Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності звернувся до суду про відшкодуванні часткової оплати вартості путівки №030402, використаною застрахованою особою [PERSON] за рахунок коштів Фонду на суму 1251,6 грн., яка внесена відповідачем через установу банку Акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» 25.02.2014 року, але не отримана позивачем з причин віднесення 28.02.2014 року зазначеної банківської установи до категорії неплатоспроможних. Посилаючись на вимог ст.. 1212 ЦК України просили суд задовольнити позов. В судове засідання сторони не зявилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, надавши свої заперечення проти позовних вимог, з проханням розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, в своїй заяві просив розглянути справу за його відсутності, позов вважає обґрунтованим. У звязку з неявкою в судове засідання сторін, фіксування судового розгляду справи за допомогою технічних засобів не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності приходить до наступних висновків, а саме. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Положеннями частини першої та частини третьої статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Цивільні права та обовязки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 47 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, але втратив чинність з 01 січня 2015 року на підставі Закону України N 77-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці", з метою забезпечення відновлення здоровя застрахована особа та члени її сімї (а також особа, яка навчається у вищому навчальному закладі) мали право на отримання санаторно-курортного лікування, оздоровлення в спеціалізованих оздоровчих закладах у межах асигнувань, установлених бюджетом Фонду на зазначені цілі, та в порядку та на умовах, визначених правлінням Фонду. Надання послуг застрахованим особам, пов'язаних із санаторно-курортним лікуванням, здійснюється за наявності медичних показань. Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25 лютого 2009 року № 12 було затверджено "Порядок отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності", пунктом 4.5 розділу 4 якого передбачено виділення застрахованій особі путівки в двомісний номер з частковою оплатою в розмірі 20 відсотків її вартості на підставі рішення комісії (уповноваженого) із соціального страхування, при цьому за умовами п.4.13 розділу 4 зазначеного Порядку часткова оплата вартості путівки до санаторію вноситься до каси страхувальника за основним місцем роботи застрахованої особи, а при відсутності каси - через установу банку на транзитний рахунок органу Фонду за місцем обліку страхувальника. Аналогічні положення містилися в ст.22 Закону України "Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням" від 18 січня 2001 року № 2240. Судом встановлено, що згідно протоколу засідання комісії із соціального страхування відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації від 21 лютого 2014 року відповідачеві, як застрахованій особі було визначено допомогу на виділення путівки до санаторію вартістю 6258 гривень, при цьому розмір часткової оплати путівки № 030402 складав 1251,6 грн. Відповідно до листа комісії із соціального страхування відділу освіти Новомосковської районної державної адміністрації, кошти за санаторно-курортні путівки були внесені застрахованими особами, зокрема відповідачем, що підтверджується квитанціями. Тобто відповідачем було сплачено 1251,6 грн. за путівку № 030402, про що банком видана квитанція від 21 лютого 2014 року (а.с.5), що сторонами визнається, а тому доказуванню не підлягає в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Вказане свідчить про те, що оплата путівки відповідачем проведена до її використання відповідно до вимог п. 4.5 розділу 4 Порядку отримання застрахованими особами і членами їх сімей санаторно-курортного лікування, що сплачується за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Санаторно-курортна путівка була використана застрахованою особою згідно зворотного талону до путівки № 303402 (а.с.5). В той же час, було зафіксовано той факт, що застрахованою особою [PERSON] було здійснено часткову оплату за отриману до санаторію "Поляна" путівку № 030402 через ПАТ «Брокбізнесбанк», але грошові кошти на рахунок Новомосковської МРВД не надійшли, що вбачається і з довідки Новомосковської МРВД Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. За результатами звернення відповідача у порядку частини 5 статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та з підстав визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку, з заявою про визнання її кредитором з наданням відповідної черги задоволення на суму заявлених позовних вимог, їй було відмовлено, у звязку з тим, що заява [PERSON] отримана банком після закінчення встановленого строку, згідно ч. 5 ст. 45 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Та одночасно розяснено, що згідно ч. 4 ст. 49 цього ж закону будь-які спори щодо акцептування вимог кредитора підлягають вирішенню в судовому порядку (а.с. 34). Таким чином, відповідач не позбавлена права звернення до суду з вимогами до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку, з заявою про визнання її кредитором з наданням відповідної черги задоволення на суму заявлених позовних вимог. Загальні підстави для виникнення зобов'язань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 глави 83 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Аналізуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги Дніпропетровського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності до [PERSON] про стягнення грошових коштів підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України з відповідач на користь держави також підлягають стягненню судовий збір в розмірі 243,6 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved