Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

20.10.2020 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відшкодування шкоди. 10.11.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено до розгляду в підготовче судове засідання. 08.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті. В позові, з урахуванням уточненої заяви від 09.11.2020 року (а.с.51-56), посилався на те, що на виконанні в Гуляйпільському РВ ДВС перебуває виконавче провадження №53642685 з примусового виконання виконавчого листа №315/798/16-ц від 02.02.2017 року, виданого Гуляйпільським районним судом Запорізької області, про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.08.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. 14.12.2018 року головним державним виконавцем Жовніренко Н.С. винесено постанову про арешт майна боржника, якою було накладено арешт на все майно боржника. 25.04.2019 року через свого представника позивач звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця з вимогою визнати неправомірною Постанову державного виконавця від 14.12.2018 року та зняти арешт з усього майна [PERSON] . Ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27.05.2019 року скаргу [PERSON] задоволено, визнано неправомірною Постанову від 14.12.2018 року, винесену головним державним виконавцем Жовніренко Н.С., зобов`язано головного державного виконавця Жовніренко Н.С. зняти арешт з усього майна боржника, накладений постановою від 14.12.2018 року. Ухвала Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27.05.2019 року не оскаржувалась та набрала законної сили. Постановою від 27.06.2019 року головним державним виконавцем Жовніренко Н.С. виконано ухвалу суду, знято арешт з усього майна боржника. Отже, ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27.05.2019 року підтверджено факт порушення прав [PERSON] , з`ясовано, що неправомірними діями державного виконавця Жовніренко Н.С. порушені конституційні права власника майна, безпідставно накладеним арештом [PERSON] було позбавлено права вільно володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном. Позивачу в результаті неправомірних дій головного державного виконавця Жовніренко Н.С. при винесенні постанови від 24.12.2018 року про арешт майна була заподіяна шкода. Моральна шкода виразилася у душевних стражданнях та хвилюваннях, позивач перебував у постійній емоційній напрузі, що негативно вплинуло на стан його здоров`я. Позивач переживав з приводу незаконного накладення арешту на його майно, розумів, що для арешту не було підстав, але не міг самостійно нічого вирішити, вимушений був звертатись до суду зі скаргою, яку судом задоволено, визнано дії державного виконавця неправомірними, незаконну постанову про арешт майна було скасовано. Через погіршення стану здоров`я позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, що підтверджуються відповідними документами. В результаті проведених обстежень позивач пройшов курс лікування та дотримується призначеної дієти. Позивач пов`язує заподіяння йому моральної шкоди через неправомірні дії державного виконавця з винесення постанови про арешт майна у розмірі 50000 грн. Крім того, через існування відносно позивача неправомірної постанови про арешт майна, ним понесені витрати на медичне обслуговування, дорожньо-транспортні розходи, витрати на правову допомогу, які необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Прохав стягнути з відповідача на його користь 50000 грн. моральної шкоди; матеріальну шкоду в сумі 906,99 грн.; витрати на професійну правничу допомогу в сумі 25000 грн.; сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн., а також комісію банку за здійснення оплати судового збору у розмірі 25 грн., а разом 865,80 грн. 08.12.2020 року до суду звернувся начальник Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Волох І.О. з відзивом на позов, в якому посилалися на те, що в ході проведення виконавчих дій було встановлено, що 13.12.2018 року державним виконавцем складено розрахунок заборгованості боржника по аліментам. Заборгованість станом на 01.12.2018 року становила 178,88 грн. Оскільки за боржником зареєстровано рухоме та нерухоме майно, з метою забезпечення реального виконання рішення, 14.12.2018 року винесено постанову про арешт майна боржника №53642685. Дана постанова була оскаржена боржником до Гуляйпільського районного суду. 04.06.2019 року до відділу надійшла Ухвала Гуляйпільського суду від 27.05.2019 року у справі №315/798/16-ц щодо задоволення скарги [PERSON] на дії державного виконавця. Не можуть погодитись із рішенням суду, оскільки накладення арешту з метою забезпечення реального виконання рішення суду передбачено ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», а згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, тому як може бути визнано судом постанову про накладення арешту на майно боржника від 14.12.2018 року неправомірною, якщо винесення постанови в разі наявності майна з метою забезпечення реального виконання передбачено Законом. Підстави для звернення стягнення на майно боржника дійсно відсутні, але й виконавчі дії щодо звернення стягнення на майно [PERSON] не проводились. Ухвала Гуляйпільського суду від 27.05.2019 року оскаржена в апеляційному порядку не була в зв`язку з браком часу для підготовлення апеляційної скарги та відсутності сплати судового збору ГТУЮ у Запорізькій області. Тому, коли до відділу надійшла ухвала суду, яка набрала законної сили, 27.06.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про зняття арешту з майна боржника, відомості щодо зняття арешту внесено до відповідних реєстрів. Додатково повідомляють, що на момент подання до суду позову, організація «Гуляйпільський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області» ліквідована і не може бути відповідачем у даній справі. До того ж відділ ДВС не є розпорядником коштів. Щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 25000 грн. зазначили, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування, що підтверджено Постановою Верховного Суду від 20.03.2019 року №753/23491/16-ц. Прохали відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.59-63). В судовому засіданні позивач позов підтримав з підстав, викладених у ньому, прохав позов задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача: головний державний виконавець Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Жовніренко Н.С. заперечувала проти задоволення позову, прохала врахувати заперечення, викладені у відзиві на позов, та відмовити у задоволенні позову. Представник позивача: адвокат Вельможко С.П., належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. На примусовому виконанні в Гуляйпільському РВ ДВС Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження №53642685 з примусового виконання виконавчого листа №315/798/16-ц від 02.02.2017 року, виданого Гуляйпільським районним судом Запорізької області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 10.08.2016 року і до досягнення дитиною повноліття. 14.12.2018 року головним державним виконавцем Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Жовніренко Н.С. винесено постанову про арешт всього майна, що належить боржнику [PERSON] з метою забезпечення реального виконання рішення. 25.04.2019 року [PERSON] звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця. 27.05.2019 року ухвалою Гуляйпільського районного суду Запорізької області у справі №315/798/16-ц скаргу [PERSON] на дії державного виконавця задоволено. Визнано винесену 14.12.2018 року головним державним виконавцем Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Жовніренко Н.С. постанову про арешт всього майна [PERSON] неправомірною. Зобов`язано головного державного виконавця Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Жовніренко Н.С. зняти арешт з усього майна боржника [PERSON] , накладеного її постановою від 14.12.2018 року (а.с.4-6). Ухвала Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 27.05.2019 року не оскаржувалась та набрала законної сили. 27.06.2019 року головний державний виконавець Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Жовніренко Н.С. своєю постановою зняла арешт з усього майна боржника, тим самим виконала ухвалу суду від 27.05.2019 року (а.с.7). Через погіршення стану здоров`я позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, в результаті проведених обстежень позивач пройшов курс лікування, у зв`язку з чим поніс витрати на медичне обслуговування, дорожньо-транспортні розходи, що підтверджуються відповідними документами (а.с.8-24). Суд, задовольняючи позов частково, виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів . Відповідно до ч.1 ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зі змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зі змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зі змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року зі змінами "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст.56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Відповідно до п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст.56 Конституції України, ст.11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої ст.87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст.1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у пункті 5.7-5.10 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 зазначено, що «за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України». У пункті 32 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування». Судом встановлено, що до суду звернувся позивач, який є боржником у виконавчому провадженні, з позовом до Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з вимогою про відшкодування на його користь матеріальної та моральної шкоди, які завдано незаконним рішенням посадової особи органу державної влади при здійсненні своїх повноважень - головним державним виконавцем Гуляйпільського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Жовніренко Н.С., а саме: її постановою від 14.12.2018 року про арешт майна боржника [PERSON] , яку ухвалою суду від 27.05.2019 року визнано неправомірною. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Оскільки судовим рішенням - ухвалою суду від 27.05.2019 року в порядку судового контролю за скаргою боржника - позивача у справі [PERSON] визнано неправомірним рішення державного виконавця щодо накладення арешту на майно боржника, тому суд прийшов до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для відшкодування позивачу матеріальної шкоди в розмірі 906,99 грн., яка підтверджена належними та допустимими доказами: квитанціями про здійснені витрати, та частково моральної шкоди в розмірі 1000 грн. з наступних міркувань. Позивач в обґрунтування розміру моральної шкоди 50000 грн. посилався на те, що моральна шкода виразилася душевних стражданнях та хвилюваннях, позивач перебував у постійній емоційній напрузі, що негативно вплинуло на стан його здоров`я, позивач переживав з приводу незаконного накладення арешту на його майно, розумів, що для арешту не було підстав, але не міг самостійно нічого вирішити, вимушений був звертатись до суду зі скаргою, через погіршення стану здоров`я позивач неодноразово звертався за медичною допомогою, що підтверджуються відповідними документами, в результаті проведених обстежень позивач пройшов курс лікування та дотримується призначеної дієти. Суд, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав [PERSON] внаслідок незаконного накладення арешту на його майно, та з урахуванням вимог розумності і справедливості, вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1000 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадової особи державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням порушене право позивача фактично було відновлено, арешт з його майна знято, при цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, суд критично відноситься до заперечень відповідача, які викладені у відзиві на позов, з огляду на те, останні ґрунтуються на тому, що відповідач не згоден з рішенням суду щодо визнання дій державного виконавця неправомірними, в той час як ухвала суду від 27.05.2019 року в апеляційному порядку не була оскаржена, з підстав браку часу для підготовлення апеляційної скарги та відсутності сплати судового збору. А тому позов підлягає задоволенню в тій частині, що підтверджена встановленими обставинами та наданими суду доказами. Відповідно до ч.1 п.6 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позов [PERSON] задоволено частково, а позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір в розмірі 840,80 грн. та поніс витрати на комісію банку за здійснення оплати судового збору в розмірі 25 грн., а всього в сумі 865,80 грн., то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат 865,80 грн. Крім того, витрати позивача, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 25000 грн., також підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Позивачем надано суду докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу адвоката: 1) договір про надання правової допомоги від 11.04.2019 року з додатковою угодою від 11.04.2019 року, 2) договір про надання правової допомоги від 12.07.2019 року з додатковою угодою від 12.07.2019 року, 3) квитанції на оплату послуг, 4) ордер на надання правової допомоги адвокатом Вельможко С.П., 5) свідоцтво про право заняття адвокатською діяльністю серії ЗП №001161, 6) акт прийому-передачі наданої правничої допомоги за договором від 11.04.2019 року на суму 7000 грн., 7) акт прийому-передачі наданої правничої допомоги за договором від 12.07.2019 року на суму 18000 грн. Таким чином, суд вважає, що розмір витрат позивача на правничу допомогу адвоката в сумі 25000 грн. є обґрунтованим і підлягає стягненню з відповідача, який в свою чергу не подав клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката для доведення неспівмірності понесених витрат.

Outcome: partial