Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про захист права споживача фінансових послуг, визнання Договору про надання споживчого кредиту недійсним, посилаючись на те, що 07 лютого 2008 року між ним та ВАТ КБ «Надра» в Філії ВАТ КБ «Надра» Черкаське регіональне управління був укладений договір про надання споживчого кредиту № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року. За умовами цього Кредитного договору він отримав кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 20 720 доларів США, що дорівнює еквіваленту 104 636 грн. за курсом НБУ на день укладення Договору, з умовою їх повернення в строк до 12 квітня 2028 року, з відсотковою ставкою 15,39%. Вважає, що даний договір містить умови, які є несправедливим в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язку на погіршення становища споживача, що в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Підписання вказаного договору стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та його прав як позичальника з боку Банку. Зокрема, в змісті договору відсутні встановлені законодавством обов`язкові умови, які необхідні для його укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обов`язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу шляхом оприлюднення їх у письмові й формі ще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних втрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості; не надано у письмовому вигляді інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Банк приховав від нього як позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів його в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би він банку, погашаючи кредит у порядку, визначено графіком погашення заборгованості. Розділом 2 Договору визначено також умови забезпечення повернення кредиту. Так, у забезпечення виконання зобов`язань у нього, як позичальника за Договором Банком приймається - застава нерухомості - однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . Тому вважає, що в силу вимог ч. 2 ст. 548 ЦК України, недійсність кредитного договору спричинює недійсність договору застави чи договору іпотеки, які укладалися з метою забезпечення виконання кредитного договору, і як наслідок, кредитодавець повинен повернути предмет застави позичальникові. Крім того, вказав, що заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 05 жовтня 2010 року було задоволено позов Банку «Надра» до нього про стягнення заборгованості. При ознайомленні з матеріалами даної справи № 2-5087/10 було виявлено, що в кредитному договорі, який знаходився в справі, сума кредиту зазначена в доларах США, а в його екземплярі в гривнях. На кредитному договорі, який був наданий Банком, та на договорі, який знаходиться у нього різняться підписи сторін. Тому вважає, що кредитний договір укладений між сторонами, в подальшому перероблявся кредитодвцем, при цьому фальшувалися підписи позичальника. Інформація щодо укладення іншого договору йому від кредитодавця не надходила. У зв`язку з цим просить визнати порушеним його право як споживача фінансових послуг ВАТ КБ «Надра»; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року, укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] ; застосувати наслідки визнання договору недійсним, а саме визнати недійсним договір іпотеки № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року щодо однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою від 18 грудня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено справу до розгляду. В судовому засіданні позивач та його адвокат позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити в повному обсязі. Представники відповідачів до судового засіданні не з`явилися, причини неявки суду не відомі, про місце та час розгляд справи були повідомлені належним чином, відзивів на позовну заяву в установлений судом строк не подали. Заслухавши пояснення позивача, думку адвоката, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] звернувся до ВАТ КБ «Надра» в Філії ВАТ КБ «Надра» Черкаське регіональне управління за отриманням кредиту, в подальшому між сторонами було укладено договір про надання споживчого кредиту № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року, відповідно до якого позивач отримав кредит в розмірі 20 720 доларів США строком до 12 квітня 2028 року зі сплатою відсотків з розрахунку 15,30 % річних. Крім того, в якості забезпечення виконання кредитного договору між сторонами також було укладено договір іпотеки № 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року, за яким [PERSON] передав в іпотеку банку однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Договір кредиту позивачем виконувався не належним чином, у зв`язку з цим 05 жовтня 2010 року Соснівським районним судом м. Черкаси винесено заочне рішення, задоволено вимоги ВАТ «Комерційний банк «Надра» та стягнуто на користь банку з позивача [PERSON] заборгованість по відсоткам в розмірі 4 190,52 долари США (еквівалент 33 175,93 грн.), заборгованість по основній сумі кредиту в розмірі 20 431,67 долари США (еквівалент 161 755,49 грн.), пеню в розмірі 582,28 долари США (еквівалент 4 609,85 грн.); а всього 25 204,47 доларів США, що еквівалентно 199 541 грн. 27 коп. Рішення суду вступило в законну силу 23 листопада 2010 року. Відомостей щодо скасування вказаного рішення, позивачем суду не надано. В своїй позовній заяві позивач просить визнати договір кредиту від 29 квітня 2008 року недійсним, обґрунтовуючи, що даний договір містить умови, які є несправедливим в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язку на погіршення становища споживача. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Вказаною нормою права ст. 203 ЦК України, визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 2 п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних прав про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК ( 435-15 ) тощо. Ст. 640 Цивільного кодексу України, передбачає, що Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. З п. 1.2. Кредитного договору вбачається, що цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 3197 від 25 квітня 2008 року, що укладений між позичальником та [PERSON] , згідно якого позичальник придбав у власність нерухоме майно (квартира), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Копія вказаного договору купівлі-продажу позивачем також додано до матеріалів справи. Таким чином в момент укладання договору у відповідності до ст. 626 ЦК України він був обумовлений між позивачем та відповідачем, та спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Текст укладеного з відповідачем кредитного договору містить повну інформацію про умови кредитування, відсоткову ставку, валютні ризики, отже договір повністю відповідає положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави вважати кредитний договір, укладений між сторонами, таким, що суперечить нормам чинного законодавства України. Підписання договору позивачем свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Отже, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача судом не встановлений. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168. Відповідно до положень ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Позичальник, згідно ч.1 ст. 1051 ЦК України, має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У пункті 14 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема статті215,1048-1052,1054-1055 ЦК України,статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Із матеріалів справи вбачається, що перед підписанням кредитного договору позивачу надано повну інформацію щодо умов кредитування у відповідності до частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року. Як вбачається з матеріалів справи в кредитному договорі, який підписав позивач, зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як Законом України "Про захист прав споживачів", так і Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", в тому числі і щодо валюти кредитування. Банк надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем кредитного договору, договору іпотеки. Зокрема, умовами договору визначена сума мінімально необхідного платежу на повернення кредитних коштів та розмір відсотків, які необхідно сплачувати щомісяця та сукупна вартість щомісячного платежу необхідного для погашення кредитних зобов`язань. На думку суду, підписуючи кредитний договір, а у подальшому і договір іпотеки, позичальник погодився з усіма умовами щодо повернення суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом в строки, встановлені кредитним договором. У разі незгоди відповідача з умовами кредитного договору або відсутності, на його думку, будь-яких додаткових умов договору, він мав можливість звернутися до Банку за будь-якими роз`ясненнями, пропозиціями щодо внесення змін до договору. Матеріали справи свідчать про те, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Таким чином, доводи позову щодо ненадання повної інформації про умови кредитного договору до його укладення та введення позивача в оману, спростовуються встановленими у справі обставинами. Крім того, слід зазначити, що в укладеному між сторонами кредитному договорі позивач засвідчив своїм підписом кожний його аркуш, тобто він при його укладенні ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору. У вказаному кредитному договорі зазначена мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Договір був спрямований на реальне настання наслідків, що були ним обумовлені, тобто банк надав, а позивач взяв кредит та зобов`язався повернути його банку відповідно до обумовлених сторонами умов. Посилання позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, безпідставні, оскільки у результаті розгляду справи відсутні докази на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту, позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти, тривалий час виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів. Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому. Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Оскільки позивачем не доведено умислу відповідача щодо приховування від нього обставин, які мали істотне значення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Посилання позивача на те, що в нього наявний екземпляр кредитного договору, де вказано, що сума кредиту в гривнях, а в екземплярі, що наданий був Банком до суду під час розгляду справи про стягнення з нього кредитної заборгованості, а також те, що його підписи на вказаних договорах відрізняються, що свідчить про подальше перероблення кредитного договору та фальшування його підпису, суд оцінює критично, оскільки даний факт нічим не підтверджений. Розбіжності в написанні валюти договору могли статися під час оформлення договору і про дану обставину позивачу було достеменно відомо. Факт укладання кредитного договору 221п/99/2008-840 від 29 квітня 2008 року та отримання кредитних коштів саме в доларах США позивач не заперечує. Згідно ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що підстав для визнання кредитного договору недійсним немає, оскільки судовим рішення підтверджено факт наявності такого договору та маються наслідки його не виконання, у вигляді стягнення грошової суми боргу по даному договору. Крім того позивачем не доведено наявність підстав для визнання договору кредиту недійсним, вказані в позові докази не свідчать про недійсність оскаржуваного договору. Протягом всього розгляду справи, позивачем не було надано на розгляд суду жодного належного та достовірного доказу, який міг би служити підставою для визнання даного кредитного договору недійсним, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Outcome: dismissed