Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Знам'янська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також стягнути з відповідачів аліменти на користь дитячого соціального закладу або осіб, де будуть утримуватись діти. Вимоги обґрунтовано тим, що згідно характеристик виданих виконкомом Мошоринської сільської ради №533, №534 від 18 квітня 2018 року громадянка [PERSON] проявила себе з негативної сторони, маючи трьох малолітніх дітей, неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, часто залишала місце проживання з невідомих причин та від'їжджала у невідомому напрямі, залишаючи дітей без догляду. З 07 листопада 2017 року і по даний час діти [PERSON], [PERSON] вилучені із сім'ї та влаштовані до Комунального закладу "Кіровоградський обласний спеціалізований будинок дитини нового типу», а [PERSON] влаштована до Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради. Батько дітей [PERSON] проявив себе з негативної сторони, зловживав спиртними напоями, не працює. Маючи малолітніх дітей батьки до виконанні батьківських обов'язків ставляться безвідповідально. Згідно акту відвідування дитини батьками та рідними комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради, за час перебування [PERSON] у закладі батьки та інші родичі нею не цікавились, не відвідували, письмових запитів на адресу закладу не надсилали. Згідно акту про відвідування дітей батьками та рідними КЗ «Кіровоградський обласний спеціалізований будинок дитини нового типу» мати малолітніх [PERSON] відвідала своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за час перебування їх у закладі один раз. Додатково зазначили, що із сім'єю [PERSON] неодноразово проводились бесіди щодо утримання та виховання дітей, повернення дітей додому. На неодноразові зауваження, попередження з боку служби у справах дітей райдержадміністрації, районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, а також виконавчого комітету Мошоринської сільської ради проводились виховні бесіди щодо норм та рівня утримання і виховання дітей, але відповідного належного реагування з боку батьків не відбулося. Батьки повністю самоусунулася від виконання батьківських обов'язків. Вказали, що питання стосовно неналежного виконання батьківських обов'язків [PERSON] чотири рази виносилось на засідання комісії з питань захисту прав дітей райдержадміністрації, однак на засідання [PERSON], [PERSON] з'явились два рази, проте позитивних зрушень з боку батьків не відбулося. Батьки малолітніх дітей не здійснюють контроль за дітьми, не в змозі задовольнити життєво важливі потреби своїх дітей, надати їм доступ до культурних та духовних цінностей та не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу, не створюють умови для отримання ними освіти. З урахуванням ситуації, яка склалася у сім'ї, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при райдержадміністрації від 24 травня 2018 року (протокол №6), в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], а також з метою соціального захисту дітей, її прав і законних інтересів, відповідачів необхідно позбавити батьківських прав. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, зареєстровану за вх. №4483/19 від 25 березня 2019 року, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд справу розглянути у її відсутність. Не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, про що свідчать наявні в матеріалах справи повідомлення про вручення поштових відправлень від 01 березня 2019 року, де міститься підписи останніх. Поважність причин неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзиви не подано. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачами відзивів та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову з причини ухилення від участі в судовому засіданні, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain). Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини у справі, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та законності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], є батьками малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження [NUMBER], [NUMBER] та [NUMBER] (а.с.24, 25, 26). [PERSON] мешкає по [ADDRESS] До складу її сім'ї входять: чоловік [PERSON], [INFO]; дочка [PERSON], [INFO]; син [PERSON], [INFO]; син [PERSON], [INFO]. Діти з батьками не проживають, згідно довідки Мошоринської сільської ради №532 від 18 квітня 2018 року (а.с.12). Згідно характеристик виданих Мошоринською сільською радою за вих.№533 та №534 від 18 квітня 2018 року, гр. [PERSON] проявила себе з негативної сторони, маючи трьох малолітніх дітей, неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки, часто залишала місце проживання з невідомих причин. З 07 листопада 2017 року і по даний час діти [PERSON] та [PERSON] перебувають в будинку дитини, а дочка [PERSON] в центрі соціально-психологічної реабілітації для дітей м.Кропивницького. Батько дітей [PERSON] проявив себе з негативної сторони, періодично зловживає спиртними напоями (а.с.10, 11). З акту обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання відповідачів від 12 січня 2018 року, вбачається, що умови проживання відповідають санітарно-гігієнічним нормам, у будинку чисто, тепло, достатньо меблів, білизни та миючих засобів. Для дітей обладнанні місця для спання, навчання та проведення дозвілля. Сім'я забезпечена продуктами харчування, білизною, одягом та взуттям. Запас палива недостатній. Стосунки в сім'ї незадовільні. Сім'я має низький рівень виховного потенціалу, низький рівень розвитку навичок самообслуговування та ведення домашнього господарства. Батько періодично зловживає алкоголем та не працює. Періодично між батьками виникають конфлікти. Діти вилучені з сім'ї 01 листопада 2017 року. Батьки виявляють бажання повернути дітей у сім'ю і виховувати їх належним чином (а.с.13). Повністю протилежне викладено у акті обстеження житлово-побутових умов за місцем проживання відповідачів від 02 жовтня 2017 року. Мати залишала дітей на піклування батькові та виїхала у невідомому напрямку, на телефонні дзвінки не відповідає. Дочка потребує медичного обстеження в лікарні м. Кропивницький. Батьки не везуть дитину на обстеження, не виконують рекомендації та поради лікарів, соцпрацівників, сільського голови, спеціалістів (а.с.14). Згідно акту про не відвідування дитини батьками та рідними комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Кіровоградської обласної ради, за час перебування [PERSON] у закладі, батьки та інші родичі нею не цікавились, не відвідували, письмових запитів на адресу закладу не надсилали (а.с.16). Згідно акту про відвідування дітей батьками та рідними КЗ «Кіровоградський обласний спеціалізований будинок дитини нового типу» мати малолітніх [PERSON] відвідала своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за час перебування їх у закладі один раз 13 лютого 2018 року, принесла дітям солодощі (сік, цукерки, фрукти) та іграшки. Також, 14 березня 2018 року остання зверталась до закладу без документів, що посвідчують особу але у побаченні їй було відмовлено (а.с.15). Знам'янська районна державна адміністрація в особі органу опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON], [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] буде відповідати інтересам дітей, про що свідчить письмовий висновок №01-28/93/1 від 13 липня 2018 року (а.с.3). Відповідно до ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Статтею 51 Конституції України проголошено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно ч.1 ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно статті 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Відібрання дитини у батьків - це теж санкція за невиконання батьківських обов'язків, але більш м'яка, ніж позбавлення батьківських прав. Ступінь небезпеки для кожної дитини може бути різною. Маленька, безпомічна дитина може загинути, тяжко захворіти, якщо залишиться одна на короткий строк. Для підлітка, який володіє певним рівнем незалежності, найбільшу небезпеку становить асоціальне оточення його батьків, їх бажання використовувати неповнолітнього для досягнення антисоціальних цілей. Отже характер небезпеки, її місця в житті дитини визначається в кожному випадку окремо. І не важливо, що її негативні наслідки не настали. Для відібрання дитини достатньо самого факту її існування. Відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав - це або крок до оздоровлення неблагополучної сім'ї, або навпаки, крок до повного припинення правовідносин шляхом позбавлення батьківських прав зі всіма наслідками. Частина 2 ст.155 СК містить спеціальне застереження про те, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. За положеннями ст.ст.12,14 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію. У додатку до Рекомендації Rec(2005)5 Комітету міністрів, прийнятої 16 березня 2005 року, перелічено основні принципи забезпечення прав дітей. Зокрема, ці принципи передбачають наступне: - сім'я є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини, і головну відповідальність за виховання та розвиток дитини покладено на батьків; - наскільки це можливо, мають вживатися профілактичні заходи з підтримки дітей і сімей з урахуванням їхніх особливих потреб; - встановлення опіки над дитиною має залишатися винятком, і головною метою такого заходу є захист інтересів дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і громадянина проголошує, що кожен має право на повагу до свого сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Як відзначив Європейський суд з прав людини (справа «Савіни проти України») право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8. У цій же справі Європейський суд з прав людини також відзначив, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї. У будь-якому разі, передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов'язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії"). Відповідно до роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав» суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Беручи до уваги всі наведені вище міркування, суд приходить до висновку, що незважаючи на доречність аргументів, якими позивач обґрунтував своє рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, ці аргументи не є достатніми для виправдання такого серйозного втручання в сімейне життя саме шляхом позбавлення відповідачів батьківських прав. Суд ставить під сумнів доказову базу для такого висновку. На думку суду з урахуванням інтересів дітей наразі достатнім буде відібрання малолітніх [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передачі їх органу опіки та піклування для вирішення питання про їх подальше влаштування. Відповідно до ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 СК України. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків і способом захисту прав та інтересів дитини. Тому його застосування має бути результатом переконання суду у тому, що після позбавлення батьківських прав, умови життя дитини будуть змінені на краще і, що немає іншого способу захисту прав та інтересів дитини. Оцінивши встановлені обставини, суд прийшов до висновку про передчасність вимог органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відповідачів та вважає за можливе відібрати у останніх їх малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], без позбавлення їх батьківських прав, попередивши [PERSON] та [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання дітей та способу життя. За правилами ч.4 ст.170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав, суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. На підставі ч.4 ст.170, 180 СК України, враховуючи також обставини, визначені статтею 182 СК України, суд вважає за необхідне стягнути аліменти з відповідачів на утримання малолітніх дітей, на користь тих осіб або установ, яким буде передано дітей, визначивши розмір аліментів, як того вимагає положення ст.183 СК, в єдиній частці від заробітку матері та батька в межах заявлених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З урахуванням положень ст.141 ЦПК України з [PERSON] в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1409 грн. 60 коп., тобто за дві позовні вимоги - немайнового і майнового характеру (про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів відповідно) по 704 грн. 80 коп. за кожну. У такому ж розмірі судовий збір підлягає стягненню і з [PERSON].

Outcome: partial