Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

01 квітня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог - інспектор взводу № 3 роти № 2 батальйону № 1 Полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг Управління патрульної поліції в Дніпропетровській області ДПП лейтенанта поліції Пузиня Ріта Сергіївна, про відшкодування моральної шкоди та спростування недостовірної інформації. Звертаючись з позовом до суду позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 19 грудня 2020 року поліцейським полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області ДПП було складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 139490 відносно нього, відповідно до якого 19.12.2020 року о 22 год. 00 хв. біля буд. 23 по вул. Тополина в Центрально-Міському районі нібито він, [PERSON] керував транспортним засобом та мав ознаки алкогольного сп`яніння. Однак, дана обставина є надуманою та неправдивою, оскільки він навіть не керував даним транспортним засобом. Відповідно до протоколу [PERSON] та [PERSON] виступали свідками. Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області було встановлено, що з досліджених матеріалів справи встановлено, що долучені письмові пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] не відповідають критеріям належності та допустимості доказів, оскільки зміст письмових пояснень обох свідків не містить відомостей щодо суті вчиненого водієм правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, зокрема відносно того, з якими саме ознаками сп`яніння перебувала особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, чи була така особа відсторонена від керування транспортним засобом. З таких пояснень свідків неможливо встановити, чи були підстави вважати, що водій [PERSON] перебував у стані алкогольного сп`яніння , при цьому через відсутність даних відомостей, їх також неможливо зіставити з тими ознаками сп`яніння, що зазначені в змісті протоколу про адміністративне правопорушення, і таким чином перевірити обґрунтованість вимог інспекторів поліції для проходження водієм відповідного огляду на стан сп`яніння, від якого останній відмовився. Крім того, Центрально-Міським районним судом м. Кривого Рогу було встановлено, що пояснення свідків відібрані на виготовлених бланках, в яких заздалегідь було сформульовано та надруковано зміст пояснень із обставинами вчинення адміністративного правопорушення. Наведені факти свідчать про неналежність і недопустимість письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] як доказів у справі, які не тільки не підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню в цій справі, але й оформлені в такий спосіб, який викликає сумніви в достовірності вказаних пояснень і об`єктивності та повноті дій уповноваженої посадової особи під час складання відповідного протоколу про адміністративне правопорушення, які могли нести формальний характер з метою притягнення водія до адміністративної відповідальності. 16 березня 2021 року суддею Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області була винесена постанова, якою провадження відносно [PERSON] було закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Однак, під час розгляду даної справи, він отримав душевні страждання та хвилювання, оскільки відповідачі по справі дали неправдиві покази та ці покази були зафіксовані в протоколі. Крім того, його звинуватили, що він керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, однак судом було доведено його невинуватість та спростовано дану обставину. Неправдиві покази по відношенню до нього завдали йому чималих страждань, хвилювань та нервів, оскільки санкція статті передбачала покарання у вигляді штрафу та позбавлення права керування транспортним засобом. Моральна шкода спричинена негативними наслідками висунутого проти нього обвинувачення, оскільки розгляд справи відбувався в період чотири місяці і весь час він перебував в напруженому стані, оскільки був ризик визнання його винним та він боявся, що його позбавлять права керування транспортним засобом, оскільки свідки давали неправдиві, надумані покази. А тому, просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн. та витрати, понесені ним на правову допомогу у справі про адміністративне правопорушення № 216/77/21, яка розглядалася в Центрально-Міському районному суді м. Кривого Рогу Дніпропетровської області; витрати на правову допомогу, понесені ним для подання позовної заяви про відшкодування моральної шкоди та спростування недостовірної інформації в розмірі 8000,00 грн; моральну шкоду в розмірі 8000,00 грн та витрати на сплату судового збору за подання даного позову, що разом становить 24000,00 грн. Спростувати поширення неправдивої інформації відповідачами, а саме [PERSON] та [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Для застосування такого виду цивільно-правової відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) шкоди та її розміру; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; 4) вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Сам факт надання відповідачами по справі пояснень під час складання протоколу про адміністративне правопорушення відносно позивача, винуватість якого не була доведена, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки в діях відповідачів відсутня вина, як обов`язкова складова цивільно-правової відповідальності. Крім того, матеріали справи не містять даних про притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності за ст. 384 КК України, яка передбачає покарання за завідомо неправдиві показання свідка, а тому і сам факт звернення до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди не ґрунтується на доказах винуватості відповідачів у заподіянні позивачу душевних страждань. Саме по собі рішення про складання протоколу про адміністративне правопорушення не приймається свідками такого правопорушення, а ухвалюється уповноваженими працівниками органів національної поліції України у зв`язку з наявністю ознак порушення особою ПДР, а тому будь-яка юридична відповідальність, у випадку виправдання особи, має покладатися саме на органи національної поліції, а не на очевидців подій, які надавали показання у якості свідків. Позовну вимогу про відшкодування понесених судових витрат у справі про адміністративне правопорушення № 216/77/21 та у даній цивільній справі відповідача вважають безпідставними, оскільки норми цивільного процесуального законодавства не передбачають підстав для розподілу судових витрат у цивільній справі, які були понесені особою під час розгляду справи іншої категорії, у тому числі справи про адміністративне правопорушення, а тому і підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу немає. Щодо позовних вимог про спростування поширеної неправдивої інформації, зазначає, що пояснення свідка у справі про адміністративне правопорушення не є "поширенням" інформації, яку позивач вважає недостовірною та вимагає спростувати, що свідчить про відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову. Крім того, [PERSON] та [PERSON] не вчинялось будь-яких дій, спрямованих на розповсюдження такої інформації по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, в електронних мережах, публічних виступах, тощо. А тому, покази свідка, які містяться в матеріалах справи про адміністративне правопорушення не можна вважати "поширенням недостовірної інформації". В свою чергу, прохальна частина позовної заяви не містить відомостей про спосіб спростування недостовірної інформації. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібрані громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначений строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднене. За таких обставин слід прийти до висновку, що спростувати інформацію у той самий спосіб, у який вона була поширена є неможливим, оскільки повторне надання показів свідками у справі, провадження в якій вже закрито, не передбачено нормами чинного в Україні законодавства. Третя особа - інспектор взводу 3 роти 2 батальйону 1 Полку патрульної поліції в м. Кривий Ріг УПП в Дніпропетровській області Пузиня Р.С. в судове засідання не з`явилася, надала суду письмові пояснення, відповідно до яких вона спільно з [PERSON] , під час патрулювання 19.12.2020 року близько 22 год. 40 хв. отримала виклик по лінії "102" про те, що за адресою м. Кривий Ріг, вул. Тополина відбувається порушення ПДР. Прибувши на місце виклику до них звернулися свідки, а саме [PERSON] та [PERSON] , які повідомили та надали письмові пояснення про те, що гр. [PERSON] , перебуваючи з ознаками алкогольного сп`яніння здійснював керування транспортним засобом "Skoda Fabia Elegance" державний номерний знак [NUMBER] по вул. Тополина близько 22.00 год. Під час спілкування з [PERSON] ними були виявлені наступні ознаки алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота, порушення мови, поведінка, що не відповідає обстановці. На пропозицію пройти медичний огляд на встановлення стану алкогольного сп`яніння на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора або у медичному закладі в присутності двох свідків відмовився, в зв`язку з чим і був складений протокол про адміністративне правопорушення. Щодо посилань позивача на начебто пояснення свідків відібрані на виготовлених бланках, в яких заздалегідь було сформовано та надруковано зміст пояснень із обставинами вчинення адміністративного правопорушення, зазначає, що відповідно до долучених позивачем до своєї позовної заяви пояснень [PERSON] та [PERSON] чітко видно, що дані пояснення написані свідками власноруч. Крім того, [PERSON] до позовної заяви ніяких доказів заподіяння йому моральної шкоди, а також обґрунтованості розміру цієї шкоди не надав, тобто не довів ступінь своїх моральних страждань, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі, вважає позовні вимоги необхідно залишити без задоволення з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1.\~ст.4 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі\~\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків,\~ЦПК України. Згідно приписів ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Статтею 55\~Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19 грудня 2020 року відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення серії ДПР 18 № 139490 з приводу того, що він 19 грудня 2020 року о 22.00 годині в Центрально-Міському районі м. Кривого Рогу Дніпропетровської області по вул. Тополина біля буд. 23 керував транспортним засобом "Skoda Fabia Elegance" державний номерний знак [NUMBER] з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, нечітка мова, поведінка, що не відповідає дійсності. Водієві запропоновано пройти медичний огляд у встановленому законом порядку у медичному закладі КЗ "КПНД" ДОР" або на місці зупинки транспортного засобу за допомогою газоаналізатора "Драгер", на що останній відмовився в присутності двох свідків. Права особі зачитано та роз`яснено на бодікамеру АЕ 00180. Так своїми діями, водій [PERSON] порушив п. 2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. 16\~березня 2021\~року постановою\~суду провадження\~по справі\~відносно [PERSON] \~за\~ ч. 1 ст. 130 КУпАП\~- закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постанова суду набрала законної сили. На думку позивача, відповідачами було розповсюджено відносно нього недостовірну інформацію, безпідставно викликано поліцію та наслідок - він змушений був захищати свої права в судовому засіданні. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтею 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Складений працівником поліції протокол про адміністративне правопорушення не є актом, який встановлює, змінює чи скасовує норми права у відповідній сфері відносин, або породжує права і обов`язки для позивача. Протокол про адміністративне правопорушення є лише фіксацією порушення, яке виявлено працівником поліції, та відповідно до статті 251 Кодексу України про адміністративне правопорушення є одним із джерел доказів та підставою для подальшого провадження у справі. Протокол, як доказ, підлягає оцінці при розгляді уповноваженою особою справи про адміністративне правопорушення і не може бути скасований. Вказаний висновок також викладений в Постанові Верховного суду від 27.06.2018 року у справі № 640/17380/16-ц. В постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року по справі № 454/1213/16-ц зазначено наступне. Положеннями частин першої третьої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою належить розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження моральних страждань та інших негативних наслідків, на які посилається позивач і які, на думку позивача, настали внаслідок незаконного притягнення його до адміністративної відповідальності. Сам факт закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення у відношенні [PERSON] , щодо притягнення його до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, не є доказом заподіяння йому моральної шкоди та підставою для стягнення моральної шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідачів та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статей\~23, 1167 ЦК України, у зв`язку з чим у задоволенні вимог в частині стягнення моральної шкоди слід відмовити за необґрунтованістю. Відповідно до ч. 6\~ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. З огляду на викладене та відповідно до положення ч. 6 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.03.2021 року відносно [PERSON] . Згідно ст. 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У відповідності до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно принципу, закладеного у\~ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Статтею 201 ЦК України\~передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно ст. ст.\~297,\~299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Відповідно ч. ч. 1, 3\~ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідно до роз`яснень у п. 4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи»\~(далі - Постанова) під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Як роз`яснено п. 15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У п. 18\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~зазначено, що згідно з положеннями\~статті 277 ЦК\~і\~статті 10 ЦПК\~обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно роз`яснень, які містяться у п. 19 вищевказаної\~постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. В силу ч. 2\~ст. 30 Закону України "Про інформацію"\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до\~ст. 277 ЦК України\~не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З матеріалів справи вбачається, що свідки [PERSON] та [PERSON] висловили свою думку щодо можливого перебування [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння. Вказані обставини були наведені відповідачами у письмових поясненнях. На думку суду, висловлювання [PERSON] та [PERSON] щодо можливого перебування [PERSON] в стані алкогольного сп`яніння є їх оціночним судженнями, які не можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, навіть якщо такі судження є хибними, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Сам факт, що провадження по справі відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 130 КУпАП\~- закрито за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення, не є підставою для визнання інформації недостовірною. Відповідно до ч. 1, 2, 3\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивач [PERSON] в судовому засіданні не довів, що поширена відповідачами [PERSON] та [PERSON] інформація щодо нього є недостовірною та розповсюджена з метою приниження його честі, гідності та ділової репутації, що свідчить про безпідставність заявлених ним позовних вимог, суд приходить до висновку, що в задоволені позову, щодо спростування поширення неправдивої інформації відповідачами слід відмовити. Оскільки в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, на його користь не підлягають стягненню витрати на правничу допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК\~України судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed