Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" в особі відділення №76 АТ "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення 500 доларів США за договором банківського вкладу та 2 000,00 грн. моральної шкоди, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що відповідач не виконує своїх зобов'язань за вказаним договором, не повертає вклад, чим завдає позивачу моральних страждань. В судове засідання позивач, представник позивача не з"явилися, 13.07.2015 року та 23.09.2015 року представник позивача подав до суду заяви, відповідно до яких просив розгляд справи проводити за відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримують повністю, просять їх задоволити, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.48, 61). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, оскільки, оскаржував ухвалу про відкриття провадження у справі, в ухвалі вказано дату, час та місце проведення судового засідання. Крім цього, просив відкласти розгляд справи призначений на 28.04.2015 року о 08.40 год. Представник відповідача був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується матерілами справи (а.с. 36, 46, 47, 53, 54, 59, 60), про причину неявки суд не повідомив. З урахуванням думки позивача та положень ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором банківського строкового вкладу (депозиту). 10.02.2015 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» було укладено договір №300131/170064/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) "Блискуча сімка" в доларах США із автоматичною пролонгацією кожних сім днів до 11.05.2015 року. На виконання умов договору позивач вніс на депозитний рахунок в банку грошові кошти в розмірі 500,00 доларів США, що підтверджується копією квитанції №17 від 10.02.2015 року (а.с.7). Пунктом 1.2. договору передбачено, що за користування грошовими коштами банк нараховує і виплачує вкладнику проценти. Повернення суми вкладу клієнту здійснюється банком у день закінчення одного із строків, визначених п.п. 1.1.1.-1.1.13. цього договору(п.2.4. Договору) (а.с.6). 11.02.2015 року, 10.03.2015 року, 12.03.2015 року та 16.03.2015 року позивач звертався до відповідача із заявами про повернення вкладу, однак відповіді на заяви не отримав, вклад до цього часу йому не повернуто (а.с. 8-11). Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Згідно із частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Отже, на день розгляду судом справи відповідач не повернув позивачу грошові кошти за договором банківського вкладу в розмірі 500,00 доларів США. Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до змісту ст. ст. 526 та 1058 ЦК України зобов'язання банку з повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на свій розсуд (наприклад, перерахування на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, з якого вкладник може зняти кошти чи проводити ними розрахунки за допомогою платіжної банківської картки). У разі перерахування коштів на поточний банківський рахунок вкладника в цьому самому банку, але ненадання вкладнику можливості використання цих коштів, зобов'язання банку з повернення вкладу не є виконаним і до банку слід застосувати відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-140цс13). Слід також зазначити, що відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Враховуючи те, що виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а є платою за користування грошима. Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до переконання, що публічне акціонерне товариство АТ "Банк"Фінанси та Кредит" порушило умови договору, тим самим позбавило вкладника [PERSON] права вільно володіти та користуватися належними йому грошовими коштами, а тому для поновлення вказаного права позов в частині стягнення заборгованості в розмірі 500,00 доларів США за договорами банківського вкладу підлягає до задоволення. Щодо вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, то суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини на підставі договору банківського вкладу. Отже, правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними. У разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК України). Укладений між сторонами договір №300131/170064/07-15 про банківський строковий вклад (депозит) "Блискуча сімка" в доларах США у разі порушення зобов'язань не передбачає відшкодування моральної шкоди. Щодо посилання позивача на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як обґрунтування відшкодування моральної шкоди, то суд прийшов до переконання, що позивачем суду не доведено факту спричинення відповідачами моральних страждань чи завдання йому втрат немайнового характеру, а тому враховуючи положення ст. 60 ЦПК України, згідно яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Крім того, Згідно роз'яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. А тому вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди є необгрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення. Згідно із ч. 3 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судові витрати по справі слід стягнути з відповідача на користь держави, оскільки позивача було звільнено від його сплати.

Outcome: approved