Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про поділ майна подружжя. За змістом останніх уточнень до позовної заяви позивач просить в порядку поділу майна подружжя виділити у його власність: двокімнатну квартиру [ADDRESS]; автомобіль MERCEDES-BENZ, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; автомобіль MERCEDES-BENZ, 1987 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; земельну ділянку площею 0,0502 га., що знаходиться в [ADDRESS]. В порядку поділу майна подружжя виділити у власність [PERSON] автомобіль "SUZUKI" GRAND VITARA, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], та покласти на неї виконання зобов'язань на залишок кредитних зобов'язань за кредитним договором №10-29/1670 від 29.03.2006 року, за кошти від якого був придбаний указаний автомобіль "SUZUKI". Також позивач просить стягнути на його користь 12006,51 грн. заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг по вказаній вище квартирі. Просить стягнути з [PERSON] половину виконаних зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 від 14.06.2005 року у загальному розмірі 66543,53 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на час прийняття рішення у справі, та половину грошових зобов'язань, які були виконані під час перебування у шлюбі за договором кредиту №10-29/1670 від 29.03.2006 року в розмірі 21167,81 грн. Також просить визнати, що земельна ділянка площею 0,374 га по [ADDRESS], не належить до спільної сумісної власності подружжя, поділу не підлягає і є власністю відповідачки, а земельна ділянка [ADDRESS]" не належать до спільної сумісної власності подружжя, поділу не підлягають і є власністю позивача. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що згідно п.п. 23, 24 ППВСУ №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Позивач зазначає, що кредитні кошти за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-24/424 від 14.06.2005 року на суму 108300 доларів США були витрачені в інтересах сім'ї, а саме було придбано майно, в тому числі і нерухоме. Щодо отримання зазначеного кредиту саме в інтересах сім'ї, а не з іншою метою, вказувала і відповідачка [PERSON] у своїх позовних заявах в цій же справі, зазначаючи в них перелік спільного майна та спільних боргових зобов'язань (а.с. 74-77 т.1, 161-165 т.2). Окрім того, [PERSON] підписала в якості забезпечення виконання вказаного грошового зобов'язання відповідно до договору про надання не відновлювальної кредитної лінії №10-24/424 від 14.06.2005 року договір поруки №02-10/1343 від 14.06.2005 року, а також розуміючи значення своїх дій надала згоду на отримання вказаного кредиту як дружина [PERSON] Позивач вказує, що неодноразово пояснював судам, які розглядали цю справу, що дані кошти ним були отримані в кредит зі згоди його колишньої дружини під час шлюбу і приблизно 50000,00 доларів США було використано на погашення боргу сім'ї на купівлю будинку по [ADDRESS], а 21000,00 доларів США позивач дав в борг [PERSON], інша сума була використана на сімейні потреби. При цьому, позивач також зазначає, що [PERSON] сама вказувала у своєму зустрічному позові, що кредит використовувався на потреби сім'ї, вказані кошти подружжя збиралось вкласти у придбання земельної ділянки. На думку позивача, представник [PERSON] постійно намагається ввести суд в оману щодо використання кредитних коштів особисто [PERSON] згадуючи про рішення Дніпровського районного суду міста Києва у цивільній справі №2-177/1 від 03.06.2010 року, яким було відмовлено в позові представника [PERSON] щодо переведення прав та обов'язків покупця на [PERSON], так як будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] були придбані за грошові кошти, які [PERSON] позичив на купівлю вказаного будинку та земельної ділянки, та які потім віддав за рахунок вказаного кредиту. Позивач зазначає, що у вказаному судовому процесі він просто не ставив питання про походження вказаних коштів на купівлю майна, оскільки, на власний страх та ризик не брав розписок з власної дружини та її матері, а останні скористались його легковажністю і оформили майно на матір [PERSON] - [PERSON] Разом з тим, за твердженням позивача, земельні ділянки в селі Хлепча оформлялись на ім'я відповідачки та її матері [PERSON] за безпосередньої участі [PERSON], який допомагав селу Хлепча матеріально, в зв'язку з чим і оформив приватизацію на свою колишню тоді ще родину. Позивач зазначає, що без його активної участі в житті села Хлепча, [PERSON] та її матір, як жителі м. Києва, ніколи б не отримали вказані земельні ділянки безоплатно у власність. Крім того, позивач посилається на те, що позовні заяви та уточнення по цій справі готувалися та підписувалися захисником [PERSON], який вибрав тактику ведення справи та правову позицію на власний розсуд. А тому, на думку позивача, посилання представника [PERSON] на те, що нібито у іншій справі [PERSON] стверджував, що кредит брався на його власні потреби не відповідає дійсності, оскільки таке твердження міститься у документах, які готував колишній адвокат [PERSON] - [PERSON], і це була його правова позиція, яку він вибрав для ведення справи. Позивач вказує, що довідки про доходи, що містяться в матеріалах справи дійсно підтверджують, що [PERSON] у сім'ї був головним годувальником та особою, яка мала можливість придбавати нерухоме майно за чесно зароблені кошти, задекларовані у належному порядку, натомість доходи [PERSON], про що також є довідки в матеріалах справи, не давали можливості відповідачеві придбавати нерухоме майно, автомобіль в кредит і т.ін. Кошти, які були сплачені за час шлюбу по вказаному кредиту, поділу не підлягають, так як вважаються сплаченими за спільні кошти подружжя. Окрім того, в матеріалах справи є відповідь на адресу суду з АКБ "Укрсоцбанк", що [PERSON] було надано дозвіл від [PERSON] на укладення кредитного договору, ніяких заперечень вона не мала щодо умов договору та умови вказаного договору вона погодила. Даний факт, на думку позивача, свідчить про спільне використання кредитних коштів, тож зобов'язання за вказаним договором є спільним зобов'язанням подружжя. Відповідно до довідки АКБ "Укрсоцбанк" від 30.04.2010 року вказане зобов'язання виконано [PERSON] самостійно в повному обсязі. Оновлену довідку ПАТ "Укрсоцбанк" від 31.01.2014 року також було долучено до матеріалів справи представником [PERSON] Гроші подружжям було отримано траншами до 2007 року, а сплата тіла кредиту розпочалась з січня 2007 року. В рішенні Печерського районного суду від 15.06.2007 року вказано, що позивач [PERSON] вказала, що разом з [PERSON] не проживає з січня 2007 року і проти цього факту відповідач [PERSON] не заперечував. Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] продовжував сплачувати за кредит грошові кошти. За таких обставин позивач вважає, що половину боргових зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-24/424 від 14.06.2005 року має сплатити йому [PERSON] Щодо другого договору кредиту №10-29/1670 від 29.03.2006 року на суму 30497 доларів США позивач зазначає, що вказаний кредит брався на особисті потреби [PERSON] і на ці кошти [PERSON] придбала автомобіль "SUZUKI", при цьому, в шлюбі було виплачено кредит у розмірі 42335 грн. 62 коп., тому ця сума підлягає поділу, як сплачена за час перебування подружжя у шлюбі за спільні кошти і з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню половина вказаної суми 21167,81 грн., а виконання решти зобов'язань за вказаним договором слід залишити за [PERSON] Відносно земельної ділянки [ADDRESS] позивач зазначає, що отримав її у власність на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.06.2005 року, а також садовий будинок у [ADDRESS] придбаний [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу садового будинку за 10000 грн. [PERSON] зазначає, що як і сам [PERSON] наголошує на тому, що дана земельна ділянка та садовий будинок не є повноцінною власністю [PERSON], а є лише забезпеченням боргового зобов'язання [PERSON] перед [PERSON], що на його думку підтверджується копіями розписок про отримання в борг коштів в сумі 21000 доларів США. В подальшому позивач отримав державний акт на землю, однак не для того щоб стати повноправним власникам, а лише у зв'язку із тим, що чинне на час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки законодавство передбачало оформлення нового акту про право власності на земельну ділянку, а оригінал старого акту вилучався нотаріусом і на підставі договору купівлі-продажу реєструвалося право власності та видавався новий державний акт на право власності на земельну ділянку новому власнику. За твердженням позивача, вказані об'єкти придбавались за спільні кошти подружжя, а саме за кредитні кошти отримані [PERSON] в якості кредиту в розмірі 108300 дол. США. За наведених обставин позивач зазначає, що вказану земельну ділянку слід виділити та залишити у його власності, враховуючи непрості договірні відносини між [PERSON] та [PERSON], а також те, що вказаною земельною ділянкою продовжує користуватись [PERSON], оскільки на ній стоїть садовий будинок, що належить [PERSON] При цьому, позивач вважає, що половину вартості вказаного вище майна, а саме 98418 грн. + 10000 грн. : 2 = 54209 грн. слід стягнути з нього на користь [PERSON] Позивач визнає, що не дивлячись на обставини придбання [PERSON] земельної ділянка в [ADDRESS], ця земельна ділянка згідно закону є особистою власністю [PERSON] та поділу не підлягає, оскільки набута внаслідок приватизації. З цих же підстав, земельна ділянка [ADDRESS] та садовий будинок по [ADDRESS] не є сумісною власністю подружжя, а є особистою його власністю, як майно набуте внаслідок приватизації. Стосовно квартири [ADDRESS], позивач зазначає, що вона була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.06.2000 року, але за кошти які заробляв особисто позивач на підтвердження чого останній посилається на наявні в матеріалах справи довідки ДПІ щодо отриманих ним доходів порівняно з даними ДПІ про отримані доходи відповідачкою. Позивач стверджує, що усі грошові кредити за час шлюбу, крім кредиту на автомобіль "SUZUKI", бралися під заставу належного йому майна, та добросовісно, вчасно виплачувалися [PERSON] в повному об'ємі без будь-якої заборгованості, а кредит на автомобіль "SUZUKI" погашався за час шлюбу за зароблені особисто [PERSON] кошти. Окрім того, за твердженням позивача, в 2005 році він також мав дохід від продажу належних йому корпоративних прав в розмірі 802950 грн., що станом на день продажу становило більше 150 тис. доларів США. За наведених обставин позивач вважає очевидним, за чиї кошти придбавалася спірна квартира, а саме, що вказана квартира придбавалася за кошти [PERSON], який не тільки забезпечував усім необхідним [PERSON], а дбав про те, щоб [PERSON] мала можливість за такого забезпеченого рівня життя офіційно не працювати та жити в своє задоволення, як виявилося пізніше на шкоду інтересам сім'ї, яку [PERSON] намагався створити та народити дітей, однак цього не бажала відповідачка. Вказана спірна квартира є неподільною, оскільки неможливо виділити для проживання кімнати для обох з подружжя, або якимось іншим чином її переобладнати, що в свою чергу буде завжди створювати проблеми та перешкоди в користуванні цим об'єктом нерухомості. Позивач просить суд врахувати, що [PERSON] фактично майже за весь час перебування у шлюбі з [PERSON] не отримувала дохід та не дбала про матеріальне забезпечення сім'ї, а спільний сімейний бюджет, який поповнював виключно [PERSON], займаючись бізнесом майже цілодобово, вона використовувала на шкоду інтересам сім'ї, оскільки частину майна, яке вона придбавала, оформляла всупереч домовленостям із [PERSON] на свою матір [PERSON], як це було із будинком та земельною ділянкою по [ADDRESS]. Позивач зазначає, що усіма засобами і методами, навіть звертаючись за медичною допомогою до лікарів, бажав мати дітей від шлюбу з [PERSON], однак бажаного результату це не дало. [PERSON] проходив за час шлюбу профілактичне лікування та медичну діагностику з метою покращити свої фізичні можливості зачати дитину і оскільки жодного результату не було, це дуже пригнічувало його та завдавало значних психологічних страждань, адже за час першого шлюбу в нього були діти і ніяких проблем з зачаттям дітей у позивача ніколи не було За твердженням позивача, з часом після розлучення, він дізнався від колишньої подруги [PERSON], що та не бажала мати з [PERSON] дітей і приймала відповідні медичні препарати. Такі обставини, на думку позивача, ще раз підтверджують той факт, що [PERSON] не дбала про матеріальне та моральне благополуччя сім'ї, однак ще раз кричуще свідчать про те, що ймовірно у [PERSON] був інтерес за рахунок [PERSON] придбати якомога більше матеріальних благ, частину з яких оформити на матір, а потім розлучитися та все майно подружжя поділити. За таких обставин, позивач просить суд відступити від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності щодо вказаної вище квартири, так як [PERSON] не бажала та не хотіла проживати повноцінною сім'єю, не дбала про матеріальне забезпечення сім'ї, не бажала народжувати дітей, незважаючи на неймовірне бажання [PERSON] виховувати їх в гармонії та сімейному затишку, використовувала майно, а саме грошові кошти на шкоду інтересам сім'ї, як це було з оформленням права власності будинку та земельної ділянки по [ADDRESS], земельної ділянки в селі Хлепча, Васильківського району, Київської області на свою матір [PERSON] Також позивач посилається на те, що в матеріалах справи існує довідка КП УЖГ "Хрещатик", згідно якої станом на 24.06.2014 року заборгованість по квартплаті становить 12006,51 грн., що на думку позивача свідчить про те, що [PERSON] не користується та не бажає користуватись вказаною квартирою, а борг по комунальним послугам росте щомісяця. Позивач вважає, що твердження відповідачки про те, що вказана квартира є її єдиним місцем проживання спростовуються матеріалами справи, оскільки вказана квартира є нежитловою, що встановлено судовим експертом, окрім того, матеріалами справи також підтверджено, що у власності [PERSON] є квартира [ADDRESS], а також будинок по [ADDRESS], який оформлений [PERSON] на свою матір - [PERSON] Враховуючи наведені обставини позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. За змістом останньої редакції зустрічної позовної заяви, позивачка просить відповідно до вимог ст. 60 СК України поділити майно набуте під час шлюбу виділивши їй і визнавши за нею право власності на: квартиру [ADDRESS]; автомобіль "SUZUKI" GRAND VITARA, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Грошові зобов'язання по кредитному договору №10-29/1670 від 29.03.2006 року покласти на неї. Також просить відповідно до вимог ст. 60 СК України поділити майно набуте під час шлюбу виділивши [PERSON] і визнавши за ним право власності на: земельну ділянку №3 площею 0,0502 га, яка розташована в [ADDRESS]; садовий будинок [ADDRESS], площею 49.30 кв.м.; автомобіль MERCEDES-BENZ, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; автомобіль MERCEDES-BENZ, 1987 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Також позивачка просить виключити з переліку грошових зобов'язань подружжя, які підлягають поділу, грошовий кредит в АКБ "Укрсоцбанк" за договором від 14.06.2005 року на суму 108300 доларів США, оскільки вказані кошти, як стверджує сам [PERSON] є його особистою власністю (ст. 57 СК України) видані йому особисто для його особистої справи і участь [PERSON] в оформленні цього кредиту була формальною та жодних доказів того, що вказані гроші були витрачені на потреби сім'ї суду не надано. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що 3 жовтня 1997 р. вона уклала шлюб з [PERSON] 21 грудня 2002 р. шлюб між сторонами було розірвано. 06 листопада 2003 р., сторони знову зареєстрували шлюб. 6 липня 2007 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] знову було розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано наступне майно, яке відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю, а саме: земельна ділянка [ADDRESS]; садовий будинок [ADDRESS], площею 49.30 кв.м.; автомобіль MERCEDES-BENZ, 1996 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; автомобіль MERCEDES-BENZ, 1987 року випуску, д.н.з. [NUMBER]; квартира [ADDRESS]; автомобіль "SUZUKI" GRAND VITARA, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. Позивачка зазначає, що автомобіль SUZUKI, 2006 року випуску державний знак [NUMBER] було придбано у кредит, який було взято 29.03.2006 р. в АКБ "Укрсоцбанк" на суму 30497 доларів США, що на думку позивачки є спільним з [PERSON] грошовим зобов'язанням. Мирової угоди про поділ майна без звернення до суду сторони не досягли. Позивачка вважає, що при поділі майна вона маю переважне право на отримання у свою власність квартири [ADDRESS], оскільки там зареєстрована і несе витрати по її утриманню. Іншим житлом у м. Києві на відміну від [PERSON] вона не забезпечена. За твердженням позивачки, в теперішній час через неправомірну поведінку [PERSON] вона тимчасово вимушена проживати за іншою адресою. З приводу неправомірної поведінки [PERSON] вона неодноразово зверталася до Печерського РУ ГУМВС України в м. Києві. Крім того, позивачка також вважає, що оскільки автомобілем "SUZUKI" GRAND VITARA, 2006 року випуску, д.н.з. [NUMBER], [PERSON] ніколи не користувався і всі затрати по сплаті кредиту за цей автомобіль та по його технічному обслуговуванню вона несе сама, при розподілі майна право власності на вказаний автомобіль повинно бути визнано за нею, а також за нею необхідно визнати грошові зобов'язання перед АКБ "Укрсоцбанк" щодо сплати кредиту за цей автомобіль. Також позивачка зазначає, що 14 червня 2005 року [PERSON] взяв кредит в АКБ "Укрсоцбанк" на суму 108300 доларів США. Договір кредиту було оформлено на [PERSON], а з нею, як з дружиною [PERSON] було укладено договір поруки від 14 червня 2005 р. Позивачка вказує, що у своєму позові до неї [PERSON] зазначає, що брав кредит на потреби сім'ї, при цьому, у позовній заяві позивача [PERSON] по цивільній справі №2-1585/1 де [PERSON] є відповідачем і яка знаходиться в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва, позивач [PERSON] вказує, що брав кредит особисто для себе з урахуванням того, що він відповідно до ст. 58 СК України має право на особистий дохід. Також позивачка посилається на те, що аналогічне твердження [PERSON] міститься і в його запереченнях по цивільній справі №2-1813/08, яка теж знаходиться в провадженні Дніпровського районного суду м. Києва. Зокрема, там він стверджує, що до вказаного кредиту [PERSON] має формальне відношення, оскільки формально як дружина приймала участь в його оформленні і йому взагалі незрозуміла її участь в цьому кредиті. За таких обставин позивачка вважає, що таким чином [PERSON] по двох інших цивільних справах вказує, що кредит він брав для себе особисто, а [PERSON] лише формально як дружина підписувала документи. Позивачка зазначає, що це є правдою бо грошима з цього кредиту вона не користувалась і [PERSON] не пускав їх на потреби сім'ї. В обох цих справах [PERSON] стверджує, що це його особисті гроші на які він має право відповідно до ст. 57 СК України. В судовому засіданні [PERSON] підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та відмовити у задоволенні зустрічного позову посилаючись на те, що все набуте за час шлюбу майно було придбане за зароблені особисто ним кошти та оформлене на [PERSON] та її матір, при цьому, всі кредитні зобов'язання ним виконувались вчасно та в повному обсязі. [PERSON] не працювала і доходу не мала, тож не могла придбати будинок на [ADDRESS]. Квартира на [ADDRESS] не жила і [PERSON] не може там проживати і не проживає, а проживає по [ADDRESS]. З приводу грошових зобов'язань з [PERSON] це є правдою, він дійсно позичив останньому кошти і як забезпечення виконання боргових зобов'язань були оформлені договори купівлі-продажу земельної ділянки і садового будинку, що належали [PERSON] Щодо земельної ділянки в с. Хлепча, позивач вважає її спільною сумісною власністю, однак розуміє, що в цьому випадку закон не на його боці. Позивач зазначає, що його частка у праві спільної сумісної власності має бути збільшена, оскільки [PERSON] ніколи не працювала, позивач кормив та одягав її, а вона навіть не народила йому дітей, оскільки цього не бажала. Крім того, позивач зазначає, що [PERSON] спірною квартирою не користується, не дбає про неї, не сплачує житлово-комунальні послуги. Щодо посилань [PERSON] та її представника на те, що в інших судових справах він стверджував, що кредит на суму 108300 доларів США є його особистими зобов'язаннями, що то була лише позиція його адвоката, яка позивачем не погоджувалась. Представники [PERSON] в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених в останніх уточненнях до неї, просять задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову за необґрунтованістю. [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги своєї зустрічної позовної заяви в останній редакції з підстав викладених у ній, просить задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову посилаючись на те, що вона прожила в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 13 років і за цей час було нажито багато майна, в тому числі 2 ресторани, 3 магазини, мережа швидкого харчування та інше. [PERSON] зазначає, що була третьої дружиною [PERSON] і з іншими дружинами він ніякого майна не нажив, лише у шлюбі з нею. Після того, як був розірваний шлюб [PERSON] першим звернувся до суду з позовом про поділ майна. У 90-ті роки було багато майна, але не було коштів його купити, тому подружжя брало кредити і оформлювало оренду з подальшим викупом. [PERSON] зазначає, що вона частину кредитів як дружина підписувала, а по частині виступала поручителем. Щодо будинку по [ADDRESS], то спочатку його вважали спільним, а потім виявилось, що це була приватизація, хоча кредит на це майно [PERSON] підписувала як дружина. [PERSON] зазначає, що поки півроку тривав судовий процес про розірвання шлюбу, [PERSON] все майно переоформив на свого сина від попереднього шлюбу. Брали кредит на 24000,00 доларів США, а [PERSON] за ці кошти купив квартиру своєму сину, хоча казав, що це на придбання приміщення для салону [PERSON] Також, позивачка за зустрічним позовом стверджує, що [PERSON] брав кредити на дачу, а оформлював майно на свого сина і тепер ділить квартиру, що є єдиним її помешканням та кредит на машину. Позивачка зазначає, що за рахунок кредиту на суму 108300 доларів США [PERSON] купив дачі та оформив їх на свого сина, при чому вона про це нічого не знала, а їй [PERSON] казав, що витрачає кошти на потреби сім'ї. На даний час [PERSON] проживає у своїх батьків, оскільки в квартирі по [ADDRESS] [PERSON] обрізав світло, у зв'язку із чим вона зверталась до компетентних органів. Позивачка вважає відносини [PERSON] з [PERSON] фікцією та маніпуляцією і намаганням не ділити спільне майно. Також [PERSON] зазначила, що вона сплачує за житлово-комунальні послуги по квартирі на [ADDRESS], а борг по комунальним платежам утворився, оскільки не платить [PERSON], вона ж сплачує половину. Представник [PERSON] в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічної позовної заяви в останній редакції з підстав викладених у ній, просить задовольнити зустрічний позов та відмовити у задоволенні первісного позову та додатково зазначив, що кредит у сумі 108300 доларів США [PERSON] брав на особисті потреби, що також встановлено ухвалою Верховного Суду України від 19.06.2013 року. Представник просить разом з прийняттям рішення у справі скасувати заходи забезпечення позову вжиті щодо земельної ділянки в с. Хлепча, квартири по [ADDRESS] та автомобіля "SUZUKI". Третя особа [PERSON] в судовому засіданні, не дивлячись на роз'яснене судом право на звернення до суду з самостійними вимогами та попередження про наслідки не пред'явлення самостійного позову, про необхідність роз'яснення яких та попередження було наголошено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.11.2013 року, до суду з самостійними вимогами не звернувся та пояснив, що дійсно позичив кошти у [PERSON] в розмірі 21000,00 доларів США на придбання квартири та вже повернув ? частини боргу. Договори купівлі-продажу належних йому земельної ділянки та садового будинку по [ADDRESS], за твердженням 3-ї особи були укладені лише як забезпечення повернення ним боргу і після повної сплати позики [PERSON] має повернути йому це майно. Представник третьої особи ПАТ "Укрсоцбанк" в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги за первісним та за зустрічним позовом підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 03.10.1997 року сторони у справі зареєстрували шлюбу, що підтверджується довідкою Печерського РУЮ у м. Києві №105-02-03-46 від 20.03.2007 року (Т. 1, а.с. 7). 21.12.2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (Т. 1, а.с. 8). 06.11.2003 року [PERSON] та [PERSON] знов зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження (Т. 1, а.с. 9). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2007 року шлюб між сторонами розірвано (Т. 1, а.с. 10). За змістом положень ст.ст. 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вбачається з матеріалів справи, в період перебування у шлюбі [PERSON] було придбано квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 14.06.2000 року та копією реєстраційного посвідчення виданого Київським міським бюро технічної інвентаризації (Т. 1, а.с. 129-132). Відповідно до ст.ст. 68, 69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Сторони не досягли згоди щодо поділу вказаної квартири та кожен з них просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити та визнати за ним право власності на цю квартиру з підстав викладених вище. Згідно ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Як роз'яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Не дивлячись на твердження та посилання сторін, суд не вбачає реальних та належних підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя шляхом визнання в порядку поділу спільного майна права власності на спірну квартиру в цілому за [PERSON] або за [PERSON] Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, жодна зі сторін не виявила бажання компенсувати іншій стороні різницю вартості квартири, оскільки кожен з колишнього подружжя наполягає на виділенні квартири саме йому і жоден з них не вніс на депозитний рахунок суду відповідної суми. Таким чином, враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо поділу квартири [ADDRESS], правомірним, на думку суду, буде визнання за обома сторонами права власності на указане майно в ідеальних частках, виділивши та визнавши за кожним з них право власності на ? частину зазначеного майна. У зв'язку з визнанням за сторонами права власності на вказану квартиру у рівних долях, суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості по житлово-комунальним послугам у сумі 12006,51 грн. Крім того, на думку суду, вказані вимоги у даному спорі є неспроможними, оскільки в будь-якому випадку право власності є визнаним з моменту набрання рішенням суду законної сили і до цього моменту співвласники обопільно несуть тягар утримання майна, а будь-яких доказів того хто саме сплачував комунальні послуги та за який період, що вказувало б на те, яка зі сторін ухиляється від обов'язку по сплаті житлово-комунальних послуг суду не надано. З матеріалів справи вбачається, що в період шлюбу також були придбані автомобілі: - MERCEDES-BENZ, 1996 року випуску, колір - чорний, д.н.з. [NUMBER], кузов [NUMBER], вартістю 78948,10 грн., що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію ТЗ та висновком судової автотоварознавчої експертизи від 06.02.2009 року (Т. 1, а.с. 44, Т. 2, а.с.95-112); - MERCEDES-BENZ, 1987 року випуску, колір - білий, д.н.з. [NUMBER], кузов (коляска) [NUMBER], вартістю 17675,00 грн., що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію ТЗ та висновком про визначення ринкової вартості від 21.04.2008 року (Т. 1, а.с. 220-221). Зі змісту позовних вимог та пояснень сторін і їх представників наданих в судовому засіданні, встановлено, що сторони дійшли згоди про визнання за [PERSON] права власності на вказані автомобілі в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, тож суд дійшов висновку про необхідність задоволення таких узгоджених вимог первісного та зустрічного позовів. В період шлюбу, а саме 15.06.2005 року [PERSON] був укладений з [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS]. Земельна ділянка була придбана за ціною 98418,00 грн. (Т. 2, а.с. 167). В подальшому [PERSON] отримав державний акт на право власності на вказану земельну ділянку від 17.01.2006 року №09-7-01489, що підтверджується листом головного управління земельних ресурсів від 20.01.2010 року №03-56/1471 (Т. 3, а.с. 11). Також, 15.06.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу садового будинку [ADDRESS]. Вказаний садовий будинок був придбаний за ціною 10000,00 грн. (Т. 1, а.с. 232-233). Як наголошувалось [PERSON], його представниками та третьою особою [PERSON] в судовому засіданні, право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку та садовий будинок не є повноцінним і зазначені договори купівлі-продажу виступали лише забезпеченням боргового зобов'язання [PERSON] перед [PERSON] на підтвердження чого суду були надані копії розписок про отримання [PERSON] у борг 21000,00 доларів США (Т. 3, а.с. 102-107). За словами вказаних учасників судового розгляду, після повернення боргу [PERSON] має повернути зазначене майно [PERSON] Однак, укладення договорів купівлі-продажу не може свідчити про забезпечення зобов'язання за борговими розписками, а тому вказана земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно садового будинку суд також приходить до висновку про те, що вказане майно набуте подружжям за час шлюбу, а отже належить їм на праві спільної сумісної власності, незважаючи на те, що нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку не був зареєстрований у встановленому законом порядку, оскільки державна реєстрація правовстановлюючого документу на нерухомість має правове значення лише в разі розпорядження цією нерухомістю. При цьому, суд також зазначає, що на виконання зауважень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які містяться в ухвалі від 13.11.2013 року, судом було роз'яснено третій особі його право на звернення до суду з самостійними вимогами та попереджено про наслідки не пред'явлення самостійного позову. Однак з самостійними вимогами на предмет спору [PERSON] протягом розгляду справи до суду не звернувся. Здійснюючи розподіл спільного сумісного майна у вигляді земельної ділянки по [ADDRESS] та садового будинку [ADDRESS] суд виходить з того, що сторони фактично погодили такий розподіл шляхом визнання за [PERSON] права власності на вказане майно. Так, зі змісту позовних вимог [PERSON] вбачається, що вона просить поділити набуте за час шлюбу майно визнавши за [PERSON] право власності на зазначені вище об'єкти нерухомості, при цьому [PERSON] просить в порядку поділу майна подружжя виділити у його власність земельну ділянку по [ADDRESS]. Також, суд приходить до висновку, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за [PERSON] слід визнати право власності і на садовий будинок [ADDRESS] у м. Києві не дивлячись на те, що позовні вимоги його позову не містять такого прохання, оскільки вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці право власності на яку визнається судом за [PERSON] Крім того, зі змісту самого позову [PERSON] вбачається, що [PERSON] визнає придбання земельної ділянки та садового будинку за спільні з [PERSON] кошти та зазначає, що половину вартості зазначеного майна слід стягнути з нього на користь [PERSON], а саме 98418 грн. + 10000,00 грн. : 2 = 54209,00 грн. Тож, мова йде як про земельну ділянку, так і про садовий будинок. З метою дотримання принципу рівності часток подружжя при здійсненні поділу спільного сумісного майна, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] половину вартості майна виділеного у власність [PERSON], оскільки таке майно не в частині, а в цілому передано йому. Сума, що підлягає стягненню становить 102520,55 грн. (98418,00 грн. (вартість земельної ділянки) + 10000,00 грн. (вартість садового будинку) + 78948,10 грн. (вартість автомобіля 1996 року випуску) + 17675,00 грн. (вартість автомобіля 1987 року випуску): 2). Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, 29.03.2006 року між [PERSON] та АКБ СР "Укрсоцбанк" був укладений договір кредиту №10-29/1670 за яким позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності на цільового характеру використання грошових коштів був наданий кредит у сумі 30497,00 доларів США зі сплатою 11,5% річних для оплати придбаного автомобіля марки SUZUKI модель GRAND VITARA, згідно з договором купівлі-продажу №17/03/2, укладеним 17.03.2006 року, між автосалоном АПП "Авто-палац" та позичальником (Т. 2, а.с. 172-176). З пояснень [PERSON] наданих в судовому засіданні встановлено, що до теперішнього часу кредит за вказаним договором кредиту в повному об'ємі не погашений. Станом на час розгляду справи, між сторонами не виникає спору з приводу віднесення придбаного за кредитні кошти автомобіля SUZUKI до спільної сумісної власності подружжя та спільності зобов'язань за вказаним кредитним договором. При цьому, з огляду на заявлені позовні вимоги за первісним та зустрічним позовом, сторони погодили, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на вказаний автомобіль слід визнати за [PERSON] у зв'язку із чим покласти на неї виконання зобов'язань за договір кредиту №10-29/1670 від 29.03.2006 року, тож враховуючи, що з цього приводу у сторін не виконає спірних питань та заперечень, суд вважає за можливе задовольнити узгоджені вимоги первісного та зустрічного позовів стосовно визнання права власності на автомобіль та виконання зобов'язань за договором кредиту на кошти від якого був придбаний вказаний транспортний засіб. Крім того, [PERSON] заявлено вимогу про стягнення з [PERSON] ? частини грошових коштів сплачених за договором кредиту №10-29/1670 від 29.03.2006 року на придбання автомобіля SUZUKI під час перебування з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі в розмірі 21167,81 грн. За змістом довідки ПАТ "Укрсоцбанк" №10.1-12/96-15237 від 15.11.2012 року у період часу з 14.04.2006 року по 15.06.2007 року, що відповідає періоду перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, за договором кредиту №10-29/1670 від 29.03.2006 року на придбання автомобіля SUZUKI було сплачено загалом 42355,62 грн. (Т. 5, а.с. 116-118). Суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення половини від вказаної суми сплаченого за час шлюбу кредиту у розмірі 21167,81 грн. підлягають до задоволення, оскільки таким чином буде дотримано рівність часток подружжя при поділі спільного сумісного майна. Так, враховуючи, що автомобіль в повній цілій частці передається у власність [PERSON], а його вартість в даному випадку обумовлена розміром отриманого кредиту, виконання якого покладається на останню, при цьому частина вартості автомобіля у вигляді кредиту сплачена за спільні кошти, [PERSON] має повернути [PERSON] половину спільно сплаченого кредиту. Також, 14.06.2005 року між [PERSON] та АКБ СР "Укрсоцбанк" був укладений договір про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 на суму 108300,00 доларів США (Т. 1, а.с. 11-13). На укладення вказаного договору кредиту [PERSON] надала свою згоду як дружина [PERSON] (Т. 1, з.с.а.с. 13). У забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 від 14.06.2005 року, [PERSON] виступила його поручителем за договором поруки №02-10/1343 від 14.06.2005 року (Т. 1, а.с. 22-23). Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 від 14.06.2005 року виконані в повному обсязі, що підтверджується довідкою АКБ СР "Укрсоцбанк" №10.2-10/1221 (Т. 3, а.с. 134). Відповідно до положень ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.06.2010 року зобов'язання за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 від 14.06.2005 року були визнані спільними зобов'язаннями подружжя (Т. 3, а.с. 165-172). Скасовуючи вказане рішення суду першої інстанції Апеляційний суд м. Києва у своєму рішенні від 14.12.2010 року послався на те, що вимоги, які випливають з кредитних договорів, сторонами заявлені не були, а тому суд першої інстанції не повинен був робити будь-яких висновків в цій частині та ухвалювати рішення про покладення на сторін обов'язків, що випливають з кредитних правовідносин (Т. 4, а.с. 76-78). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.04.2012 року зазначене рішення Апеляційного суду м. Києва було скасоване, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, зокрема, із посиланням на те, що вимоги сторін про покладення на другого з подружжя зобов'язань за кредитними договорами з урахуванням проведених кожним з них оплат в рахунок погашення заборгованості пред'являлись сторонами протягом розгляду справи в суді першої інстанції, шляхом подання відповідних заяв щодо зміни підстав та предмету позову, а також розміру позовних вимог із доказами, якими обґрунтовувалися їх вимоги у відповідності до ч. 2 ст. 31 ЦПК України та містяться в матеріалах справи (Т. 4, а.с. 139-142). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 року у задоволенні позову [PERSON] в частині поділу кредитних зобов'язань за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 від 14.06.2005 року було відмовлено, оскільки суд вважав, що позивач не навів доказів того, що указаний кредит, був використаний на потреби сім'ї (Т. 5, а.с. 128-138). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.01.2013 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження (Т. 5, а.с. 205-206). Постановою Верховного Суду України від 19.06.2013 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] (Т. 5, а.с. 269-271). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 13.11.2013 року задоволено скаргу представника третьої особи у справі [PERSON] та скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29.06.2010 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.01.2013 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, зокрема, із посиланням на те, що висновок апеляційного суду стосовно того, що боргові зобов'язання за кредитом від 14.06.2005 року є особистими зобов'язаннями [PERSON] не відповідають обставинам, які сторони вказали у своїх позовних заявах саме у цій справі і є передчасними (Т. 6, а.с. 46-51). Вирішуючи по суті спір щодо зобов'язань, які випливають з договору про надання невідновлювальної кредитної лінії №10-29/424 від 14.06.2005 року, суд не погоджується з твердженням представника [PERSON] про те, що Постановою Верховного Суду України від 19.06.2013 року було встановлено факт використання отриманих за вказаним договором коштів не на потреби сім'ї та що вказаною постановою ці зобов'язання визнані особистими зобов'язаннями [PERSON] Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Тож, Верховний Суд України не переоцінює та не надає нової оцінки доказам, які досліджені попередніми судовими інстанціями та вважаються встановленими, а виявляє неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права відносно установлених попередніми інстанціями обставин справи. Посилаючись саме на вказану підставу перегляду судового рішення [PERSON] звернувся до Верховного Суду України, який враховуючи, що рішенням апеляційної інстанції, залишеним на той час в силі у зв'язку з відмовою у відкритті касаційного провадження, встановлено відсутність доказів того, що указаний кредит був використаний на потреби сім'ї, зробив свій висновок про те, що договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Однак, вказаною вище ухвалою касаційної інстанції від 13.11.2013 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 29.11.2012 року, яким було встановлено відсутність доказів того, що указаний кредит був використаний на потреби сім'ї, та ухвала касаційної інстанції від 08.01.2013 року, якою відмовлено у відкритті касаційного провадження, були скасовані. Тож, при новому розгляді справи суд першої інстанції має право та зобов'язаний заново встановити обставини справи, оцінити докази з урахуванням зауважень касаційної інстанції, і в цьому питанні не зв'язаний висновками Постанови Верховного Суду України від 19.06.2013 року, адже в даному випадку жодним чином не порушуються вимоги ст. 360-7 ЦПК України щодо обов'язковості судових рішень Верховного Суду України. Обов'язковим є висновок Верховного Суду України про те, що договір, укладений одним із подружжя, за яким майно використане не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, не створює обов'язків для іншого з подружжя. Але ж для застосування вказаного висновку суду слід встановити чи є такі обставини, що вказують витрачання кредитних коштів не на потреби сім'ї. Відповідно до положень ст.ст. 57, 60 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Надаючи оцінку як усним поясненням сторін, так і викладеним письмово, суд звертає увагу на те, що позиція [PERSON] по цій справі з самого початку була послідовною щодо отримання кредиту спільно та його використання на потреби сім'ї. При цьому, [PERSON] спочатку слухання справи з 2007 року і протягом двох наступних років визнавала кредитні зобов'язання спільними, а потім змінила свою позицію. Стосовно позиції [PERSON] щодо отримання цього кредиту по інших справах, суд приймає до уваги, що її фактичне оформлення здійснював представник, однак також доходить висновку і про те, що про цю позицію свого представника [PERSON] не міг не знати, тож повною мірою сприймати пояснення [PERSON] як достатній доказ суд не може. При цьому, зазначення в інших справах, що кредит брався на розвиток власного бізнесу, на думку суду, як раз вказує на витрачання отриманих коштів на потреби сім'ї, оскільки від доходу бізнесу існує родина, зокрема, враховуючи, що [PERSON] офіційно працевлаштована не була. Також суд звертає увагу на те, що як вбачається зі змісту п. 1.2. договору кредиту, він наданий на поточні потреби, тобто конкретного характеру цільового використання коштів договором не передбачено, отже подружжя мало право витрачати кредитні кошти на дрібні покупки та послуги, поточні потреби сім'ї і кожного особисто, які документально підтвердити не можливо. В цьому контексті суд зазначає, що [PERSON] офіційно не працюючи та маючи відносно невеликий дохід, з огляду на дані ДПІ (Т. 7, а.с. 17-22), тим найменш не вказувала суду, що у шлюбі з [PERSON] вона не була забезпечена матеріально, або такого забезпечення було недостатньо. [PERSON] та її представник посилаючись на відсутність будь-яких доказів того, що кредитні кошти були витрачені на потреби сім'ї, при цьому, не наводять доказів своїх заперечень стосовно того, що кошти були витрачені не в інтересах сім'ї та на які конкретні потреби, що не стосуються інтересів сім'ї були витрачені ці кредитні кошти. Суд вважає, що в даному випадку має бути дотримана взаємність обґрунтувань вимог і заперечень, тож обов'язку [PERSON] навести докази витрачання коштів на потреби сім'ї, має відповідати також обов'язок [PERSON] довести, що ці кошти не витрачались в інтересах сім'ї і були витрачені на інші конкретні речі, що не мають відношення до потреб сім'ї. Приймаючи рішення про те, що кредитні зобов'язання є спільними зобов'язаннями колишнього подружжя суд, виходить також з того, що після його оформлення [PERSON] укладені договори купівлі-продажу земельної ділянки і садового будинку, які стали на даний час предметом поділу спільного сумісного майна подружжя. Крім того, 15.06.2005 року [PERSON] передав у борг [PERSON] 21000,00 доларів США, що підтверджується борговою розпискою (Т. 3, а.с. 103). Вказаний договір позики [PERSON] не оспорювала, тож вважати, що він був вчинений не в інтересах сім'ї у суду підстав немає. В сукупності все наведене вище дає суду підстави дійти висновку про спільність зобов'язань колишнього подружжя за вказаним кредитним договором і враховуючи, що [PERSON] кредитні зобов'язання виконані в повному обсязі, ? частина такого виконання має бути стягнута на його користь з [PERSON] При цьому, суд вважає, що вимоги [PERSON] про стягнення половини виконаних зобов'язань підлягають до часткового задоволення за виключенням періоду сплати тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами із часу першого платежу за кредитом по час розірвання шлюбу, оскільки з рішення Печерського районного суду м. Києва від 15.06.2007 року не вбачається даних, що судом був встановлений факт не проживання сторін з січня 2007 року. Вбачається, що таки слова звучали лише в поясненнях позивачки, при цьому, суд конкретної дати фактичного припинення шлюбно-сімейних відносин не встановив, тож суд вважає правомірним виходити з дати офіційного розірвання шлюбу, а саме з дати прийняття відповідного рішення суду - 15.06.2007 року. Посилання [PERSON] на те, що він погоджується з твердженням [PERSON] наданим при розірвання шлюбу щодо не проживання подружжя з січня 2007 року, суд не приймає до уваги, оскільки вважає їх такими, що в даному процесі спрямовані на штучне збільшення зобов'язань [PERSON] Згідно довідки ПАТ "Укрсоцбанк" №10.1-186/96-1226 від 13.01.2014 року, в період з 13.07.2005 року по 12.06.2007 року включно, по тілу кредиту було сплачено 15563,86 доларів США і 25203,31 долар США по відсотках за користування кредитом. Всього за кредитом сплачено 108300 доларів США тіла кредиту та 43757,72 долара США відсотків за користування кредитом (Т. 6, а.с. 104-105). 108300,00 (загальна сума кредиту) - 15563,86 (сплачено в період шлюбу) = 92736,14 (виконано особисто [PERSON].). 43757,72 (загальна сума процентів) - 25203,31 (сплачено в період шлюбу) = 18554,41 (виконано особисто [PERSON].). 92736,14 + 18554,41 : 2 = 55645,28 доларів США (1/2 частина кредитних зобов'язань). З урахуванням положень ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України суд вважає за необхідне зазначити в рішенні еквівалент для стягнення визначеної суми доларів США в національній валюті станом на час прийняття рішення у справі, що становить 55645,28 доларів США х 27,85 грн. (офіційний курс НБУ на 23.02.2015 року) = 1549721,05 грн. Земельна ділянка по [ADDRESS] отримана [PERSON] у приватну власність шляхом приватизації із земельного фонду, відповідно до Державного акту на право власності на землю, виданого на підставі рішення Великосалтаніської сільської ради народних депутатів від 12.03.2003 року №159 (Т. 1, а.с. 190). Земельна ділянка [ADDRESS] отримана [PERSON] у порядку приватизації відповідно до рішення Київської міської ради №31-5/752 від 24.02.2000 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 11.12.2000 року (Т. 3, а.с. 3-8, 127). Як роз'яснено у п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Враховуючи викладене, вказане вище майно у вигляді земельних ділянок, є особистою власністю кожного з подружжя і спору щодо нього відповідно до останніх позовних вимог, між сторонами не виникає. Додаткове зазначення про це в резолютивній частині рішення суду, яким розподілено спільне сумісне майно подружжя є безпідставним, оскільки на особисту приватну власність вказують наведені вище рішення місцевих рад та державні акти на право власності на земельні ділянки. У своїй промові представник [PERSON], зокрема, просив скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду щодо квартири [ADDRESS], земельної ділянки по [ADDRESS] та автомобіля SUZUKI. Згідно ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. З огляду на відсутність між сторонами спору щодо земельної ділянки по [ADDRESS] та автомобіля SUZUKI, суд з урахуванням наведених положень закону, вважає за можливе одночасно з прийняттям рішення у справі скасувати вжиті заходи забезпечення позову щодо зазначеного майна. При цьому, враховуючи спірність вимог сторін щодо квартири [ADDRESS], суд вважає, що вжиті стосовно квартири заходи забезпечення позову мають бути на теперішній час залишені в силі, що не позбавляє сторін права звернутись до суду з окремою заявою про скасування заходів забезпечення позову після набрання рішенням суду законної сили. На підставі викладеного,

Outcome: partial