Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до АТ «Ідея Банк» про визнання недійсним п.1.10 Кредитного договору та зобов`язання вчинення дій. Позов мотивований тим, що 04.12.2018 року між позивачем та АТ «Ідея Банк» було укладено Кредитний договір № z 62.00617.004617075, згідно якого позивач отримав кредит на поточні потреби в сумі 64 265 гривень, терміном на 36 місяців зі сплатою відсотків в розмірі 15%. Пунктом 1.10 договору передбачено, що позивач повинен сплачувати кошти за обслуговування кредиту згідно графіку щомісячних платежів. Вважає, що даний пункт є вкрай несправедливим та порушує права позивача, оскільки нею було сплачено комісію банку за 20 місяців в сумі 40 872,50 гривень. Через незаконну сплату комісії на погашення самої суми отриманого кредиту зараховані мізерні кошти. Позивач посилається на п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин. Також, відповідно до ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Таким чином, позивач вважає, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит щодо встановлення плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Представник позивача [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, просить суд позов задоволити з підстав зазначених у ньому. Представник відповідача АТ «Ідея Банк» в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Крім цього, відзив на позовну заяву не подав. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Як передбачено ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 04.12.2018 року між АТ «Ідея Банк» і [PERSON] було укладено Кредитний договір № Z62.00617.004617075, згідно якого остання отримала кредит на поточні потреби в сумі 64 265 гривень, строком на 36 місяців (а.с. 9-11). У відповідності до п.1.10 за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: - надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; - надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; - опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо. Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із ст.627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Укладаючи Кредитний договір № Z62.00617.004617075 від 04.12.2018 року, зокрема і п.1.10 сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи сторонами було досягнуто домовленості з усіх істотних умов договору шляхом підписання тексту договору укладеного в простій письмовій формі, що відповідає вимогам законодавства. Із Кредитного договору № Z62.00617.004617075 від 04.12.2018 року вбачається, що такий був підписаний позивачем та відповідачем власноручно, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. Сторони погодили між собою умови договору, відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, про що свідчать їх підписи на кожному аркуші кредитного договору і кожний з них отримав примірник вказаного договору. Таким чином, волевиявлення сторін було вільним і направленим на отримання реальних наслідків договору, тобто як з боку позивача [PERSON] з метою отримання кредитних коштів, так і з боку відповідача АТ «Ідея Банк» з метою повернення виданих коштів і отримання прибутку в тому числі за обслуговування кредиту. Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як роз`яснено судам в п.14 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", яким роз`яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенню, також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою, шостою ст. 203 цього Кодексу. Згідно із ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.1, ч.2 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно ч.ч.5, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до п.5, 10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем не пропорційно великої суми компенсації(понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Із Кредитного договору, який міститься в матеріалах справи, вбачається, що позивач [PERSON] була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, про що свідчить її особистий підпис на кожній сторінці договору, що підтверджує обізнаність та згоду з його умовами. При укладенні спірного пункту Кредитного договору № Z62.00617.004617075 від 04.12.2018 року позивач [PERSON] була ознайомлена з умовами цього договору, зокрема з сукупною вартістю кредиту, розміром процентної ставки, строком кредитування, умовами кредитування, розміром плати за обслуговування, не заперечувала проти них, тобто всі істотні умови, з якими мала ознайомитися, були викладені в тексті Кредитного договору, з яким перед його укладанням та підписанням особа знайомиться, а тільки потім підписує. Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання недійсним п.1.10 Кредитного договору № Z62.00617.004617075 від 04.12.2018 року позивач вказує на те, що зазначений пункт є несправедливими умовами даного Договору, оскільки він встановлює плату за обслуговування кредиту. Однак, суд вважає, що дане твердження є необґрунтованим та спростовується наявними в матеріалах справи, зокрема і самим кредитним договором в якому і міститься графік щомісячних платежів за конкретно визначені дії та послуги банку. Згідно з ч.1-3 ст.55 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, на який посилається також і позивач, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, аналізуючи вищезазначене, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено законом. Верховний Суд під час розгляду справ №695/3474/17, 61-21827св18 від 27.12.2018 року та №127/27751/16-ц, 61-7067св19 від 16.09.2020 року зазначив, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі, а також комісії, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо). У свою чергу, із змісту Кредитного договору взагалі не вбачається, що Клієнт (позивач) повинен був платити за комісію банку. Оспорюваний пункт не передбачає плату за комісію, а передбачає плату за обслуговування кредиту Банком, де чітко зазначені, за які саме послуги стягується така плата. Крім цього, згідно Графіку щомісячних платежів за кредитом, який міститься в кредитному договорі, плата за супутні послуги, а це за ведення рахунку, розрахуново-касове обслуговування, комісія, комісійний збір та інші плати за послуги кредитного посередника також не передбачена. Аналізуючи оспорюваний пунт Кредитного договору, слід відмітити, що дані послуги здійснюються Банком не на свою користь, а на користь Клієнта, який виявив бажання не просто отримувати інформацію по Кредитному договору, а отримувати інформацію із використанням різних каналів зв`язку шляхом направлення СМС-повідомлень, шляхом направлень на електронну адресу тощо, тобто таким шляхом, який комфортний і зручний саме Клієнту і є фактично додатковою послугою. Поданий позивачем графік сплат кредиту та історія операцій по кредиту, суд не вважає їх належними, допустимими та достовірними доказами, оскільки вони подані позивачем без належним чином засвідчення їх відповідачем або іншим способом, який підтверджував би достовірність наданих відомостей. Роздрукування будь-яких даних із інтернет-сторінок тої чи іншої юридичної особи, не свідчить про справжність та достовірність відображених у них даних без засвідчення їх власником або уповноваженою особою. Крім цього, позивач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про сплату нею платежів, а відповідач у свою чергу зарахував їх до суми комісії на погашення отриманого кредиту. Таким чином, враховуючи вищезазначені встановлені судом факти, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed