Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-12 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулась в суд із позовом, яким просила надати дозвіл неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на багаторазові тимчасові виїзди за межі України до досягнення нею 18 років, тобто до [INFO] , без згоди та супроводу батька [PERSON] ; надати без згоди батька [PERSON] дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів, у тому числі візи для виїзду за межі країни з 01.08.2018 року до 30.09.2022 року з метою навчання до Республіка Польща. Вимоги мотивує тим, що 26 липня 2012 року між нею та відповідачем розірвано шлюб, від якого виховує доньку [PERSON] , [INFO] , матеріально утримує та належним чином піклується про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда видано виконавчий лист № 2-3947-2003 від 02.12.2003 р. про стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки. Віповідно до Довідки № 1154 від 05.12.2018 року не отримує аліменти від [PERSON] з червня 2018 року. На даний час їх донька [PERSON] , [INFO] , вирішила здобувати вищу освіту за кордоном та проходить процес вступу до Академії Фінансів та Бізнесу "Вістула" у Варшаві, що знаходиться у Польщі, за освітньо-кваліфікаційним рівнем - бакалавр на стаціонарному відділенні. Навчання починається з 01.10.2019 року і триватиме до 30.09.2022 року. [PERSON] , виповнилося шістнадцять років, вона отримала закордонний біометричний паспорт, проте для оформлення візи на навчання їй необхідно надати документ-дозвіл на виїзд за кордон, підписаний обома батьками. Однак, отримати згоду батька дитини не має можливості, оскільки останній відмовляється її надати. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 лютого 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судове засідання, з викликом сторін. В судове засідання позивач подала заяву про продовження розгляду справи у її відсутності, вимоги підтримала, просила їх задовольнити та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся , згідно повідомлення про вручення поштового відправлення 13.02.2019 року отримав копію позовної заяви з додатками та ухвалу про відкриття провадження за місцем своєї реєстрації ( а.с. 27), правом подачі відзиву не скористався. В судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Служба у справах дітей Виконавчого комітету Міської ради міста Кропивницького, її представник не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась, справу просила розглядати у відсутність їх представника. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Судом встановлено, що сторони в справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який 02.12.2003 року розірвано ( а.с. 10). Від шлюбу народилась донька- [PERSON] , [INFO] ( а.с. 9). Рішенням місцевого суду Кіровського району м. Кіровограда від 29 жовтня 2003 року стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку та доходу, але не менше 1/2 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з [INFO] і продовжуючи до повноліття дитини (а.с.7). Згідно довідки державного виконавця Фортечного відділу державної виконавчої служби м. Кропивницький Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Компанієць В.С. від 05 грудня 2018 року за вих.№1154 [PERSON] дійсно не отримувала аліменти від [PERSON] за період з 02.06.2018 по 03.12.2018 року згідно виконавчого листа №2-3947-2003 від 02.12.2003 року, який видано Кіровським районним судом м. Кіровограда про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно, починаючи з [INFO] продовжуючи до повноліття дитини (а.с. 12). Спір виник з приводу того, що позивач має намір забезпечити навчання неповнолітньої дитини в університеті Польщі, для підвищення її рівня світогляду, духовного та морального розвитку та для покращення майбутнього, що є в інтересах та на користь дитини, однак відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до п. 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Згідно п. 22 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно покинути територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У відповідності до ст.ст. 11-12 цього ж закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно п. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім цього, відповідно до п. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. У відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України», та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57, передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. У відповідності до ч. 3 ст. 1 цього Закону, порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством іноземної держави. Згідно Кодексу Спільноти з візових питань (візовий Кодекс), затвердженого Європейським парламентом 16 червня 2009 року, дозвіл батьків або законного опікуна є необхідним при подачі неповнолітнім документів для вирішення консульством питання надання йому візи. При цьому, якщо особа, що вирушає до Польщі на момент подання документів ще не досягла 18-ти років, то для отримання студентської візи необхідно надати наступні документи: свідоцтво про народження дитини; документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками (або офіційними опікунами); оригінали та копії паспортів обох батьків (навіть якщо батьки розлучені + на момент подання документів має бути присутній один з них); чек про оплату візового збору (студенти після 18 років потрапляють до пільгової категорії населення, тому не повинні його сплачувати). Згідно ч.1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягнула вісімнадцяти років (повноліття). Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що оформлення проїзного документа дитини, необхідного для виїзду за кордон України провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітній [PERSON] виповнилось [INFO] 17 років та вона прийнята на навчання до Академії Фінансів та Бізнесу "Вістула" у місті Варшаві, у зв`язку з чим, для отримання студентської візи, їй необхідно надати до Консульської установи документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту. Право на освіту - це одне з основних соціально-культурних прав людини на здобуття певного обсягу знань, культурних навичок, професійної орієнтації, які необхідні для нормальної життєдіяльності в умовах сучасного суспільства. Освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації. Метою освіти є всебічний розвиток людини, як особистості, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей необхідних для успішної самореалізації. Отже, до основних батьківських обов`язків входить забезпечення реалізації права дитини на освіту, а відповідач [PERSON] , своєю незгодою надати дозвіл доньці на виїзд до Польщі на період навчання, перешкоджає всебічному розвитку доньки [PERSON] та її подальшої успішної реалізації, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для надання дозволу неповнолітній [PERSON] , [INFO] , на виготовлення та оформлення проїзних документів, у тому числі візи, та на тимчасові виїзди за межі України до Республіки Польща, з метою навчання, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , до досягнення нею 18 років, тобто до [INFO]. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача- 768,40 грн. внесеного судового збору ( а.с. 1). На підставі ст.ст. 141, 150 СК України, Закону України " Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України",

Outcome: approved