Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

Згідно з поданим позовом 21.07.2003 між Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України та Дочірнім підприємством «Газопостачальна компанія» було укладено договір на будівництво житла в порядку пайової участі №42 та додаткову угоду до нього №51. Згідно додатку №1 до договору ГУ ВВ МВС України підлягали передачі квартири №№ [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] . Вказані квартири загальною площею 298,45 кв.м прийняті ГУ ВВ МВС за актом прийому-передачі №68 від 22.12.2003. Рішенням господарського суду м. Києва від 22.04.2005 у справі № 34/324 (18/141), яке набрало законної сили 02.08.2005, визнано за ГУ ВВ МВС України право власності, зокрема, на квартиру [ADDRESS] . 16.09.2013 реєстраційною службою Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Державної реєстраційної служби України на виконання рішення господарського суду м. Києва від 22.04.2005 у справі № 34/324 (18/141), яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2005 у справі №34/324(18/141), постановою Вищого господарського суду України від 01.02.2006 у справі № 34/324-18/141 та ухвалою Верховного Суду України від 30.03.2006 у справі № 34/324- 18/141, проведено держану реєстрацію квартири № [ADDRESS] загальною площею 115,4 кв .м (житлова площа - 75,8 кв. м в житловому будинку [ADDRESS] , яка складається з 1 - коридор, 2, 3, 5 - житлова, 4 - туалет, 6 - кухня, 7 - ванна) у будинку № [ADDRESS] за Головним управління внутрішніх військ МВС України (правонаступником якого згідно з пунктом 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну гвардію України» від 13 березня 2014 року є Головне управління Національної гвардії України) та яка внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та, таким чином, з 02.08.2005 квартира [ADDRESS] перебуває у власності держави в особі Головного управління Національної гвардії України. Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, на виконання ч. 1 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» центральною житлово-побутовою комісією Головного управління внутрішніх військ МВС України квартиру [ADDRESS] було розподілено старшому прапорщику [PERSON] та його родині та на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17.12.2014 № 760 було видано ордер на жиле приміщення № [NUMBER] у ізольованій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Однак, вказане житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , фактично займали треті особи, які не мають ордеру на проживання у даній квартирі, а саме: [PERSON] . У серпні 2015 року військовий прокурор Дніпропетровського гарнізону звернувся з позовною заявою до [PERSON] в інтересах держави в особі МВС, ГУ НГУ з вимогою про витребування з чужого незаконного володіння квартири [ADDRESS] та про передачу її Головному управлінню Національної гвардії України, виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого приміщення. За судового розгляду вказаної справи було встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за параметром запиту: [ADDRESS] , наявна актуальна інформація про державну реєстрацію права власності: на квартиру [ADDRESS] за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України; на квартиру № [ADDRESS] за [PERSON] відповідно до договору дарування №1712 від 04.06.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 у справі №199/6098/15-ц встановлено, що житловий будинок № [ADDRESS] складається з трьох секцій, які вводилися в експлуатацію в різний час. Квартира №[ADDRESS] розташована на десятому поверсі в першій секції. При цьому, номери квартир в секціях не дублюються і в зазначеному житловому будинку наявна лише одна квартира під №[ADDRESS] . Наведені докази в своїй сукупності та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що квартира [ADDRESS] , право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнане рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2005, та квартира № [ADDRESS] , право власності на яку за [PERSON] було визнане рішенням суду від 23.10.2012, є одним і тим самим об`єктом нерухомості. На підставі вказаного рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012-у справі №403/125015/42 за [PERSON] 21.02.2014 зареєстровано право приватної власності на квартиру № [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв. м (житлова площа - 75,8 кв. м в житловому будинку [ADDRESS], яка складається з 1 - коридор, 2, 3, 5 - житлова, 4 - туалет, 6 - кухня, 7 - ванна). Рішення суду від 23.10.2012 по справі №403/125015/12 було оскаржене військовим прокурором Дніпропетровського гарнізону до апеляційного суду Дніпропетровської області 24.12.2015 у зв`язку з тим, що дана квартира належить на праві власності державі в особі ГУ НГУ. За результатами апеляційного розгляду 23.05.2017 рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області частково задоволено апеляційну скаргу прокурора: скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012 в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв. м за [PERSON] . Позивачем зазначається, що таким чином, з 23.05.2017 громадянка [PERSON] була позбавлена будь-яких прав на квартиру [ADDRESS] . Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна, 04.06.2014 [PERSON] було подаровано квартиру [ADDRESS] за договором дарування нерухомого майна №1712 на користь [PERSON] та того ж дня внесено відомості про право приватної власності на цю квартиру. Позовна заява містить наступні позовні вимоги: -витребувати у [PERSON] на користь Головного управління Національної гвардії України квартиру № [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв. м (житлова площа - 75,8 кв. м в житловому будинку літ. [ADDRESS] , яка складається з 1 - коридор, 2, 3, 5 - житлова, 4 - туалет, 6 - кухня, 7 - ванна), за адресою: [ADDRESS] ; -виселити [PERSON] , а також усіх інших осіб, які зареєстровані та фактично проживають у квартирі [ADDRESS] ; -стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову. У відзиві на позовну заяву відповідачем акцентовано увагу, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування №1712 від 04.06.2014, який є дійсним, ніким оспорений не був, та відповідач є добросовісним набувачем. Майно за реєстраційним номером [NUMBER] , яким є квартира [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності, вибуло з доброї волі попереднього власника [PERSON] Ані ГУ Нацгвардії України, ані МВС України не були власниками вказаного майна з 2005 р. та право власності ГУ внутрішніх військ України виникло після реєстрації об`єкту нерухомості з реєстраційним номером 173622812101, а саме квартири [ADDRESS] . На переконання відповідача, у позивачів відсутні підстави для витребування свого майна з підстав, передбачених у ст. 387 ЦК України. Щодо секції №1 і будинку № [ADDRESS] , відповідач у відзиві зазначає, що вся секція [ADDRESS] належить не державі, а Приватному підприємству "Приватна Фірма "Віктор-13", яке було єдиним забудовником вищезазначеного об`єкту. В 2004 році між забудовником ПФ "Віктор" (надалі перереєстровано в ПП "ПФ «Віктор-13») та підрядником ЗАТ "Будівельник-1" відбувся судовий спір. Предметом спору було визнання власності ЗАТ "Будівельник-1" на частку в загальному майні секції 1 будинку [ADDRESS]. Рішенням господарського суду Дніпропетровської області по справі 18/71 від 30.06.2004 заяву ЗАТ "Будівельник-1" було задоволено частково. З 17 квартир, які вимагалися, право власності за ЗАТ "Будівельник-1" було визнано на 9 квартир, серед яких квартири [ADDRESS] не було. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 25.11.2004, яка залишена без змін судом касаційної інстанції, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.06.2004 скасовано і припинено провадження по справі через відсутність введення об`єкту будівництва в експлуатацію, також судом визнано встановленим, що на частку спірних квартир претендує Головне управління внутрішніх військ МВС України, яке отримало ці квартири від ДП «Газопостачальна компанія» та зазначено про те, що місцевий суд прийняв рішення про права і обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, що відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 104 ГПК України є безумовною підставою для скасування рішення. Відповідачем зазначається, що в подальшому в господарському суді м. Києва була розглянута справа № 34/324 за позовом Головного Управління Внутрішніх військ України до ДП "Газопостачальна компанія», яка начебто побудувала будинок № [ADDRESS] , про визнання права власності. Всупереч тому, що вищезазначену секцію 1 будинку ще не було введено в експлуатацію, рішенням господарського суду м. Києва від 22.05.2005 було визнано право власності за Головним Управлінням Внутрішніх військ України на квартиру [ADDRESS] , але без зазначення номеру секції та метражу. Суд помилково вважав, що будинок № [ADDRESS] введено в експлуатацію. Насправді в експлуатацію було введено лише секції 2-3 вищезазначеного будинку. Це підтверджується рішенням Виконкому Дніпропетровської міської ради №2171 від 04.08.2003 р. та Декларацією від 17.05.2012 про готовність секції 1 будинку [ADDRESS] до експлуатації. На переконання відповідача існують два суперечливих судових рішення. Щодо відповідності позовної заяви вимогам ЦПК України, відповідач у відзиві зазначає, що позовна заява подана з численними порушеннями законодавства України, та, на переконання відповідача, вона не відповідає вимогам ст.175 ЦПК України і є необґрунтованою. З позову не вбачається, що договір дарування № 1712 від 04.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] був предметом судового розгляду та на час постановлення рішення 23.05.2017 йому надавалася оцінка, однак, позивач у своїй заяві не оскаржує вказаний договір та не надає цьому правового висновку. Не зазначено, чи ставить позивач питання щодо скасування реєстрації права власності за відповідачем, зважаючи на те, що просить витребувати майно, яке має інший реєстраційний номер (тобто, де-юре, інше майно) з чужого незаконного володіння. Надано додатки до позову, які неналежним чином засвідчені. Позов підписано особою, яка не надала відповідної довіреності для можливості з`ясування судом її повноважень. Необхідність судового захисту інтересів держави саме прокурором від імені владних повноважень має бути обґрунтована і підтверджена належними доказами. За відсутності належних підстав для звернення прокурора до суду скарга підлягає поверненню. Також відповідачем вказується, що документи, надані позивачем завірені неналежним чином і не є допустимими доказами. Щодо подання позивачем тотожного позову, відповідач зазначає, що наявне у позивачів право захисту своїх прав вже було реалізовано шляхом звернення до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (справа № 1199/6098/15-ц). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 в позові Військовій прокуратурі Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління національної гвардії України до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та виселення без надання іншого жилого приміщення відмовлено у повному обсязі; рішення набрало законної сили 21.01.2016. Щодо строків позовної давності відповідач зазначає, що згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову, та відповідна заява про застосування строків позовної давності подана відповідачем. Рішення Господарського суду м. Києва по справі № 34/324-18/141 набрало законної сили після апеляційного перегляду 02.08.2005, тобто, про своє порушене право, зокрема, неможливість користування майном позивач дізнався ще в 2005 році, коли не зміг заселитись та зареєструвати своє право власності з підстав того, що будинок було не тільки не введено в експлуатацію, а навіть, добудовано. За наявною інформацією весь цей час, приблизно з 2006 року в спірній квартирі проживали і проживають інші особи, добросовісні інвестори та набувачі. Таким чином, строк позовної давності сплинув в 2008 р., проте, позивач в перший раз звернувся до суду тільки в 2015 році. Щодо способу захисту, у відзиві на позовну заяву відповідач вказує, що з позовної заяви вбачається, що квартиру [ADDRESS] було зареєстровано 16.09.2013 за Головним управлінням внутрішніх військ України. Також, позивач стверджує, що вищевказану квартиру було розподілено [PERSON] та його родині, яким видано ордер на вселення, тобто, вважає, що право володіння та розпорядження позивачів не порушено. ГУ Нацгвардії вільно володіє та розпоряджається своїм майном з реєстраційним номером 173622812101. Зважаючи на те, що Держава, МВС або ГУ Нацгвардії України самі не можуть проживати в квартирі, а їх право користування реалізується через гр. [PERSON] з родиною на вселення в спірну квартиру, то порушено саме право на користування спірним майном. Спосіб захисту такого права полягає в вимогах про усунення перешкод в користуванні.У зв`язку з чим, відповідач вважає, що вимоги позивачів про витребування майна з чужого незаконного володіння є неналежним способом захисту. Щодо реєстрації об`єктів нерухомого майна, то відповідач вказує, що Управління Нацгвардії України зареєструвало право власності на вищезазначену квартиру з грубими порушеннями законодавства України, а саме п. 50 постанови КМУ "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 17.10.2013. За наявною інформацією забудовником об`єкту ПП "ПФ "Віктор-13" жодних документів для реєстрації права власності Головному Управлінню Нацгвардії України не надавалося і не завірялося. Крім того, для реєстрації нерухомого майна ГУ Нацгвардії України було замовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] . Цей паспорт було виготовлено спеціалістом КП ДМБТІ без відвідування цієї квартири, в якій постійно проживали законні власники. Відповідач вказує, що дані її технічного паспорту свідчать про різну житлову площу квартири №16 в секції 1 та просто квартири [ADDRESS] . За наявною інформацією, яка міститься в матеріалах справи №199/6098/15-ц, попередній власник майна [PERSON] зареєструвала своє право власності в законний спосіб. Відповідач зазначає, що квартира [ADDRESS] це де-юре два різні об`єкти нерухомості, які мають різні реєстраційні номери: квартира [ADDRESS], має номер 298009412101 , а квартира [ADDRESS] має номер 173622812101. Згідно ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на обтяжень" реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. Крім того, наразі відсутнє будь-яке рішення суду, яке вступило в законну силу і визнавало б юридичний факт того, що нерухоме майно з реєстраційним номером 298009412101 та майно з реєстраційним номером 173622812101 є одним й тим самим об`єктом нерухомості. У відповіді на відзивна позовну заяву позивач вказав, що право власності на квартиру [ADDRESS] відповідно до рішення Господарського суду м. Києва у справі №34/324-18/141 від 22.04.2005 року визнано за Головним управлінням Національної гвардії України. При розгляді даної справи в якості третьої особи було залучено, у тому числі Приватну фірму «Віктор», дане рішення було оскаржено в апеляційному та касаційному порядку та було залишено без зміни. [PERSON] також набула право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №403/12515/12 від 23 жовтня 2012 року, тобто підставою для реєстрації права власності також стало рішення суду, яке набрало законної сили. В наступному рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №403/12515/12 від 23 жовтня 2012 року було скасоване в частині задоволення позовних вимог та відмовлено у задоволені позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності, тобто рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року скасовано підставу реєстрації права власності квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 у справі №199/6098/15-ц встановлено, що «наведені докази в своїй сукупності та взаємозв`язку поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що квартира [ADDRESS] , право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнано рішенням суду, та квартира № [ADDRESS] , право власності на яку за [PERSON] було визнане рішенням суду, є одним і тим самим об`єктом нерухомості». Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 у справі №199/6098/15-ц відмовлено у задоволені позову у зв`язку з тим, що на момент його прийняття рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №403/12515/12 від 23 жовтня 2012 року було не скасовано, і, таким чином, у позивача і у відповідача були однаково рівні не скасовані підстави набуття права власності, тому судом і було відмовлено у задоволені позову. Після скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №403/12515/12 від 23 жовтня 2012 року Головне управління внутрішніх військ МВС України являється єдиним належним власником нерухомого майна - квартири № [ADDRESS] , а оскільки ця квартира і квартира № [ADDRESS] являються одним і тим самим об`єктом, що крім того встановлено у висновках, викладених у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 у справі №199/6098/15-ц, яке набрало законної сили, то належний власник, без волі якого вибуло майно, має право витребувати його з чужого володіння. Позивач вважає необґрунтованим також твердження відповідача про те, що на момент прийняття господарським судом м. Києва рішення у справі №34/324-18/141 від 22.04.2005 року секція 1 будинку № [ADDRESS] не була введена в експлуатацію, а тому суд не міг визнати право власності на квартири у невведеному в експлуатацію будинку. Крім того, нібито позов у справі був поданий до неналежного відповідача Дочірнього підприємства «Газопостачальна компанія», а Приватна фірма «Віктор», яка була забудовником, квартиру будинку [ADDRESS] Головному Управлінню Національної гвардії України не продавала. Стосовно неправомірності визнання права власності на спірну квартиру за Головним управління Національної гвардії України, позивач зазначає, що у тому числі ці доводи перевірялись господарським судом м. Києва та вищестоящими інстанціями і рішення суду залишено без зміни, відтак, судом касаційної інстанції підтверджено законність визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за Головним Управлінням Національної гвардії України. Стосовно доводу [PERSON] , що нібито позов у даній справі був поданий до неналежного відповідача Дочірнього підприємства «Газопостачальна компанія», а Приватна юрма «Віктор», яка була забудовником, квартиру [ADDRESS] України не продавала, зауважує, що Приватна фірма «Віктор», яка була забудовником, була залучена до розгляду по суті справи за позовом ГУ НГУ про визнання зава власності на спірну квартиру. І відповідно до мотивувальних висновків, зазначених у рішенні господарського суду м. Києва у справі №34/324-18/141 від 22.04.2005 року, було встановлено, що в тендерній документації, яка надавалась Дочірнім підприємством «Газопостачальна компанія», є погодження співзабудовників, у тому числі Приватної фірми «Віктор», що вони не проти, щоб Дочірнє підприємство «Газопостачальна компанія» продала ГУ НГУ квартири у переліку яких, у тому числі, була спірна квартира [ADDRESS] . Помилковою, на переконання позивача, є думка відповідача щодо невідповідності позовної заяви вимогам ЦПК. Так, щодо визначених відповідачем недоліків слід вказати наступне: з позову не вбачається, що договір дарування №1712 від 04.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] був предметом судового розгляду та на час постановлення рішення 23.05.2017 року йому надавалася оцінка, однак, позивач у своїй заяві не оскаржує вказаний договір та не надає цьому правового висновку. З 02.08.2005 квартира [ADDRESS] перебуває у власності держави в особі Головного управління Національної гвардії України. [PERSON] набула право власності на спірне майно на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012 у справі №403/125015/12, яке у подальшому було скасовано рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.05.2017, у зв`язку з чим правочин щодо дарування квартири [ADDRESS] , укладений 04.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним. Його недійсність презюмується і не потребує додаткового окремого визнання недійсності правочину. Статтями 175, 177 ЦПК України не передбачено обов`язку позивача ставити будь-які питання щодо скасування права власності. Крім того, витребування майна з чужого володіння само по собі включає припинення права власності на спірне майно і не потребує додаткового вирішення питання про його скасування. У разі якщо суд дійде висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача, то при його виконанні запис про право власності [PERSON] буде скасований в Єдиному реєстрі нерухомого майна, із зазначенням підстави - рішення суду. Щодо незасвідчених додатків до позовної заяви, то позивач вважав надані ним докази належним чином засвідченими, а позов таким, що поданий уповноваженою особою, при цьому, надання певної довіреності законом не вимагається. Рішенням Конституційного суду України від 08.04.1999 року (справа №1-1/99) щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 АПК України встановлено, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов в чому саме відбулося, може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та назначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким органом може виступати орган державної влади чи орган самоврядування, якому законом надані повноваження органу виконавчої влади. Враховуючи, що Закон України «Про прокуратуру» прийнято саме з метою наближення до міжнародних стандартів, при його застосуванні слід брати до уваги, що зазвичай Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо. Щодо подання позивачем тотожного позову, який розглядався за справою №199/6098/15-к, то позивач вважав, що жодних суперечностей з цього питання не має, оскільки даний позов подано вже після суттєвих змін конкретних обставин справи, що відбулись після ухвалення рішення у справі №199/6098/15-к, що і викликало необхідність звернення з позовною заявою до суду за захистом інтересів держави. Щодо строків позовної давності, то позивач вказує, що відповідач хибно зазначає на необхідність застосування строків позовної давності, посилаючись на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 у справі №199/6098/15-ц. Зокрема, після рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 у справі №199/6098/15-ц прокурор звернувся до апеляційного суду Дніпропетровської області зі скаргою на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012, яке прямо пов`язане з предметом у даній справі. За результатами апеляційного розгляду 23.05.2017 рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області частково задоволено апеляційну скаргу прокурора: скасовано рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012 в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 115,4 кв. м за [PERSON] . Таким чином, на переконання позивача строки позовної давності слід відраховувати з 23.05.2017 р.; відтак, у позивача є строк, протягом якого він може звернутися за відновленням свого порушеного права до 23.05.2020 р. Щодо способу захисту, то позивач зазначає, що кожна сторона обирає той спосіб захисту, який вважає найбільш ефективним та результативним. Формулювати вимоги в позовній заяві є прерогативою позивача, і відповідно позивачем були сформульовані позовні вимоги саме таким чином, як він вважає за потрібне, тому твердження відповідача про невірний спосіб захисту є необґрунтованими. Щодо тверджень відповідача про реєстрацію спірного майна з порушенням законодавства України, то позивач не погодився із зазначеним, повідомив, що таке твердження суперечить рішенню Господарського суду м. Києва у справі №34/324-18/141 від 22.04.2005 р. Процесуальні дії у справі: -ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2019 було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Як встановлено судом на підставі судових рішень, рішенням Господарського суду м. Києва від 22 квітня 2005 року (а.с. 21-25), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2005 року (а.с. 26-28) та постановою Вищого господарського суду України від 01 лютого 2006 року (а.с. 29-33) за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України визнано право власності на сім квартир у будинку № [ADDRESS] , в тому числі на квартиру [ADDRESS]. Детальний опис квартири [ADDRESS] в зазначених вище судових рішеннях не наводиться; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна відсутній. Як встановлено судом на підставі відомостей з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності а нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 15-17) с наступним реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна - 173622812101 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за державою Україна в особі Міністерства внутрішніх справ України в оперативному управлінні Головного управління внутрішніх військ МВС України. Підстава виникнення права власності рішення Господарського суду м. Києва від 22.04.2005; дата державної реєстрації права власності 16.09.2013 (а.с. 15). Як встановлено судом на підставі відомостей з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності а нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 18) с наступним реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна - 298009412101 право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 18-20). права Підстава виникнення права власності договір дарування квартири від 04.06.2014, видавник приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Іщенко Н.М.; дата державної реєстрації права власності 04.06.2014 (а.с. 18). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 16.12.2015 р. у цивільній справі (199/6098/15-ц, 2/199/2824/15) за позовом Військового прокурора Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної гвардії України, треті особи на стороні позивача, які не заявляють самостійні вимоги, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] і [PERSON] , до [PERSON] та [PERSON] , треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійні вимоги, Дніпропетровське міське управління юстиції, Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Січеслав» та Приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13» про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення без надання іншого жилого приміщення та визнання права на вселення в задоволенні позову відмовлено повністю. Судом в зазначеній вище справі (199/6098/15-ц, 2/199/2824/15) встановлено, що квартира [ADDRESS] , право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнане рішенням суду, та квартира [ADDRESS] , яку за договором дарування отримала в дарунок відповідачка [PERSON] , є одним і тим самим об`єктом нерухомості. Місце проживання [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю на запит суду (а.с. 50). Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації (а.с. 72 - 75) від 17.05.2012 на об`єкті, яким є житловий будинок ( секція 1 ) [ADDRESS] , виконано всі передбачені проектною документацією згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами роботи. Відповідно до виписки з облікової книги (а.с. 78) про реєстрацію багатоквартирного будинку 26.06.2012 зареєстрований житловий будинок літ. А-10 (секція 1) по [ADDRESS] за Приватним підприємством «Приватна фірма «Віктор -13». Дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. При цьому суд враховує, роз`яснення, викладені у п. 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», за якими застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідач стверджує, що спірне майно - квартира, була отримана нею у власність на відповідній правовій підставі - договору дарування квартири [ADDRESS] , який був укладений 04.06.2014 між [PERSON] та [PERSON] , який є дійсним. На час укладення зазначеного договору дарування право власності на спірну квартиру також було визнано рішенням Господарського суду м. Києва від 22.04.2005 за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України. Разом з тим, як встановлено судом та зазначено вище, спірна квартира має різні реєстраційні номери, як об`єкт нерухомого майна, та, як наслідок, різних власників, що підтверджується договором дарування від 04.06.2014, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] , та рішенням Господарського суду м. Києва від 22.04.2005. Відповідно до п.п. 1 п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про національну гвардію України» головний орган військового управління Національної гвардії України, органи військового управління оперативно-територіальних об`єднань Національної гвардії України, військові частини і підрозділи з охорони важливих державних об`єктів та спеціальних вантажів, військові частини з охорони та оборони важливих державних об`єктів, військові частини і підрозділи з охорони дипломатичних представництв, консульських установ іноземних держав, представництв міжнародних організацій в Україні, військові частини з охорони громадського порядку, підрозділи (загони) спеціального призначення, військові частини оперативного призначення, авіаційні військові частини, вищі навчальні заклади, навчальні військові частини (центри), бази, установи та заклади Національної гвардії України є правонаступниками відповідних органів військового управління, військових частин і підрозділів вищих навчальних закладів, навчальних військових частин, органів і підрозділів забезпечення, установ внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України без переоформлення актів на право постійного користування земельними ділянками та свідоцтв про право власності на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ст. 1 вказаного закону Національна гвардія України є військовим формуванням з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України, а за ч. 1 ст. 6 вказаного закону військово-політичне та адміністративне керівництво Національною гвардією України здійснює Міністр внутрішніх справ України. З огляду на вищенаведене, Міністерство внутрішніх справ України та Головне управління Національної гвардії України є належними позивачами по справі. Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до виписки з облікової книги (а.с. 78) про реєстрацію багатоквартирного будинку 26.06.2012 зареєстрований житловий будинок літ. А-10 (секція 1) по [ADDRESS] за Приватним підприємством «Приватна фірма «Віктор -13». Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням суду в справі 199/6098/15-ц, 2/199/2824/15 встановлено, що квартира [ADDRESS] , право власності на яку за Головним управлінням внутрішніх військ МВС України було визнане рішенням суду, та квартира [ADDRESS] , яку за договором дарування отримала в дарунок відповідачка [PERSON] , є одним і тим самим об`єктом нерухомості. [PERSON] залишається зареєстрованим власником спірної квартири (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Відтак, з огляду на вищенаведене суд не погоджується із слушністю доводів позивача стосовно того, що він є власником, та не погоджується із слушністю доводів позивача щодо протиправного втручання відповідача у сферу володіння цим майном. [PERSON] , як власник квартири згідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу має право володіти, користуватися та розпоряджатися житлом на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї; таке право відповідачки згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути протиправно його позбавлена або обмежена у його здійсненні, тому підстави для задоволення позову відсутні. Судові витрати піддягають віднесенню на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

Outcome: dismissed