Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивач [PERSON] 07.06.2021 звернулася до Роменського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до ТОВ «Роменський завод продтоварів» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день постановлення рішення, 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 1200 грн. у відшкодування витрат по оплаті послуг адвоката з підготування позовної заяви. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до наказу № 269/к від 01.12.2018 року позивачку прийнято на роботу в ТОВ "Роменський завод продтоварів» на посаду укладальник-пакувальник. 09.03.2021 згідно наказу № 16/к позивачку звільнено з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпПУ), що підтверджується записами за № 18 та 19 у її трудовій книжці. На час його звільнення з роботи існувала заборгованість по виплаті заробітної плати станом на 24.05.2021 в розмірі 20 989 грн. 19 коп., що підтверджується довідкою, яку надав відповідач,№ 355 від 31.05.2021 року, яка по цей день не погашена. У зв`язку з вищевикладеним позивач вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. 11 червня 2021 року ухвалою Роменського міськрайонного суду відкрите провадження по справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання (а.с. 17). 26 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від генерального директора ТОВ «Роменський завод продтоварів», у якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] відповідач визнає частково в сумі 20 989,19 грн., в іншій частині позовні вимоги не визнає, вважають їх необгрунтованими та безпідставними. Щодо заборгованості по заробітній платі., зазначив, що 09 березня 2021 року [PERSON] не працювала, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за березень 2021 р. Останній робочий день [PERSON] перед звільненням був 06 березня 2021 р. А тому, відповідач звільняється від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпП. Така правова позиція підтримується постановою Верховного Суду від 27.01.2020 р. у справі № 682/3060/16-ц. Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача: отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання (за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Втабелі обліку використання робочого часу за березень 2021 р. ТОВ «Роменський завод продтоварів» відображав лише відпрацьовані години працівником товариства та відсутність на роботі з поважних причин (відпустка, лікарняний тощо). У разі якщо працівник не працював, будь-яких позначок в табелі не ставиться. Щодо стягнення середнього заробітку. Утрудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. Отже, необхідно врахувати наступні обставини, а саме: відсутність вимоги позивача про розрахунок, позивачем не надано належних та допустимих доказів про понесені майнові втрати,пов`язані із затримкою розрахунку по заробітній платі. У такому разі, вважаємо можливим зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Такий висновок також викладено у постанові ВС від 17.03.2020 у справі № 569/6583/16-ц. Крім того, сума заборгованості по заробітній платі становить 20 989,19 грн., проте позивач заявляє вимоги про стягнення середнього заробітку в сумі 16 390,00 грн. Щодо стягнення моральної шкоди, відповідач зазначив, що вматеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б дозволяли встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг. Отже, вимоги позивача про стягнення з ТОВ "Роменський завод продтоварів" моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. є необґрунтованими та недоведеними. Щодо витрат на надання правничої допомоги, відповідач зазначив, що витрати сторони судового процесу мають бути документально підтверджені та доведені. На підтвердження позивачка повинна була надати до суду детальний опис послуг відповідно до договору про надання правової допомоги. При визначенні суми відшкодування потрібно виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Крім того, приписами ч. 5 ст. 137 ЦПК, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Щодо утримання податку, відповідач зазначив, що Верховний Суд в постанові від 18.07.2018 р. по справі № 359/10023/16-ц (провадження № 61- 14794св18) дійшов висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, розраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку повинен нарахувати роботодавець під час виконання відповідного судового рішення. Тобто сума, призначена судом як виплата середнього заробітку, зменшується на суму податків і зборів. Під час вирішення питання про призначення суми, яка підлягає стягненню на користь позивача суд має вказувати суму без відрахування з неї податків і зборів. При цьому в резолютивнійчастині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата всіх обов`язкових податків покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. У зв`язку з вищевикладеним відповідач просить суд: у разі задоволення позовних вимог [PERSON] , зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, зменшити розмір витрат на правничу допомогу; в іншій частині в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити; в резолютивній частині рішення зазначити, що суми визначено без утримання податків та обов`язкових платежів та з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів; розгляд справи здійснювати за відсутності представника відповідача (а.с.31-34). 27 серпня 2021 року ухвалою Роменського міськрайонного суду закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 41). Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у заяві до суду підтримала позовну заяву з підстав викладених у ній, просила задовільнити позовні вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з`явилися, в заяві до суду просили провести розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов до наступного висновку. Як зазначено у трудовій книжці [PERSON] , відповідно до наказу № 269/к від 01.12.2018 року її прийнято на роботу в ТОВ «Роменський завод продтоварів» на посаду укладальником - пакувальником (запис № 18). 09.03.2021 року згідно наказу № 16/к від 09.03.2021 [PERSON] звільнено з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпПУ), що підтверджується записами за № 19 (а.с.7). Відповідно до наказу № 269/к від 01.12.2018 року [PERSON] прийнято на роботу в ТОВ «Роменський завод продтоварів» на посаду укладальником - пакувальником (а.с.37). Згідно наказу № 16/к від 09.03.2021 року [PERSON] звільнено з посади укладальника - пакувальника, за власним бажанням (ст. 38 КЗпПУ). Грошова компенсація за невикористану відпустку складає 24 календарних днів (а.с.36). Відповідно до довідки ТОВ "Роменський завод продтоварів» про заборгованість по заробітній платі станом на 24.05.2021 № 355 від 31.05.2021, на час звільнення з роботи [PERSON] існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 20 989 грн. 19 коп. (а.с.7). Як зазначено у довідці ТОВ "Роменський завод продтоварів» № ЦО000000104 від 26.08.2021, [PERSON] працювала в ТОВ «РЗП» з 01.12.2018 по 08.03.2021 на посаді укладальник - пакувальник. Дохід за період з 01.01.2021 по 28.02.2021 склав 9 201, 81 грн. Середньоденна заробітна плата становить 158 грн. 65 коп. (а.с.38). Відповідно до табелю роботи працівників дільниці на березень 2021 року [PERSON] звільнена з 09.03.2021 (а.с.35). Відповідно до договору від 02.06.2021 адвокат Менько Д.Д. та [PERSON] уклали договір про надання правничої допомоги (а.с.13). Згідно акту приймання - передачі наданих послуг [PERSON] отримала правничу допомогу від адвоката Менько Д.Д. (а.с.14). Як зазначено у квитанції № 16 від 04.06.2021 адвокат Менько Д.Д. на підставі договору про надання правничої допомоги від 02.06.2021 отримав від [PERSON] 1200 грн. (а.с.12). Відповідно до розрахункових листів виданих ТОВ «Роменський завод продтоварів» [PERSON] , борг за підприємством на початок місяця становить на кінець січня 2021 року становить 18 379, 18 грн., на кінець лютого становить 16 693, 64 грн. (а.с.9). Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ч. 5 ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. В ч. 5 ст. 24 Закону України «Про оплату праці», зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власника уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, позовні вимоги в частині виплати заборгованості ТОВ «Роменський завод продтоварів» [PERSON] по заробітній платі у розмірі 20 989,19 грн., підлягають задоволенню. Щодо відшкодування середнього заробітку за весь період затримки. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавцю щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Відсутність достатніх фінансових ресурсів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Таким чином, у зв`язку з невиплатою заборгованості по заробітній платі, на підставі ст. 117 КЗпП, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині виплати середньої заробітної плати [PERSON] , за час затримки розрахунку. Визначаючи розмір середньої заробітної плати, суд враховує наступне. За змістом положень п.п. 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року по справі № 6-113цс16, у частині врахування критеріїв, за якими можна зменшити розмір відшкодування, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, із чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин, враховуючи розмір несплаченої заробітної плати, період несплати, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі в частині виплати середнього заробітку за період з 09.03.2021 по 06.09.2021 включно, тобто з дати невиплаченої заробітної плати по день ухвалення рішення по справі. Клопотання відповідача про зменшення розміру середнього заробітку працівника за час затримки розрахунку, суд визнає необґрунтованим, оскільки останнім не наведено причин з яких була невиплачена заробітна плата, а також судом враховується розмір невиплаченої плати, період затримки, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, зокрема, що відповідачка не зволікала зі зверненням до суду щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09.03.2021 по 06.09.2021 (124 робочих дня), виходячи з середньоденної зарплати в розмірі 287,55 грн.: 287,55 грн. * 124 = 35 656,20 грн. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в тому числі: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням майна, в фізичному болі та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим пошкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Те, що внаслідок не проведення роботодавцем з працівником розрахунку при звільненні, йому спричинюється моральна шкода, зазначається Конституційним судом України в Рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року у справі, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до зазначеної норми, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушені права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Позивач навела достатньо підстав, на підтвердження того, що внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральну шкоду, спричинено моральні стражданнями, які проявилися негативних змінах в її житті. Крім того, наслідки події спричинили нераціональне витрачання життєвого часу, зокрема, на збір документів для подання позову до суду та обумовили необхідність залучання значних фізичних та матеріальних ресурсів Встановивши обсяг спричинених страждань, характер душевних страждань, яких позивачка зазнала, суд дійшов висновку про справедливість заявлених позивачкою вимог щодо стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 2000 грн., а отже доводи відповідача про те, що позивачкою не доведено завдання їй моральної шкоди є такими, що не заслуговують на увагу. Враховуючи вищенаведене, виходячи із вимог розумності і справедливості, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для компенсації позивачу моральної шкоди у розмірі 2000 грн. стороною відповідача. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд, виходячи з положень ст. 137 ЦПК України, вважає, що розмір витрат, зазначений позивачем, є співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом, обсягом наданих послуг. На підтвердження цих судових витрат позивачем суду надано договір про надання правової допомоги від 02.06.2021, актом приймання - передачі послуг та квитанцію № 16 на суму 1200 грн. в рахунок оплати гонорару адвоката відповідно до зазначеного договору. Оскільки позивач, згідно з п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору, тому на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі, визначеному зазначеним законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved