Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеною позовною заявою та просить стягнути з ГУ ПФУ в Дніпропетровській області матеріальну та моральну шкоду, завдану відсутністю врахування в трудовий стаж 25 днів незаконного позбавлення свободи і невиконанням судових рішень, у розмірі 265001,80 грн. (двісті шістдесят пять тисяч шістдесят одна гривня 80 копійок). В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що 09.03.17 Центральне об'єднане управління ПФУ в м. Дніпро призначило позивачу пенсію з урахуванням трудового стажу позивача у 15 років і 5 днів. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпро від 03.08.17 у справі № 201/6298/17 були визнані незаконними дії відповідача стосовно направлення позивачу листа щодо неврахування встановленого у рішенні ЄСПЛ від 26.02.15 у справі «[PERSON] проти України № 2» факту незаконного позбавлення свободи до трудового стажу. У задоволенні вимоги відшкодування завданої такою незаконною дією шкоди суд відмовив, посилаючись на те, що відповідач у спірних правовідносинах не має відношення до ЦОУ ПФУ ум. Дніпро, на яке закон покладає обовязки встановлювати трудовий стаж і призначати пенсію позивачу. Додатковим рішенням від 21.02.18 у цій самій справі суд зобовязав відповідача надати позивачу нову відповідь щодо врахування встановленого вищезазначеним рішенням ЄСПЛ факту. На цей час ЦОУ ПФУ в м Дніпро було ліквідованим і приєднаним до відповідача. У проміжку між вказаним рішеннями у справі № 201/6298/17 були ухвалені та/або набули чинності: 1. Постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.10.17 у справі №200/3682/17 про визнання незаконними дій ЦОУ ПФУ в м. Дніпро стосовно неприйняття 31.10.16 заяви позивача про призначення пенсії. 2. Постанова Бабушкінського районного суду від 24.05.17 у справі №200/4901/17 про незаконність відмови ЦОУ ПФУ прийняти до уваги рішення ЄСПЛ щодо 25 днів незаконного позбавлення свободи для обчислення трудового стажу позивача. 3. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 27.10.17 у справі №201/14202/17 про встановлення факту, що справа № 3-0003/10 Красногвардійського районного суду, при провадженні якої позивач був незаконно позбавлений свободи 25 діб, не є завершеною, оскільки в ній не поновлені права позивача, включно з пенсійними. 4. Постанова Жовтневого районного суду м. Дніпро від 17.11.17 у справі №201/15357/17 про зобовязання ЦОУ ПФУ в м. Дніпро перерахувати пенсію позивача згідно зі ст. 46 Конституції України. 5. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпро від 19.12.17 у справі №201/16097/17 про зобовязання ЦОУ ПФУ в м. Дніпро перерахувати пенсію позивача, враховуючи, що датою прийняття заяви про призначення пенсії слід вважати 31.10.16. Листом від 12.04.18 №1958/02.3-10 відповідач повідомив позивача, що для врахування встановленого рішенням ЄСПЛ факту позивач повинний надати відповідачу довідку реабілітованого згідно з ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій», а без неї трудовий стаж залишається розміром у 15 років 5 днів. Зазначеним листом відповідач зізнається у невиконанні ним разом з рішенням ЄСПЛ ще якнайменш трьох чинних судових рішень. Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України це не підлягає доказуванню. Одночасно бездіяльністю відповідача стосовно виконання судових рішень позивачу завдається матеріальна шкода у розмірі невиплаченої пенсії за період з 19.08.16 до 09.0.17, яка має складати 1373 грн. на місяць. Загальний розмір незаконно невиплаченої пенсії складає 1373 грн.х6,6 міс. = 9061,80 грн. Неймовірні зусилля позивача щодо поновлення своїх порушених пенсійних прав, разом з душевними стражданнями позивача від беззахисності, від безплідності вказаних зусиль, від нікчемності з величезними зусиллями досягнутого судового захисту складають нематеріальну шкоду, при розрахунку якої слід мати на увазі особистість позивача, який спромігся в таких умовах зберегти свою доброзичливість до людства, здоровий гумор й певний оптимізм, а також ступінь вини відповідача. Для визначення розміру такої шкоди суд має прямо застосувати рішення ЄСПЛ від 22.11.07 у справі «[PERSON] дроти України», яким встановлено й це знов таки не підлягає додатковому доказуванню, що невиконанням судового рішення позивачу завдається моральна шкода в 2000 євро. Виходячи з факту невиконання відповідачем 4 судових рішень, така шкода складає 2000 єврох4 = 8000 євро, або 8000 євро х 32 грн./ євро = 256000 грн. згідно з курсом НБУ на 27.04.18. Загальний розмір шкоди становить 265061 грн. 80 коп., що є ціною позову. В судове засідання заявник подав заяву, в якій наполягав на задоволенні своїх позовних вимог та розгляді справи у його відсутність. Представник заінтересованої особи подав в судове засідання заяву про незгоду із позовними вимогами, просили залишити позов без розгляду, посилаючись на те, що дані позовні вимоги вже були предметом судового розгляду та в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Також відповідачем до суду надано письмовий відзив на позовну заяву, в якому зазначено наступне: З позовними вимогами [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (далі за текстом - Управління) неодноразово звертався до судів, але в даній частині позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Відповідно до п.2 ст.240 КАСУ якщо у провадженні цього або іншого адміністративного суду є справа про спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, то даний позов залишається без руху, повертається. В обґрунтування неодноразових звернень, щодо заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди Управління повідомляє наступне. По-перше, правовідносини Позивача з Управлінням виникли з приводу призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а отже, регулюються саме цим Законом. Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» не містить норм, які передбачають порядок або підстави стягнення моральної (немайнової) шкоди у пенсійних правовідносинах. Таким чином, нормами законодавства для даного виду правовідносин не передбачено відшкодування моральної шкоди. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (Пункт 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.95 № 4). Позивач неодноразово звертався до різних судів першої інстанції з аналогічними позовами щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а саме: 03.05.2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпра з позовною заявою якою на підставі ст. 162 КАС України просив суд першої інстанції (мовою оригіналу): Признать незаконными: само письмо ответчика от 21.04.2017 истцу, включая отсутствия разрешения им письма Уполномоченного Правительства Украины в ЕСПЧ; подмену предмета, подлежащего разрешению; непризнание и неисполнение решения ЕСПЧ от 26.02.2015 в деле «Зайченко против Украины №2». Взыскать в мою пользу материальный ущерб и моральный вред в размере соответственно 6263,4 грн. и 2000 евро в национальной валюте по курсу НБУ. Постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року по справі № 201/6298/17 суддя Ходаківський М.П. постановив, позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково. Визнати незаконними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, які виразилися у наданні [PERSON] письмової відповіді від 21 квітня 2017 року за № 10183/02/30. У задоволенні іншої частини позовних вимог, щодо стягнення матеріальної і моральної шкоди відмовити. 16.08.2017 року [PERSON] звертався до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду щодо оскарження постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року по справі №201/6298/17. Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу [PERSON] колегія суддів винесла ухвалу від 14 вересня 2017 року, якою апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року по справі № 201/6298/17 - без змін. Не звертаючи уваги та всупереч винесеним законним рішенням які набрали законної сили Позивач знову звертається до суду стосовно вже порушуваного ним питання щодо матеріальної та моральної шкоди, а саме: 09.08.2017 заявник звертався до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою якою на підставі ст. 61 ЦПК України та ст.ст. 7 та 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду просив суд першої інстанції (мовою оригіналу): Взыскать в мою пользу материальный ущерб и моральный вред в размере соответственно 6263,4 грн. и 2000 евро в национальной валюте по курсу НБУ. За результатами розгляду зазначеної позовної заяви рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року по справі №201/11373/17 постановлено - у задоволенні позову [PERSON] до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити. Не погодившись з винесеним рішенням суду першої інстанції від 20 листопада 2017 року по справі № 201/11373/17, Позивач 29.11.2017 подав апеляційну скаргу. Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу [PERSON] колегія суддів 13 березня 2018 року по справі № 201/11373/17 винесла постанову якою апеляційну скаргу [PERSON] - залишено без задоволення. Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2017 року - залишено без змін. По-друге, щодо розміру шкоди визначеної Позивачем Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Загальні підстави цивільно-правової відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних (позадоговірних) відносинах передбачені частиною 1 статті 1166 ЦК України. Аналогічна відповідальність наступає і за завдану моральну шкоду, крім випадків, встановлених частиною 2 статті 1167 ЦК України. Згідно із зазначеними нормами обов'язковими умовами такої відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки заподіювача шкоди, причинного зв'язку між шкодою і протиправною поведінкою та вина заподіювача шкоди. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до роз'яснень, викладених в пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року № 6, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як зазначено в пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", з наступними змінами, від 31 березня 1995 року № 4 до загальних підстав цивільно- правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження спричинення відповідачем шкоди. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. При розгляді апеляційної скарги [PERSON] по справі №201/11373/17 було встановлено, що Позивач не надав суду доказів, якими підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. По-третє, рішення на користь Позивача, що стосуються задоволення позовних вимог до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, управлінням виконано в повному обсязі. Постанова Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 03.08.2017 року та ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 14.09.2017 року по справі №201/6298/17 управлінням виконані, листом № 1958/023-10 від 12.04.2018 року [PERSON] надано відповідь. В постановах Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 07.04.2017 року та постанові Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 року по справі №200/3682/17 зобовязання до управління відсутні, та в постанові Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.05.2017 року по справі №200/4901/17 зобовязання до управління відсутні. Постанова Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 19.12.2017 року по справі №201/16097/17 - управлінням виконана, що підтверджується розпорядженням №811476 від 02.02.2018 року. Відповідно до постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 22.12.2017 року на постанову Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 17.11.2017 року по справі №201/15357/17 судом апеляційної інстанції винесено рішення, щодо звернення до Верховного Суду для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності ч.2 ст.28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2007 №1058-ІУ в редакції до 11.10.2017 і ч.3 ст.28 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 09.03.2007 №1058-ІУ в редакції, яка діє з 11.10.2017 року. Відповіді з даного приводу управлінням наразі не отримано, рішення не набрало чинності, на теперішній час не виконано. Виходячи з вище наведеного просять в задоволенні позовних вимог [PERSON] до головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити в повному обсязі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 2 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, з увагою на їх належність допустимість, достовірність та достатність, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У відповідності з п.1 ст.6 Європейської Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даній справі судом встановлені такі факти та визначені відповідні до них правовідносини: 12 квітня 2018 року на адресу позивача відповідач надіслав листа №1958/02.3-10, у якому зазначив наступне: «Головним управлінням Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на виконання додаткового рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровська від 21 лютого 2018 року, яким зобов'язано повторно розглянути Ваше звернення до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, на яке було надано відповідь від 21 квітня 2017 року за № 10183/02/30, щодо інформування Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з питань виконання рішення Європейського суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» (№2) із наданням роз'яснення Вам права на призначення пенсії з включенням до Вашого стажу роботи періоду, протягом якого Ви незаконно утримувались у психіатричній лікарні, відповідно до норм Закону України "Про пенсійне забезпечення надає наступне розяснення. Законом України від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» статтею 58 «Пільги по обчисленню стажу роботи реабілітованим громадянам» - громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, необґрунтовано репресованим і згодом реабілітованим, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Отже, для зарахування до стажу у потрійному розмірі періодів необхідно надати необхідні документи. За документ, який засвідчує, що особа визнана реабілітованою, приймається завірена в установленому порядку копія посвідчення реабілітованого. Для осіб, реабілітованих згідно зі статтею 3 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні", приймаються довідки органів внутрішніх справ, видані на підставі наявних у них відповідних документів (постанови про вислання, особистих справ на висланих осіб тощо), за відсутності таких документів - довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення. Статтею 24 Закону України №105 8-ІV від липня 2003 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі-Закон № 1058-ІV) передбачено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообовязковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісячно сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний внесок. Відповідно до п.2 статті 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж обчислюється органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону, за даними що містяться в системі Персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. На підставі наданих Вами документів управлінням нарахована та призначена пенсія за віком згідно Закону № 1058-ІV. В результаті розрахунку Ваш загальний стаж роботи склав 15 років 05 днів. Інше чинним пенсійним законодавством не передбачено. Питання, повязані з виконанням рішень Європейського суду з прав людини на національному рівні, врегульовані Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІV. Відповідно до статті 15 Закону України Про звернення громада в разі незгоди, рішення органів Пенсійного фонду України Ви можете оскаржити в органах вищого рівня або в судовому порядку» (а.с.2). З зазначеного листа випливає, що відповідач вважає передумовою зарахування позивачу в трудовий стаж 25 днів незаконного позбавлення свободи (незаконність встановлена у п.94 Рішення ЄСПЛ «[PERSON] проти України №2»), в потрійному розмірі, тобто в розмірі 75 днів, необхідність надання йому позивачем додатково одного з наступних документів: -завіреної в установленому порядку копії посвідчення реабілітованого; -довідки органів внутрішніх справ, виданої у відповідність до ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні»; -довідки районних комісій з поновлення прав реабілітованих, видані на підставі встановленого факту переселення. Проте з таким висновком відповідача погодитися не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», громадянам, необґрунтовано притягнутим до кримінальної відповідальності, репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, час тримання під вартою, час відбування покарання в місцях позбавлення волі та заслання, а також перебування на примусовому лікуванні зараховується до стажу у потрійному розмірі. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «[PERSON] проти України» №45797/09 (набуло статусу остаточного 06.07.2015), яке відповідно до Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», є складовою національного законодавства України, встановлено: «92. Суд нагадує, що стаття 5 Конвенції, наряду зі статтями 2, 3 та 4, закріплює одне з найбільш важливих прав, які захищають фізичну безпеку людини, а тому її важливість у демократичному суспільстві є надзвичайною (див. рішення у справах «Маккей проти Сполученого Королівства» (McKay v. the United Kingdom [ВП]), заява № 543/03, п. 30, ECHR 2006-Х, та «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, п. 102, ECHR 2005-V). 93. Суд вже неодноразово постановляв, що тримання особи під вартою є настільки серйозним заходом, що його застосування є виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі, заходи було розглянуто і визнано недостатніми для гарантування інтересів особи або суспільства, що можуть вимагати тримання відповідної особи під вартою. Це означає, що відповідність позбавлення свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин (див., наприклад, рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі» (Witold Litwa v. Poland), заява № 26629/95, п. 78, ECHR 2000-III, та «Станєв проти Болгарії» (Stanev v . Bulgaria) [ВП], заява № 36760/06, п. 143, ECHR 2012). 94. У цій справі Суд зазначає, що з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року (загалом двадцять пять днів) заявник всупереч його волі тримався у психіатричній лікарні з метою проведення психіатричної експертизи для встановлення його осудності у справі про адміністративне правопорушення. Сторонами не оспорюється той факт, що його перебування у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. 95. Навіть якщо зазначене тримання не ґрунтувалося у вузькому розумінні (stricto sensu) на висновку про психічне захворювання заявника, а радше мало на меті його експертизу, це тримання слід проаналізувати з точки зору підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції (див., рішення у справі «Варбанов проти Болгарії») (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, пп. 48-49, ECHR 2000-X, та «С.В. проти Румунії» (C.B. v. Romania), заява № 21207/03, пп. 49, 57 і 59, від 20 квітня 2010 року). 96. Тримання під вартою особи, яка вважається психічно хворою, має відповідати цілям пункту 1 статті 5 Конвенції, що полягає у запобігання позбавлення осіб свободи у свавільний спосіб, а також відповідати цілям обмеження, зазначеного у підпункті «е». У звязку з останнім Суд повторює, що відповідно до його усталеної практики особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, обєктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою, по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), рішення від 24 жовтня 1979 року, п. 39, Series A № 33). 97. Суд також наголошує на тому, що жодне позбавлення свободи особи, яка вважається психічно хворою, не може розглядатися як таке, що відповідає підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, якщо воно було призначене без висновку медичного експерта. Це правило є застосовним навіть тоді, якщо метою тримання заявника є саме отримання медичного висновку (див. вищезазначене рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), пп. 47 і 48. Конкретні форма і порядок можуть відрізнятися залежно від обставин. У термінових випадках або у випадках, коли особу затримано внаслідок агресивної поведінки, прийнятним може бути отримання такого висновку одразу після затримання. В усіх інших випадках необхідною є попередня консультація з лікарем. Коли такої можливості немає (наприклад, у звязку з відмовою зазначеної особи зявитися для проведення огляду), потрібно принаймні призначити проведення медичної експертизи на підставі документів з матеріалів справи, і якщо цього зроблено не буде, не можна стверджувати, що наявність у особи психічної хвороби було достовірно доведено (там само). 98. Суд зазначає, що у цій справі єдиною підставою поміщення заявника до психіатричної лікарні були сумніви судді щодо стану психічного здоровя заявника, які випливали з образливих та грубих висловів заявника щодо інших суддів. Суддя призначив стаціонарну психіатричну експертизу заявника, що означало поміщення його до психіатричної лікарні на строк до 30 діб, без отримання попереднього медичного висновку та за відсутності у матеріалах справи будь-яких медичних або інших документів, які б обумовлювали таке рішення. 99. Суд вважає, що попередня психіатрична експертиза, проведена принаймні на основі його листів, які викликали занепокоєння судді з приводу стану психічного здоровя заявника, - була не тільки можливою, а й необхідною. 100. Суд також надає ваги тому факту, що обставини справи не свідчили про невідкладність. Так, заявник добровільно зявився до суду та не виявляв будь-якої агресивної поведінки. Хоча законодавством України передбачено інші форми судово-психіатричних експертиз, які передбачають менше втручання, наприклад, амбулаторне обстеження або експертиза під час судового засідання, жоден з цих варіантів не розглядався. 101. Більше того, Суд зауважує про існування прогалини у відповідному національному законодавстві. Хоча застосовні положення національного законодавства передбачають доволі конкретні гарантії щодо судово-психіатричних експертиз, які проводяться в рамках кримінального або цивільного провадження, проведення таких експертиз в рамках адміністративного провадження фактично залишається неврегульованим (див. пункти 65-66, 70 і 71). 102. Зазначені вище міркування призводять до висновку Суду, що примусове тримання заявника у психіатричній лікарні з 23 по 24 липня та з 14 вересня по 8 жовтня 2009 року не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції. 103. Відповідно у цій справі було порушення пункту 1 статті 5 Конвенції». Водночас, пунктом 1 статті 5 Конвенції встановлено: «Кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: a) законне ув'язнення особи після засудження її компетентним судом; b) законний арешт або затримання особи за невиконання законного припису суду або для забезпечення виконання будь-якого обов'язку, встановленого законом; c) законний арешт або затримання особи, здійснене з метою допровадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчиненні нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення; d) затримання неповнолітнього на підставі законного рішення з метою застосування наглядових заходів виховного характеру або законне затримання неповнолітнього з метою допровадження його до компетентного органу; e) законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг; f) законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції». Таким чином, цим рішенням ЄСПЛ встановлено, що незаконне позбавлення свободи позивача відбулося не в рамках кримінального провадження відносно нього, та не було наслідком незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності. Незаконне позбавлення свободи позивача протягом 25 днів тривало під час проведення відносно нього судово-психіатричної експертизи в рамках адміністративного провадження, в той час як питання проведення таких експертиз в подібних провадженнях, як встановлено у п.101 Рішення ЄСПЛ «[PERSON] проти України №2», на момент позбавлення свободи та на момент винесення рішення, фактично залишалося неврегульованим. Також не підпадає випадок позивача й під ознаки політичних репресій, зокрема, визначених у ст.3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» (в редакції на день складення вищезгаданого листа відповідача, та на яку відповідач в цьому листі посилається): «Реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім'ями». Не було позбавлення свободи заявника й примусовим лікуванням як наслідок необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності, або застосування до нього політичних репресій. З наведеного випливає, що положення ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення» напряму не регулюють взаємовідносини сторін у спірному питанні зарахування 25 днів незаконного позбавлення свободи заявника в потрійному розмірі до стажу роботи для призначення трудових пенсій, оскільки це позбавлення свободи відбулося в рамках процедури справи про адміністративне правопорушення, про які дана норма Закону не згадує. Не врегульоване питання кратності зарахування строку до стажу роботи для призначення трудових пенсій при незаконному позбавленні свободи у справах про адміністративні правопорушення і в інших статтях цього Закону. За таких умов, слід дійти висновку про те, що висновки відповідача, викладені ним у вищезгаданому листі №1958/02.3-10 від 12 квітня 2018 року, направленому на адресу позивача, не можна вважати такими, що не відповідають вимогам Закону в буквальному розумінні ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Бездіяльність відповідача щодо неврахування 25 днів незаконного позбавлення свободи позивача у потрійному розмірі до його стажу роботи для призначення трудових пенсій, не містить ознак невиконанням відповідачем судових рішень з цього приводу, згаданих позивачем у позовній заяві по даній справі, оскільки жодним з цих рішень не встановлювався обовязок відповідача конкретно виконати цю дію зарахувати 25 днів незаконного позбавлення волі у потрійному розмірі до його стажу роботи для призначення трудових пенсій, тобто у розмірі 75 днів. У звязку з цим, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь матеріальної та моральної шкоди. Водночас, факт незаконного позбавлення свободи позивача протягом 25 днів є доведеним, питання віднесення цього терміну до стажу роботи для призначення трудових пенсій в кратності, для позивача є суттєвим, але не вирішеним до теперішнього часу. За таких умов, для вирішення цього питання, за відсутності законодавчого врегулювання, має застосовуватися принцип аналогії, визначений у ч.9 ст.10 ЦПК України: якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). В даному випадку потребує визначення статус строку, протягом якого позивач був незаконно позбавлений свободи. На національному законодавчому рівні відсутнє ототожнення перебування особи в умовах позбавлення свободи під час проходження стаціонарної психіатричної експертизи у справах про адміністративні правопорушення із триманням під вартою осіб, притягнутих до кримінальної відповідальності та часом відбування покарання в місцях позбавлення волі і заслання. Тому для визначення природи такого виду позбавлення свободи, слід звертатися до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що деякі справи про адміністративні правопорушення за своєю суттю мають кримінальний характер та повністю підпадають під гарантії ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( п. п. 21-22 рішення у справі «Надточій проти України», п. 33 рішення у справі «Гурепка проти України»). За таких умов, суд доходить до висновку про те, що перебування позивача в умовах позбавлення свободи під час проходження стаціонарної психіатричної експертизи у справі про адміністративне правопорушення щодо нього є таким, що відповідає триманню під вартою осіб, притягнутих до кримінальної відповідальності. У своїй сукупності із ознакою незаконності, встановленої у п.п.92-103 Рішення ЄСПЛ «[PERSON] проти України №2», таке позбавлення свободи позивача охоплюється положеннями ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення». Крім того, зважаючи на правову природу рішень ЄСПЛ, суд приходить до висновку про відсутність потреби надання позивачем відповідачу якихось додаткових документів на підтвердження необхідності застосування потрійного коефіцієнту до строку, впродовж якого його було незаконно позбавлено свободи, оскільки реабілітація позивача відбулася саме при набранні цього рішення ЄСПЛ статусу остаточного. Зважаючи на викладене, суд знаходить порушеними права позивача щодо неврахування дотепер відповідачем 25 днів, впродовж яких він незаконно був позбавлений свободи у його пенсійний стаж в потрійному розмірі у відповідність до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки при опрацюванні звернення позивача до Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини, на яке було надано відповідь від 21 квітня 2017 року за №10183/02/30, а згодом і №1958/02.3-10 від 12 квітня 2018 року, відповідач мав би не тільки надати розяснення-відповідь позивачу, яке суд знаходить помилковим, але й зарахувати ці дні в пенсійний стаж позивача у відповідність до ст.58 Закону України «Про пенсійне забезпечення», оскільки для цього наявні підстави, зазначені вище. Право на пенсію є конституційним правом, гарантованим ст.46 Конституції України, відповідно до частини першої якої, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Відповідно до ч.2 ст.4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу (далі - закон). Відповідно до абз.1 Преамбули Закону України «Про пенсійне забезпечення», цей Закон відповідно до Конституції України гарантує всім непрацездатним громадянам України право на матеріальне забезпечення за рахунок суспільних фондів споживання шляхом надання трудових і соціальних пенсій. Відповідно до ч.3 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Виходячи з цього, право позивача на пенсію та врахування до стажу роботи для призначення трудових пенсій при її призначенні 25 днів незаконного позбавлення свободи в потрійному розмірі за своєю природою є цивільним правом позивача, яке на теперішній час є порушеним. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Таким чином, суд вважає за необхідне захистити права позивача в питанні правильного обчислення його стажу роботи для призначення трудових пенсій шляхом зобовязання відповідача невідкладно зарахувати 25 днів незаконного позбавлення свободи в потрійному розмірі до цього стажу. Питання судових витрат суд не вирішує, оскільки позивачем вони понесені не були, а його позовні вимоги задовольняються частково та його порушене право відновлюється у інший спосіб, ніж він вимагає у своїй позовній заяві. На підставі викладеного,

Outcome: partial