Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач в вересні 2020 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 06.10.2012 року між публічним\~\~\~\~акціонерним\~\~ товариством\~\~ комерційний\~\~ банк\~\~ "ПриватБанк"\~\~ правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем \~укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивачем емітовано та видано відповідачеві\~\~кредитну\~\~картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Повернення кредиту повинно було здійснюватись шляхом сплати щомісячних платежів у розмірі та в порядку, визначеному договором. Сторони визначили, що договір складається з анкети-заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів. Проте позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором. Станом на 31.08.2020 року загальна сума заборгованості відповідача, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості становила 119429,76 грн. у тому числі заборгованість за тілом кредиту у сумі 471, 07 грн., 117402,05 грн. нараховано відсотків за користування кредитом, пеня за прострочення виконання зобов`язань за договором у сумі 1556 грн. 64 коп. З цих підстав АТ КБ "ПриватБанк" просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 119429 грн.76 коп. за договором б/н від 06.10.2012 та 2102 грн. судового збору. Ухвалою суду від 30.09.2020 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Від відповідача надійшов відзив на позов в якому просив застосувати строки позовної давності. Також вказував, що на умовах на які посилається банк він не укладав кредитний договір. 06.10.2012 року Банком була видана банківська картка. Строк дії картки складав три роки, тобто до 06.10.2015 року. Жодних інших перепущених кредитних карток відповідач не отримував. Просив суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Окрім того, додатково надав письмові пояснення в яких зазначав, що на даний час він перебуває на військовій службі [NUMBER] з 10.11.2017. У відповідності до ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Зазначає, що позивачем нараховано відповідачу проценти та штрафні санкції за період з 10.11.2017 по 31.08.2020 в порушення умов Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», що свідчить про недоведеність позовних вимог. Окрім того, звертав увагу суду, що він народився [INFO] , заява б\\н була підписана 06.10.2012, тобто на момент підписання заяви відповідачу було 17 років та 1 місяць, а тому в силу ст.34 ЦК України він не міг приєднатися до «Умов та правил надання банківських послуг», оскільки не мав цивільної дієздатності. Просив суд в задоволенні позову відмовити. 09.11.2020 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому посилався банк на те, що сторони вільні в укладенні договорів, а також на те, що до певного часу позичальник умови договору виконував, що свідчить про визнання договору, просили суд позов задовольнити. 01.12.2020 року від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог відповідно до якої позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором б\\н від 13.07.2010 в сумі 3126,84 грн., з яких 471,07 грн. заборгованість за тілом кредиту, 994 грн. 11 коп. заборгованість за відсотками, 1661 грн. 66 коп. пеня, а також понесені судові витрати. В судове засідання сторони не з`явилися, представник позивача разом з позовом подав заяву про розгляд справи без його участі, відповідач надав довідку з якої убачається, що він перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] з 10.11.2017 року, а тому суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі сторін за наявними у справі доказами. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що 06.10.2012 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді . На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи. Згідно з наданим банком розрахунком та відповідно до поданої заяви про зменшення позовних вимог Банк нарахував відповідачу заборгованість в сумі 3126,84 грн., з яких 471,07 грн. заборгованість за тілом кредиту, 994 грн. 11 коп. заборгованість за відсотками, 1661 грн. 66 коп. пеня , а також понесені судові витрати. Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст.\~626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст.638 ЦК України\~встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У\~ст.526 ЦК України \~передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~ Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1\~ст.1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1\~ст.1048 ЦК України) Ч. 2 ст.1054 ЦК України \~\~встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч. 1\~ст.633 ЦК України \~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу \~договором приєднанням є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст.\~633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 1\~ст.1048 ЦК України \~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.549 ЦК України \~\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Ч. 1, ч. 2\~ст.551 ЦК України \~визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з ч. 1\~ст.1050 ЦК України \~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст.625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві позичальника від 06.10.2012 року не відображено суму кредитного ліміту на яку посилається позивач, процентна ставка за кредитом не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи право на нарахування неустойки, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 06.10.2012 року б/н, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено позовну давність щодо вимог банку - 50 років (п. 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15). Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1\~ ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6\~ ст.8 ЦПК України \~обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~ ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17). Як убачається з наданого відзиву відповідач оспорював правомірність нарахування Банком відсотків в розмірі 30 %, 34,80 % річних та 43,20 %, з посиланням на те, що кредитний договір із вказаним розміром відсотків він не підписував, протилежне судом не встановлено. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, за умови додержання банком строків позовної давності, підлягали б задоволенню вимоги про стягнення з відповідача суми залишку тіла кредиту в розмірі 471 грн.07 коп.. Як зазначав відповідач банківська картка ним отримана 06.10.2012, строк дії картки складав до 06.10.2015, а тому вказує, що строк позовної давності сплив 06.10.2017 року. Банк звернувся до суду з позовом 02.09.2020 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності з моменту закінчення строку дії банківської картки. Після закінчення дії кредитної картки, як вказує відповідач та не спростовано позивачем, перевипущених кредитних карт [PERSON] отримано не було. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу , а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не із закінченням строку дії договору (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 01.10.2014 у справі № 6-134цс14). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19.03.2014 у справі № 6-14цс14. Як убачається з матеріалів справи Банком кредитна карта «Універсальна» видана відповідачу 06.10.2012 року в момент заповнення та підписання відповідачем в відділенні банку заяви анкети від 06.10.2012 , доказів її видачі саме 04.06.2014 р. як зазначає в своїй довідці позивач суду не надано. Відповідно до ч.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушення, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 264 ЦПК України встановила, що під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Враховуючи те, що відповідач просив суд застосувати строки позовної давності, а відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. В стягненні пені та відсотків суд відмовляє через ненадання доказів на підтвердження позовних вимог, а в стягненні заборгованості за тілом кредиту суд відмовляє через сплив позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed