Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010 було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»: - стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 15\~890\~793, 11 грн.; - звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою [ADDRESS] , шляхом надання права Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» продати будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу за ціною, яка буде визначена в експертному звіті суб`єкта оціночної діяльності; - надано Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» право вчиняти всі інші дії, необхідні для укладання договору купівлі-продажу зазначеного предмету іпотеки, в тому числі, але не виключно, право отримання в КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою [ADDRESS] , для укладання договору купівлі-продажу з будь-якою особою; - передано предмет іпотеки нерухоме майно - нежитлову будівлю літ. «А-1», загальною площею 720,2 м.кв., реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 508438, яка розташована за адресою [ADDRESS] , в управління Публічному акціонерному товариству «Банк «Фінанси та Кредит» до моменту укладання договору купівлі-продажу зазначеного предмета іпотеки. 22.07.2010 року Московським районним судом м. Харкова було видано виконавчий лист з примусового виконання рішення суду про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 15 890 793, 11 грн.; Під час примусового виконання вищевказаного рішення суду в межах виконавчого провадження № 25070124, державним виконавцем провадились виконавчі дії по зверненню стягнення на належну відповідачу-1 нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 15.03.2011 р. державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою накладено арешт на все майно, що належить відповідачу-1. З метою подальшого звернення стягнення на дане майно, 15.03.2011 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно в межах суми 15 890 793, 11 грн. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.04.2012 скасовано арешт, накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, постановою про відкриття виконавчого провадження № 25070124 від 15.03.2011 р. в частині накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; скасовано арешт накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 25070124 від 15.03.2011 р. в частині накладення арешту на нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; знято арешт із заставленого майна, накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою про відкриття виконавчого провадження № 25070124 від 15.03.2011 р., нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом винесення постанови про зняття арешту; знято арешт із заставленого майна, накладений Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 25070124 від 15.03.2011 р. нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , шляхом винесення постанови про зняття арешту. Вищевказане рішення суду мотивовано тим, що 01.08.2008 року між відповідачем-1, та АТ "УкрСиббанк" укладено договір про надання споживчого кредиту. З метою забезпечення кредитного договору, 01 серпня 2008 року укладено Договір іпотеки, копія якого є в матеріалах справи, згідно з яким Іпотекодавець передала, а Іпотекодержатель прийняв в іпотеку нежитлову будівлю літ. Д-2, загальною площею 475,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іпотекодержателем здійснено державну реєстрацію обтяження предмету іпотеки в реєстрі іпотек за реєстраційним № 7670975, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек № 20027140 від 01.08.2008 р., та в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за реєстраційним № 7670851, про що свідчить Витяг про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 20026670 від 01.08.2008 р. На момент здійснення Іпотекодержателем державної реєстрації обтяження вказаного нерухомого майна в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна не були зареєстровані інші обтяження предмета іпотеки, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 20026670 від 01.08.2008 р., копія якого є в матеріалах справи. Таким чином, суд дійшов до висновку, що АТ "УкрСиббанк" є іпотекодержателем з вищим пріоритетом та має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами в разі невиконання відповідачем-1 своїх зобов`язань перед Іпотекодержателем, а дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України порушують встановлену Законом України "Про виконавче провадження" процедуру та порушують першочергове право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. 05.04.2013 року між відповідачем-1 та відповідачем-2, яка є донькою відповідача-1, було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., згідно з п. 1 якого [PERSON] передає у власність безоплатно [PERSON] , а [PERSON] приймає у власність 95/100 часток нежитлової будівлі літ. «Д-2», загальною площею 475,9 м.кв., що розташована за адресою [ADDRESS] . Згідно з п. 3 Договору дарування відчужуване майно знаходиться під забороною та у іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Ю. від 01.08.2008, реєстровий № 1218. Договір укладено за згодою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» згідно листа від 03.04.2013, вх. № 53-3-68/21/1, про що відповідачу-2 відомо. 08.04.2013 року між відповідачем-1 та відповідачем-2, яка є донькою відповідача-1, було укладено Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Зубарєвим І.Ю., згідно з п. 1 якого [PERSON] передає у власність безоплатно [PERSON] , а [PERSON] приймає у власність 5/100 часток нежитлової будівлі літ. «Д-2», загальною площею 475,9 м.кв., що розташована за адресою [ADDRESS] . Згідно з п. 3 Договору дарування відчужуване майно знаходиться під забороною та у іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Ю. від 01.08.2008, реєстровий № 1218. Договір укладено за згодою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» згідно листа від 03.04.2013, вх. № 53-3-68/21/2, про що відповідачу-2 відомо. 06.11.2019 року між позивачем та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено Договір про відступлення права вимоги, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги у спірних правовідносинах і ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20.05.2020 у справі № 2-7674/10 було замінено стягувача у виконавчому провадженні з Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Есаймент». Позивач вважає, що наявність судового рішення про стягнення з відповідача-1 заборгованості, за яким неодноразово відкривалось виконавче провадження, наявність договорів дарування майна близькому родичу та відсутність державної реєстрації переходу права власності за такими договорами в сукупності вказують на вчинення відповідачем-1 дій з метою введення в оману органів та осіб, які здійснюють виконання судових рішень та уникнення звернення на нього стягнення у виконавчому провадженні з примусового виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010 шляхом укладання відповідачем-1 фіктивних правочинів дарування майна близькій родичці, які не мали на меті та фактично не мали правових наслідків для відповідачів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України та приписів Цивільного процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову. Таким чином, наявність порушення або оспорювання прав та законних інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковим у силу приписів статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, а позивач, звертаючись до суду з даним позовом, згідно з вимогами частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України повинен довести (підтвердити) в установленому законом порядку наявність факту порушення або оспорювання його прав та інтересів. Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. ч. 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Цивільний кодекс України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Самі по собі дії осіб, зокрема, щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Об`єднана палата Верховного Суду у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків та, у разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. При цьому висновок (рішення) про невідповідність правочину актам законодавства як підстава для його недійсності (пункт 1 статті 203 ЦК України) має ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи щодо порушення певним правочином (чи його частиною) імперативного припису законодавства; саме по собі відступлення сторонами від положення законодавства, регулювання їх іншим чином не свідчить про суперечність змісту правочину цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України. Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), не вбачала підстав для відступу від цих висновків Верховного Суду України. Крім того, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) Велика Палата Верховного Суду у подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства. Згідно з частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У Рішенні Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) за конституційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини третьої статті 13, частини третьої статті 16 ЦК України зазначено, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)». Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання із повернення суми позики діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора і будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. В даному випадку, судом встановлено, що під час укладення оспорюваних договорів дарування, нерухоме майно нежитлова будівля літ. «Д-2», загальною площею 457,9 м.кв., розташована за адресою [ADDRESS] , перебувало під забороною та у іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк» згідно договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лук`яновою О.Ю. від 01.08.2008, реєстровий № 1218. При цьому, оспорювані правочини були укладені за згодою іпотекодержателя ПАТ «УкрСиббанк» згідно листів від 03.04.2013, вх. № 53-3-68/21/1 та вх. № 53-3-68/21/2 (п. 3 Договорів дарування). Позивачем, у свою чергу, не обґрунтовано та не доведено яким чином відповідачі, будучи достеменно обізнаними про те, що нерухоме майно нежитлова будівля літ. «Д-2», загальною площею 457,9 м.кв., розташована за адресою [ADDRESS] , перебуває у іпотеці ПАТ «УкрСиббанк», який має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок цього майна, намагались уникнути сплати боргу на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09.07.2010. За таких обставин суд вважає, що укладаючи оспорювані правочини дарування нерухомого майна, яке перебувало в іпотеці у ПАТ «УкрСиббанк», відповідачі жодним чином не намагались уникнути відповідальності за порушення відповідачем-1 свого зобов`язання перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», оскільки за рахунок цього майна вимоги стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання рішенням Московського районного суду міста Харкова від 09.07.2010 року не могли бути задоволені, а позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами існування умислу в діях відповідачів при укладенні оспорюваних договорів дарування створити юридичні наслідки, направлені на невиконання боргових зобов`язань перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і, як наслідок, порушення оспорюваними правочинами прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Враховуючи вищевикладені обставини суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними оспорюваних договорів дарування. З приводу вимог позивача про застосування реституції суд зазначає наступне. Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції згідно положень Цивільного кодексу України наділені не лише сторона (сторони) такого правочину, але й інші, треті особи, які не є сторонами такого правочину, однак мають статус «заінтересованих осіб», тобто які на час розгляду справи судом не були стороною правочину, не мають права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендують на те, щоб майно в натурі було передано їм у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який вони мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає у тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605 цс 16, у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 638/6137/17 (провадження № 61-22478св19). Разом з тим, оскільки у даній справі позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними та порушення оспорюваними правочинами прав та охоронюваних законом інтересів позивача, вимоги позивача про застосування реституції також не підлягають задоволенню. Щодо заяви відповідача-1 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина 3 статті 267 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 261 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таким чином, за змістом названих норм позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог, позовна давність не може бути застосована до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed