Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

В грудні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, просив стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідачів з ПАТ «Кривбасзалізрудком» -50000 грн, ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА»- 40000 грн, ПАТ «ЦГЗК» - 60000 грн . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що працював в шкідливих умовах на підприємствах відповідачів , внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 13.05.2013 року йому сумарно встановлено 60 % втрати професійної працездатності по професійному захворюванню та третя група інвалідності безстроково. Вважає, що з вини підприємств, які не створили безпечних умов праці, втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він тривалий час переносить фізичний біль, загальну слабкість, постійну задуху, безсоння, постійний шум у вухах. Вказав, що покращення в стані здоров'я не відбувається, з кожним днем відчуває лише погіршення в стані здоров'я. Змінився рівень життєвої діяльності і необхідно прикладати багато зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивач не був присутній , представники позивача за довіреністю на задоволенні позовних вимог наполягали , обґрунтовуючи їх письмовими матеріалами справи. Представники відповідачів ПАТ «Кривбасзалізорудком», ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», ПАТ «ЦГЗК» позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні, оскільки не надано доказів завдання моральної шкоди, не надано доказів вини підприємства, відсутній висновок про завдання позивачу моральної шкоди. Позивач був попереджений про шкідливі фактори виробництва при прийомі на роботу, належним чином забезпечувався необхідними індивідуальними засобами захисту. Оскільки працівник є застрахованою особою, відповідно до Закону обов`язок відшкодування шкоди покладається на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Крім цього, позивач первинно втратив професійну працездатність у 1994 році , а доказів цьому, в тому числі матеріалів розслідування цього захворювання, у судове засідання не надав, також вказують, що у 1994 році порядок відшкодування моральної шкоди був врегульований Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я , пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків , затверджених постановою КМ від 23.06.1993 року №472, тому строк звернення до суду пропущено. Вислухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача, представників відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що загальний стаж позивача становить 36 років , а в шкідливих умовах 34 роки 9 місяців, з яких: 01.08.1975 - 11.11.1996 роки підземним слюсарем з ремонту шахтного обладнання, підземний прохідних ш. «Об'єднана» ш. «Першотравнева -2» ВО «Кривбасруда» , які на даний час ліквідовані, 15.11.1996 - 04.08.2000 роки - начальник підземної дільниці ВАТ «Суха Балка», 04.08.2000 - 06.04.2004 роки- начальник підземної дільниці ш. «Гвардійська» ШБУ, начальник підземної дільниці ш. Леніна ВАТ «Кривбасзалізрудком», 08.04.2004 -03.05.2012 роки - начальник дільниці №5 нарізної ш. «Орджонікідзе» ПАТ «ЦГЗК» (трудова книжка, а.с. 8-14). За виявленим професійним захворюванням складено акт від 28.03.2013 року розслідування хронічного професійного захворювання позивача. Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища (а.с. 15). Згідно висновку МСЕК, позивачу протипоказана робота в підземних умовах , умовах пилу, шуму, важкої фізичної праці та несприятливого мікроклімату. Висновком МСЕК від 13.05.2013 року йому сумарно встановлено 60% втрати професійної працездатності безстроково, з яких 30% первинно за хронічним обструктивним захворюванням легень, 5% первинно по туговухості , повторно 25% по деформуючому артозу ліктьових суглобів, та третя група інвалідності ( а.с. 25). Відповідно до Закону України "Про «Охорону Праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням , на підприємствах відповідачів позивач тривалий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із пояснень, медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, загальну слабкість. Через стан здоров`я він вимушений періодично проходити стаціонарне лікування, йому протипоказана важка праця, робота в умовах пилу, шуму, несприятливого мікроклімату. Позивач не має можливості повноцінно рухатися, відпочивати, має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані, не має можливості вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Через зазначені обставини погіршилися стосунками з членами сім'ї, обмежений в перебуванні в громадських місцях. Покращення в стані здоров'я не відбувається, захворювання прогресують , у зв'язку з чим позивачу призначено наступний переогляд, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі позивача знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороб. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року , абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд дійшов висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємствами , суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Доводи представників відповідачів в тій частині, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вимоги щодо відшкодування моральної шкоди за отриманим професійним захворюванням у 1994 році, при цьому був встановлений інший порядок відшкодування шкоди, розмір відшкодування якої не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати не заслуговують на увагу та спростовуються наступним. Судом встановлено, що позивач втратила працездатність внаслідок професійних захворювань. При огляді на МСЕК 13.05.2013 року позивачу у сумарному порядку встановлено 60% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково: 35 % - первинно, 25 % - повторно ( первинний огляд 19.01.1994 рік ) . Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд першої інстанції дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідачів. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). На час виникнення спірних правовідносин можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця передбачався Законом України "Про охорону праці" та п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року №472. Відповідно до вищезазначених Правил, розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. На час ухвалення рішення судом розмір мінімальної заробітної плати становить 1218 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Виходячи з матеріалів справи, з урахуванням принципу виваженості, розумності та справедливості, суд дійшов до висновку, що розмір достатньої грошової компенсації відшкодування моральної шкоди повинен складати сукупно 30 000 грн., розподіливши цю суму між відповідачами , з урахуванням періодів роботи на підприємствах, ступеню вини кожного з відповідачів, що буде адекватною компенсацією страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. Що стосується строків позовної давності, то на думку суду , до даних правовідносин , вони не застосовуються, виходячи з наступного. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством , дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду ( ст. 233 КЗпП). Однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди , як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року не застосовуються ( п.16 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року №4» Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди»). З набранням чинності ЦК 2004 року позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом , іншим ушкодженням здоров`ю або смертю ( п.3 ч.1 ст. 268 цього кодексу). Виходячи з встановлених судом обставин спір виник із приводу заподіяння позивачеві моральної ( немайнової) шкоди, пов'язаної з ушкодженням здоров`я. Суд відхиляє також заперечення відповідачів в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, яка не підтверджена висновком медико - соціальної експертизи, оскільки такі доводи не грунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. У судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь держави судовий збір у сумі 81,20 грн з кожного.

Outcome: partial