Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Адвокат Козар М.М. в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.Посилається на те, що позивач є головою дворогосподарства житлового будинку за адресою [ADDRESS] . За вищевказаною адресою зареєстрована і відповідач [PERSON] , колишня невістка позивача. Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 06 вересня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Зазначає, що відповідач перестала бути членом його сім"ї та реєстрація в будинку є формальною. Згідно акту обстеження Керецьківської сільської ради від 17 серпня 2020 року встановлено, що [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] більше року. В добровільному порядку відповідач не знімається з реєстраційного обліку. В зв"язку з вищевикладеним просить визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та стягнути оплачений судовий збір. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 вересня 2020 року справу № 306/1220/20 (провадження № 2/306/554/20) передано на розгляд судді Свалявського районного суду Вінер Е.А. (а.с. 15). 09 вересня 2020 року надіслано судовий запит для встановлення зареєстрованого місця проживання відповідача [PERSON] . 27 жовтня 2020 року надійшов лист Керецьківської сільської об"єднаної територіальної громади про зареєстроване місце проживання відповідача. 28 жовтня 2020 року суддею Свалявського районного суду Вінер Е.А. винесено ухвалу про залишення без руху позову (а.с.18). 11 листопада 2020 року суддею Свалявського районного суду Вінер Е.А. винесено ухвалу про відкриття провадження у справі (а.с. 23). В судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з"явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с.24,31,34, 36), заяв про розгляд справи без її участі чи відзиву на позов до суду не надходило. Заслухавши пояснення адвоката позивача, дослідивши докази у справі, суд приходить до наступного висновку. У ч.1 ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, установленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.4 ст.9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців(ст. 71 ЖК УРСР),членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року(ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до положень ч.ч.1.3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Встановлено, що згідно довідки виданої Керецьківською сільською радою за № 629 від 18 серпня 2020 року [PERSON] є головою дворогосподарства житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Однак доказів того, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] до позову не надано, а також адвокатом не надано доказів і в судовому засіданні. Довідка, яка видана Керецьківською сільською радою за № 629 від 18 серпня 2020 року не є правостановлюючим документом та не посвідчує право [PERSON] на майно. Крім того, з будинкової книги для прописки громадян вбачається, що за адресою [ADDRESS] зареєстровано сім осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.7-11). Так, при зверненні до суду із позовом, позивач посилався на те, що відповідач не проживає у будинку більше року і на підтвердження цього факту надав суду акт про фактичне не проживання відповідача за спірною адресою. Будь-яких інших доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у житловому приміщенні без поважних причин позивачем суду надано не було. Таким чином, на позивача покладено тягар доказування тих обставин, що відповідач не проживає у спірному жилому приміщенні понад рік до моменту звернення до суду із позовом. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Враховуючи те, що саме власник житлового будинку має право звернутися до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим, а також відсутність доказів, які б доводили факт відсутності відповідача у будинку без поважних причин понад рік, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed