Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач 10.12.2013р. звернувся до Комінтернівського районного суду м.Харкова із даним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 23189,16 грн., а також стягнути солідарно з [PERSON] та ТОВ «УФА «Верус» (в особі філії ТОВ «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м.Харкова) 200 грн. В обґрунтування позову зазначив, що з відповідачем [PERSON] уклав 21.03.2007р. кредитний договір надавши в кредит 5500,00 грн. Також, з ТОВ «УФА «Верус» було укладено договір поруки за даним кредитом в розмірі відповідальності 200 грн. 26 грудня 2013р. у даній справі Комінтернівським районним судом м.Харкова було ухвалено заочне рішення. Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 04 липня 2019р. заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Комінтернівського районного суду м.Харкова від 15 липня 2019р. було закрито провадження в частині позовних вимог до ТОВ «УФА «Верус» в особі філії ТОВ «УФА «Верус» в Комінтернівському районі м.Харкова, та спарву передано за підсудністю до Ленінського районного суду м.Харкова. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 19.08.2019р. позов було прийнято до свого провадження та розгляд справи призначено в загальному порядку. Ухвалою від 27.01.2020р. було витребувано у позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» виписку з карткового рахунку [PERSON] за кредитним договором, що був укладений з нею 21.03.2007р. Представником відповідача було подано відзив на позовну заяву в якому він проти позову заперечував в повному обсязі та зазначив, що надані разом з позовом Умови та парвила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а отже позивачем не доведено, що під час підписання анкети-заяви відповідачка була ознайомлена саме з цими Умовами та правилами, тому договір є неукладеним. Окрім того, відповідачкою на користь позивача в період з 23.04.2007р. по 24.10.2008р. були сплачені грошові кошти в загальному розмірі 7425,00 грн., про що є квитанції, хоча кредитний ліміт Анкетою-заявою і було встановлено у розмірі 5500 грн. Також, до правовідносин необхідно застосувати трирічний строк позовної давності, оскільки, останній щомісячний платіж відповідачкою було здійснено 24.10.2008р. і позивач мав би рахувати порушення своїх прав з 25.11.2008р., але позовна заява надійшла до суду 10.12.2013р. Представник позивача надав до суду письмові пояснення, де зазначив, що кредитний договір з відповідачкою було укладено 21.03.2007р. шляхом підписання Анкети-заяви, підписуючи яку, відповідачка погодилася з Умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку. Також, у анкеті заяві було встановлено базову процентну ставку 3% на місяць. Відповідачкою було частково виконано умови кредитного договору, що підтверджується випискою з особового рахунку. За змістом договору, укладеного між сторонами, у анкеті-заяві не встановлено строку повернення кредиту (користування ним), тому у відповідача до пред`явлення банком цього позову до суду не виникло зобов`язання з повернення отриманих коштів, оскільки початок перебігу позовної давності у такому випадку починається відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 03.07.2019р. №14-131цс19. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, де зазначив, що проти позову заперечує в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 21.03.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір шляхом підписання анкети-заяви. Дана анкета містить відмітки про бажання оформити кредитку «універсальна, 30 днів пільгового періоду», містить встановлений кредитний ліміт у 5000 грн., із базовою процентною ставкою 3% на місяць на залишок заборгованості. Анкета містить конкретний номер карти та дату відкриття рахунку 21.03.2007р. Окрім того, заява містить поле «погашення заборгованості по кредитному ліміту може проводитися як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і шляхом списання банком коштів з дебетної карти №» без зазначення конкретної карти, з якої може здійснюватися списання. Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, позичальник погодився, що договір між позичальником та банком складається з заяви, Умов та правил надання банківських послуг, тарифів, правил користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованим в рекламному буклеті. (а.с. 7). До позову додано умови і правила надання банківських послуг, які не підписано [PERSON] (а.с. 8) Згідно до розрахунку позивача, заборгованість відповідача [PERSON] станом на 31.08.2013р. становить 5480,71 грн. заборгованості за кредитом, 16318,49 грн. процентів на прострочену заборгвоаність, 1589,96 грн. заборгованості по судовим штрафам, що разом становить 23389,16 грн. (а.с. 4-6) 22.03.2011р. ПАТ КБ «ПриватБанк» та Філія «ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» уклали договір поруки, за яким Філія «ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» поручилося в межах суми 200 грн. за виконання [PERSON] кредитного договору від 21.03.2007р. (а.с. 12) Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч.2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк надавши відповідачу кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Судом встановлено, що позивачем було надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту 5500 грн. на платіжну картку 21.03.2007р. зі сплатою 3% на місяць на залишок заборгованості (а.с. 7). Як вбачається з розрахунку позивача на аркуші справи 6, заборгованість за тілом кредиту станом на станом на 31.08.2013р. становить 5480,71 грн. заборгованості за кредитом, 16318,49 грн. процентів на прострочену заборгованість, 1589,96 грн. заборгованості по судовим штрафам, що разом становить 23389,16 грн. В позовній заяві та в розрахунку позивач не зазначив з якої конкретної дати почалося прострочення сплат за тілом кредиту та процентами, та з якої конкретної дати та на який розмір тіла кредиту нараховано відсотки. З поданої позивачем виписки з особового рахунку на аркушах справи 113-118 вбачається, що останній раз користування кредитом здійснювалося 29.10.2008р. у вигляді видачі готівки 210 грн. (а.с. 116), а останній платіж здійснено 27.09.2009р. у вигляді повернення штрафу за прострочення більше 30 днів 856,49 грн. (зворотній бік а.с. 115). Усі пізніші нарахування здійснено банком самостійно у вигляді нарахування відсотків за користування кредитом. Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Згідно до частин 1 та 5 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У заяві від 21.03.2007р., яку підписано як «Приватбанком», так і [PERSON] , строки виконання зобов`язання не погоджено. Разом із цим погоджено, щомісячні відсотки за користування кредитом - тобто визначено щомісячну періодичність нарахувань. В умовах і правилах надання банківських послуг, які підписані «Приватбанком», та на які позивач посилається, як на невід`ємну частину договору, вказано на обов`язкові щомісячні платежі клієнта (а.с.8) У своєму позові (зворотній бік аркушу справи 1) «Приватбанк» зазначає, що за умовами договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця і позичальник зобов`язаний надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж)для погашення заборгованості. Останній раз користування кредитом відповідачкою здійснювалося 29.10.2008р. у вигляді видачі готівки, а останній платіж здійснено 27.09.2009р. Разом із цим, позовна заява до суду надійшла 10.12.2013 року. Тобто, після 27.09.2009 року банк не отримував від відповідачки жодних щомісячних платежів і з 27.10.2009р. був достовірно обізнаний про цю обставину, проте до суду звернувся за спливом трирічного строку - 10 грудня 2013 року. Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеного у його постанові від 03 червня 2015р. у справі № 6-31цс15, де зазначено, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Договір поруки, укладений позивачем 22.03.2011р. з Філією «ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» не перериває строк позовної давності щодо вимог до [PERSON] , оскільки вона не була стороною в цьому договорі і не погоджувалася з його умовами. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства") Частинами 3,4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилом цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. Частина 1ст.44 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.1-4 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed