.). При стягненні суми середнього заробітку з час вимушеного прогулу, суд приймає до уваги ті обставини, що в судовому засіданні представник позивача на запитання головуючого зазначила, що позивач не наполягає на стягненні середньої заробітної плати за період з 12.04.2014р. по 29.04.2014р., його цілком влаштовує стягнення за повні шість місяців, що сплинули з дня його незаконного звільнення. Обговорюючи питання про строки позовної давності, суд виходить з того, що вони не пропущені, оскільки позов в частині поновлення на роботі пред'явлено [PERSON] 08.11.2013р., тобто в межах місячного терміну з дня звільнення 10.10.2013р. (ч. 1 ст. 233 КЗпП України). Що стосується позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то суд вважає його пропущеним виходячи з положень ст. 238 КЗпП України та висновків Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012р. Між тим, суд вважає за необхідне поновити цей строк, оскільки взагалі відсутні дані, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з розрахувався з позивачем при його звільнені (лист № 73 від 10.10.2013р. - а.с. № 94) . Підводячи підсумок викладено, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі, а саме визнати незаконним звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, поновити його на посаді директора з 10.10.2013р., стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за повних 6 міс. у розмірі 18493грн.50коп. Відповідно до ч. 5 ст.235 КЗпП України визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше, ніж за один місяць, у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Приймаючи до уваги вищенаведені норми права, суд вважає на необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі [PERSON] на посаді директора ТОВ «Аверс компани» з 10 жовтня 2013р., а також в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць, а саме в розмірі 3082грн.25коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням тих обставин, що позивач був звільнений за законом при подачі позову від сплати судових витрат відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати стягнути рішенням суду з відповідача на користь держави у розмірі 487грн.20коп. (243грн.60коп. за вимоги в частині визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі + 243грн.60коп. за вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу = 487грн.20коп.). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved