Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ "ПІВДГЗК") про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона з 29 листопада 1985 року працювала на підприємстві відповідача. 28 листопада 2019 року звільнилась з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. За час роботи на підприємстві відповідача вона підпадала під вплив фізичного навантаження та шуму, що перевищували нормативні показники, внаслідок чого вона отримала професійні захворювання. Висновком МСЕК 08 липня 2021 року їй встановлено 65% втрати працездатності (60% по радикулопатії, 5% по туговухості) та третя група інвалідності безстроково. У зв`язку з втратою працездатності, настанням інвалідності, погіршенням стану здоров`я, потребою в постійному лікуванні, фізичних болях, відбулись негативні зміни в її житті від яких вона зазнає моральних страждань. Позивач вважає, що з боку роботодавця їй повинна бути відшкодована моральна шкода, яку вона визначила у розмірі 204 000 грн та яку просить стягнути з відповідача без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Також позивачем подано заяву про розгляд справи без її участі у спрощеному порядку без виклику сторін. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2021 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою від 26 серпня 2021 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого слідує що актом розслідування професійного захворювання (отруєння) від 23 квітня 2021 року, встановлені причини виникнення у позивача професійного захворювання. Згідно з вказаним актом, стаж роботи позивача складає 43 роки 04 місяці, з яких стаж в шкідливих умовах праці - 22 роки 04 місяці. Позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, все одно реалізувала своє право на працю в шкідливих умовах. Позивач не лише знала про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжувала працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації. Позивач пропрацювала у важких та шкідливих умовах праці більше 22 років, хоча для отримання права на пенсію на пільгових умовах було достатньо пропрацювати в таких умовах лише 10 років. [PERSON] ще з 2003 року є пенсіонером та отримує пенсію. Вважають, що безвідповідальне ставлення позивача до свого здоров`я та тривалий стаж роботи призвели до встановлення їй професійного захворювання та втрати працездатності. Також зазначають у відзиві, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження втрати працездатності та заподіянні моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди, що на їх думку виключає відповідальність підприємства за заподіяння шкоди позивачу. Акт розслідування професійного захворювання та довідка МСЕК не є належними доказами на підтвердження наявності моральних страждань, оскільки підтверджують лише втрату фізичного здоров`я та виявлене професійне захворювання. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначають у відзиві, що для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні правові підстави, оскільки вину відповідача у заподіяння такої шкоди не доведено, протиправність його діяння не встановлена, а позивачем не доведено наявність моральної шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправними діяннями підприємства відсутній. Вважають, що зазначене в позові обґрунтування моральних страждань позивача не підтверджуються наданими позивачем доказами. Розмір позовних вимог [PERSON] на думку відповідача є таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , видно, що з 29 листопада 1985 року вона працювала на підприємстві відповідача, в тому числі з 17 червня 1997 року помічником машиніста, з 09 січня 2001 року машиністом насосних установок шламових систем. 28 листопада 2019 року - звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.6-10). Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 квітня 2021 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійного захворювання: радикулопатія білатеральна попереко-крижова L3-L5 та шийна С5-С7 з вираженими статико-динамічними порушеннями, із стійким больовим та м`язово-тонічним синдромами, з нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), остеоартрозу у поєднанні з періартрозом ліктьових та колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів, яке встановлено Державною установою «Український НДІ промислової медицини» 06 квітня 2021 року. Згідно з пунктами 17,18 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: під час виконання своїх функціональних обов`язків машиніст насосних установок, зайнятий перекачуванням шламу, пульпи, обслуговував насосні установки, обладнані поршневими і відцентрованими насосами, насоси та насосні агрегати; здійснював пуск та зупинку двигунів та насосів, контролював безперервну роботу, вів технічний облік і звітність. Внаслідок недосконалості робочого місця машиніста насосних установок та технологічного устаткування підпадала під вплив фізичного навантаження та шуму, що перевищували нормативні показники. Причиною професійного захворювання визнано: важкість праці: робоча поза (незручна) 27,2%, при нормі 25%; нахили тулуба (вимушені більше 30°), кількість за зміну - 118 разів при нормі 51-100 разів; величина статичного навантаження при утриманні вантажу двома руками становила 59601 кг/с при нормі 42000 кг/с; маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 8 кг при нормі до 7 кг. Еквівалентний рівень шуму перевищує нормативний на 5 дБА (85 дБА при ГДР 80дБА). Умови праці машиніста конвеєра відносяться до ІІІ класу 2 ступеня (шкідливі) (а.с. 11-15). Відповідно до наданих виписок -епікризів з медичної картки стаціонарного хворого видно, що позивач в період з 24 червня 2019 року по 08 липня 2019 року, з 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року та з 01 березня 2021 року по 17 березня 2021 року проходила стаціонарне лікування в ДУ «Український НДІ промислової медицини» з приводу захворювання - радикулопатія шийна та попереко-крижова (а.с.17-22). При первинному огляді обласною МСЕК №2 08 липня 2021 року [PERSON] встановлено 65 % втрати професійної працездатності (60% - по радикулопатії, 5% - по туговухості) з 29 червня 2021 року та встановлена третя група інвалідності по профзахворюванню безстроково (а.с.16). Із довідки АТ «Південний ГЗК» від 11.08.2021 №129 видно, що загальний стаж [PERSON] на підприємстві складає 34 роки, стаж в особливо шкідливих умовах праці за Списком №1 - 8 років 1 місяць, за Списком №2 - 22 роки 4 міс. 23 дні. Дата виходу на пенсію - 25 березня 2003 року (а.с.41). Відповідно до інформаційної довідки про умови праці працівника, умови праці [PERSON] в професії машиніст наносних установок відносяться по вмісту аерозолів переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по рівню шуму - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по показникам мікроклімату - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по важкості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по напруженості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі» (а.с.42-49). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", що визначено Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23 квітня 2021 року та настанням у позивача негативних наслідків - встановленння ступеню втрати професійної працездатності - 65% по радикулопатії та туговухості та встановлення третьої групи інвалідності з 29 червня 2021 року, безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжувала працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у неї професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд не погоджується із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю їх вини, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та протиправними діяннями підприємства, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з виконанням робіт пов`язаних з важкістю праці та перевищенням еквівалентного рівня шуму, що було наслідком недосконалості робочого місця. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця позивача та його шкідливого впливу на її здоров`я - відповідачем не надано. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників важкості праці та еквівалентного рівня шуму на робочому місці позивача, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення з 29 червня 2021 року 65 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість (із наданих доказів видно, що прояви хвороби мали місце з 2019 року), істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві-відповідача, яка склала 22 роки 4 місяці. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 150 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 54000 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також у зв`язку із звільненням позивача від сплати судового збору при подачі позову та частковим задоволенням позовних вимог, відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1500,00 грн. На підставі ст.ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial