Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-30 00:00:00

Позивач звернулась до суду з названим позовом та просить постановити рішення, яким, стягнути на її користь зі Страхової компанії «Еталон» (код ЄДРПОУ 20080515) матеріальну шкоду в розмірі 91 076,00 гривень, заподіяну в результаті дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги мотивує тим, що 08.08.2018 року приблизно о 10:55 годині, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «FORD Focus», реєстраційний номер [NUMBER] (реєстрація Республіки Болгарія), здійснював рух на 164 км + 800 м автодороги «Одеса - Рені» в Арцизькому районі Одеської області, не впорався з керуванням свого автомобіля та допустив його виїзд у некерованому стані за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де відбулося перекидання автомобіля і падіння з мосту. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події смертельно травмовано пасажира автомобіля «FORD Focus», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] . Згідно постанови прокурора відділу прокуратури Одеської області Русу А.Л. від 19.12.2018 року винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] , однак кримінальне провадження було закрито, у зв`язку зі смертю підозрюваного. Як стало відомо позивачу на час вказаної дорожньо-транспортної пригоди, цивільна- правова відповідальність [PERSON] була застрахована у СК «Еталон» відповідно до полісу АМ/4787017, який був діючим на момент ДТП (Витяг з ЕЦБ МТСБУ додається.) 16 квітня 2019 року позивач подала до відповідача СК «Еталон» повідомлення потерпілої особи про подію з забезпеченим транспортним засобом та 23 квітня 2019 року подав заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами, які передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Однак, СК «Еталон», відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі, того що водій [PERSON] на час настання дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу автомобіля «FORD Focus», реєстраційний номер [NUMBER] , у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4787017. Тобто, відповідач СК «Еталон» аргументує не виплату страхового відшкодування у зв`язку з відсутністю підстав для визнання заявленої події страховим випадком. Ухвалою від 28.12.2020 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 01.02.2021 року о 09:00 годині (а.с.39), про що повідомлено сторони по справі (а.с.40, 41). 26 січня 2021 року на адресу суду відповідачем надіслано відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає, та в задоволенні позову просить відмовити (а.с.43-51). Позивач та її представник до суду не прибули, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлені належним чином. На електронну адресу суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про відкладення розгляду справи та про проведення наступного підготовчого засідання в режимі відеоконференції з Київським районним судом м. Одеса (а.с.52, 53). Представник відповідача до суду також не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства (а.с.42). Ухвалою від 01.02.2021 року було відкладено підготовче засідання по справі на 23 лютого 2020 року об 11:00 годині (а.с.55), про що повідомлено сторони по справі (а.с.56, 57). 23.02.2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про проведення судового засідання у режимі відеоконференції з Київським районним судом м.Одеса (а.с.59). Ухвалою суду від 23.02.2021 року закрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду на 31.03.2021 року о 14:00 годині, крім того клопотання представника позивача про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції задоволено та доручено Київському районному суду м. Одеси (65080, м. Одеса, вул.Варненська,3б) забезпечити проведення підготовчого засідання о 14:00 годині 31.03.2021 року в режимі відеоконференції (а.с.61). У судове засідання призначене на 31.03.2021 року сторони не прибули, хоча сповіщені належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.66, 67). Представник позивача на електронну пошту суду надіслав пояснення, які просив врахувати при прийнятті рішення, зазначивши, що позивач в наслідок ДТП, що мала місце [INFO] втратила доньку [PERSON] , на поховання якої витратила 46 000.00 гривень. А тому відповідно до положень п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове соціальне страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний відшкодувати моральну шкоду батькам, тобто потерпілій [PERSON] , заподіяну смертю фізичної особи.Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Також відповідно до п.27.4. ст.27 того ж Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. На момент ДТП - 08.08.2019 року, мінімальна заробітна плата складала 3.723 гривень. Тому на думку представника, виходячи з розрахунку 12 мінімальних заробітних плат, підлягає відшкодуванню потерпілій сума 44 676.00 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди, та 46000.00 гривень на відшкодування витрат пов`язаних з похованням доньки. Також представник надіслав клопотання про проведення судового розгляду у його відсутність в зв`язку з погіршенням епідеміологічної ситуації в регіоні (а.с.74). Відповідач жодних клопотань, заяв до суду не надсилав. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що 08.08.2018 року приблизно о 10:55 годині, водій [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «FORD Focus», реєстраційний номер [NUMBER] (реєстрація Республіки Болгарія), здійснював рух на 164 км + 800 м автодороги «Одеса - Рені» в Арцизькому районі Одеської області, не впорався з керуванням свого автомобіля та допустив його виїзд у некерованому стані за межі проїзної частини на ліве узбіччя, де відбулося перекидання автомобіля і падіння з мосту, чим порушив вимоги п.п. 1.5., 2.3. (б), 12.1., 12.6. (ґ), 12.9. (б) Правил дорожнього руху України. Внаслідок даної дорожньо-транспортної події смертельно травмовано пасажира автомобіля «FORD Focus», р.н. [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] та смерть [PERSON] знаходиться у прямому причинному зв`язку зі спричиненими їй при ДТП тілесними ушкодженнями. Відділом СУ ГУНП в Одеській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12018160000000583 від 08.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України та згодом згідно постанови прокурора відділу прокуратури Одеської області Русу А.Л. від 19.12.2018 року винним у вчиненні вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] , однак кримінальне провадження було закрито, у зв`язку зі смертю підозрюваного (а.с.31-32). На час вказаної дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована у Страховій Компанії «Еталон» відповідно до полісу АМ/4787017, який був діючим на момент ДТП (а.с.28). 16 квітня 2019 року представник позивача [PERSON] подав до відповідача СК «Еталон» повідомлення потерпілої особи про подію з транспортним засобом та 23 квітня 2019 року подав заяву на виплату страхового відшкодування з усіма необхідними документами, які передбачені ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.14-15). Листом за № 01-04-15174 від 02.07.2019 року відповідач СК «Еталон», відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі, того що водій [PERSON] на час настання дорожньо-транспортної пригоди не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу автомобіля «FORD Focus», реєстраційний номер [NUMBER] , у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/4787017 (а.с.34). Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1, 3 ст.397 ЦК України володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Положеннями ст.1187 ЦК України передбачено, що: 1. Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. 2. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. 3. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах. 5. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Таким чином, особливість механізму полягає в тому, що шкода завдається потерпілому не будь-якими діями, а саме діяльністю, яка підпадає під характеристику джерела підвищеної небезпеки. Відповідно під джерелом підвищеної небезпеки треба розуміти діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Статтею 1192 ЦК України передбачено, що якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). У Закону України «Про страхування» встановлено види обов`язкового страхування, одним із яких є страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (пункт 9 частини 1 статті 7 Закону). Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про страхування» від 7 березня 1996 року № 85/96-ВР настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Згідно ч. 2 ст. 8 цього Закону, страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що покладення обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 1 липня 2004 року № 1961-IV ). Таким чином, обов`язок з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування покладається на страховика. Водночас, на відміну від особи, яка завдала шкоди, обсяг відповідальності страховика за договором страхування відповідальності обмежений нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: Пункт 1.4. статті 1 - особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Пункт 1.5. статті 1 - наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Пункт 1.6. статті 1 - власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Пункт 1.7. статті 1 - забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована; Пункт 1.8. статті 1 - страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору; Пункт 1.12. статті 1 - дорожньо-транспортна пригода - подія, що сталася під час руху транспортного засобу, внаслідок якої загинули або поранені люди чи завдані матеріальні збитки. Згідно стаття 6 Закону №1961- IV від 01.07.2004 року страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Пункт 22.1. статті 22 вказано Закону визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 27 Закону України від 01.07.2004 р. № 1961-IV визначені випадки відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, а саме: П.27.3. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. П.27.4. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. П.27.5. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Станом на момент дорожньо-транспортної пригоди 08.08.2018 року мінімальна заробітна плата в Україні складала 3 723,00 (три тисячі сімсот двадцять три гривні) згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік», в зв`язку з чим позивач [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи, її доньки [PERSON] у розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 08.08.2018 року становить 44 676.00 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень. Щодо відшкодування шкоди на поховання. Відповідно до товарного чеку б/н від 16.08.2018 року та товарної накладної б/н від 16.08.2018 року [PERSON] придбала у ФОП [PERSON] товари на поховання доньки [PERSON] на загальну суму 46 400.00 гривень (а.с.29, 30, 70, 71). В зв`язку з вищевикладеним, та згідно положень п.24.4 ст.27 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV загальний розмір відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання, стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку, та оскільки сума придбання товарів на поховання становить 46 400,00 гривень, що перевищує 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, тобто суму станом на 08.08.2018 року - 44 676,00 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень, позовні вимоги в частині стягнення відшкодування витрат на поховання підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 44 676,00 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень. Таким чином, страхове відшкодування за шкоду заподіяну позивачу має становити 89 352,00 (вісімдесят дев`ять тисяч триста п`ятдесят дві) гривні, що складається з суми витрат на поховання у розмірі 44 676,00 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень та відшкодування моральної шкоди заподіяної смертю фізичної особи у розмірі 44 676,00 (сорок чотири тисячі шістсот сімдесят шість) гривень. Позивач [PERSON] 16.04.2019 року подала СК «Еталон» повідомлення як потерпіла особа про ДТП з забезпеченим транспортним засобом FORD Focus», реєстраційний номер [NUMBER] (реєстрація Республіки Болгарія), що мала місце 08.08.2018 року о 10:55 годині (а.с.14). 23 квітня 2019 року позивач [PERSON] як потерпіла особа подала СК «Еталон» заяву про виплату страхового відшкодування (а.с.15), тобто у строк визначений ст.37 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV. Однак, 02 липня 2019 року СК «Еталон» відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування з посиланням на відсутність підстав для визнання події страховим випадком (а.с.34). Разом з цим, статтею 37 Закону України від 01.07.2004 № 1961-IV визначено підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати), а саме: п.37.1.1. навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; п.37.1.2. вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); п.37.1.3. невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. П.37.1.4. неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином, жоден із перелічених випадків не був підставою для відмови [PERSON] у виплаті страхового відшкодування. Суд розцінює критично усі заперечення відповідача СК «Еталон», та вважає їх безпідставними. Стосовно твердження відповідача про те, що ДТП не є страховим випадком, оскільки [PERSON] особисто не ввозив на митну територію України автомобіль марки Ford Focus, р.н. [NUMBER] , у зв`язку з чим, неправомірно користувався транспортним засобом на території України, слід зазначити наступне. Так відповідачем надано суду лист Одеської митниці Державної фіскальної служби України №5101/10/15-70-69-19 від 12.06.2019 року про перетин митного кордону 26.05.2018 року транспортним засобом Ford Focus, р.н. BG [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] в напрямку в`їзду до України, в митному режимі «Тимчасове ввезення до 1-го року», з метою особистого користування транспортним засобом, під керуванням громадянина [PERSON] . Страховиком за полісом №АМ/4787017 від 03.07.2018 року є ПрАТ «СК`ЕТАЛОН», а страхувальником [PERSON] . Строк дії договору страхування з 03.07.2018 року по 02.07.2019 року. Згідно п.4 вказаного Полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого, грн.: - за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю - 200.00 гривень; - за шкоду заподіяну майну - 100 000.00 гривень. Забезпечений транспортний засіб: Ford Focus, р.н. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] (а.с.28). Статтею 1.4 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. За змістом частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне. Сторонами під час розгляду справи не надано доказів, що [PERSON] на час вчинення ДТП, перебував за кермом автомобіля Ford Focus, р.н. [NUMBER] , без законних на те підстав. Неправомірність перебування водія [PERSON] за кермом автомобіля Ford Focus, р.н. [NUMBER] , не вбачається також з наявної постанови прокурора відділу прокуратури Одеської області Русу А.Л. в матеріалах кримінального провадження №12018160000000583 від 08.08.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України (а.с.31-32). Відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2021 року №1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відтак, законність володіння таким транспортним засобом презюмується за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб. Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень , крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, судом не встановлено, а відповідачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні статтей 77-78 ЦПК України на підтвердження відсутності реєстраційних документів у водія забезпеченого транспортного засобу автомобілю Ford Focus, р.н. [NUMBER] , на момент ДТП, чи доказів відсутності посвідчення водія у фізичної особи [PERSON] .. Також суд критично відноситься до тверджень відповідача про те, що доказом неправомірності користування автомобілем є інформація, надана Одеською митницею Державної митної служби України про те, що автомобіль Ford Focus, р.н. [NUMBER] , ввезений на митну територію України у митному режимі «тимчасове ввезення» строком до 1 року під керуванням громадянина [PERSON] . Згідно з частиною 5 статті 380 Митного кодексу України тимчасово ввезені транспортні засоби особистого користування можуть використовуватися на митній території України виключно громадянами, які ввезли зазначені транспортні засоби в Україну, для їхніх особистих потреб. Транспортні засоби особистого користування, що класифікуються за товарною позицією 8903 згідно з УКТ ЗЕД, можуть використовуватися громадянами, які ввезли їх в Україну, а також громадянами-резидентами та громадянами-нерезидентами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення, за умови використання транспортного засобу від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Такі транспортні засоби не можуть використовуватися для цілей підприємницької діяльності в Україні, бути розкомплектовані чи передані у володіння, користування або розпорядження іншим особам. Cуд, дослідивши наявні у відкритому доступі на сайті відповідача-страховика правила та умови укладення договору страхування, приходить до висновку про те, що укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АМ/4787017 від 03.07.2018 року) з умовами щодо відповідного страхового платежу, який страховик повинен здійснити страхувальнику, що є особою, відмінною від тієї, яка є фактичним власником або ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, страхувальник не встановлював спеціальних заборон щодо страхування автомобілів, ввезених в Україну на умовах тимчасового до одного року використання. За таких обставин, відповідач, укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, з умовами щодо відповідного страхового платежу, що повинен здійснити страхувальник, який є особою, відмінною від тієї, яка тимчасово ввезла автомобіль на територію України з метою використання в особистих цілях, повинен був усвідомлювати ризик тих наслідків, які можуть випливати за наслідками укладення такого договору в контексті принципів цивільного законодавства щодо обов`язковості виконання зобов`язання сторонами. Таким чином, посилання відповідача на незаконність володіння (управління) транспортним засобом визнаються судом недоведеними, а суд відповідно до ч. 7 ст.81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Одночасно, слід зазначити, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України. Однак, відповідачем до суду не надано доказів визнання договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів недійсним. Крім того, порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до статті 93 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування». Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №910/14693/17. Щодо стягнення судового збору. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року № 3674-VI в редакції чинній на час подачі позову до суду 28.12.2020 року. Згідно ст.4 названого Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до п.п. 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб За подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.п. 2 п.1 ч.2 ст.4 Закону). Згідно ст.6 ч.3 вказаного Закону за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Позивач при зверненні до суду з даним позовом звільнена від сплати судового збору в силу вимог п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а саме: від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Згідно положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, в силу названих процесуальних вимог закону, з відповідача СК «Еталон» на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі: - 840.80 гривень (0.4 розміру прожиткового мінімуму станом на 01.01.2020 року - 2102.00 гривень, так як позовна заява подана до суду 24.12.2020 року) за позовні вимоги не майнового характеру; - 840.80 гривень за позовні вимоги майнового характеру. Всього: 1681.60 гривень. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial