Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами, що знаходиться по [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер батько позивача - [PERSON], який проживав в с.Семаківці Городенківського району. Підтвердженням факту смерті, являється свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 22 червня 1992 року Семаківською сільською Радою Городенківського району. Батьки позивача проживали в господарстві по [ADDRESS]. Головою господарства являвся [PERSON], яке відносилось до суспільної групи "колгоспний двір". Членами двору станом на 15.04.1991 року являлись - позивач [PERSON] (син), [PERSON] (невістка), та внуки - [PERSON], 1981 р.н. та [PERSON], 1987 р.н. Мати позивача - [PERSON] померла в 1986 році. Після смерті батька, фактично позивач вступив у володіння та користування спадковим майном, підтримував господарство, сплачував податки та страхові платежі, обробляв і обробляє земельні ділянки. Оформити спадщину на спадкове майно батька, [PERSON] не міг на той час, поскільки була відсутня технічна документація на житловий будинок, хоча позивач неодноразово звертався в нотаріальну контору з приводу оформлення спадщини. За життя батько позивача не виготовив технічної документації, у зв»язку із цим не одержав свідоцтва про право власності на дане будинковолодіння. В даний час позивач, в черговий раз, звернувся в державну нотаріальну контору, з приводу видачі йому свідоцтва на право власності на житловий будинок. Йому було запропоновано виготовити технічний паспорт на житловий будинок, після того з відповідними документами приходити для оформлення спадщини. Після виготовлення технічного паспорта та висновку про вартість спадкового майна, позивач звернувся знову в державну нотаріальну контору м.Городенка для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно батька, однак державним нотаріусом йому відмовлено. Причиною відмови, у вчиненні нотаріальної дії, державний нотаріус вказала у постанові, що спадкоємець не надав документ, який би посвідчував право власності спадкодавця [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS]. Такого документу у позивача не було, та і покійний батько його не отримував за час свого життя. Видати свідоцтво про право власності на житловий будинок на померлого неможливо, у зв»язку із цим державний нотаріус рекомендувала [PERSON] звернутися до суду з позовом, про визнання за ним права власності на даний житловий будинок, так як тільки в судовому порядку, може бути визнано за ним право власності на дане спадкове майно. Ринкова вартість спадкового майна на даний час становить 101241,57 грн., згідно висновку ТзОВ "Українське бюро приватизації та оцінки майна" від 07.02.2017 року. Відповідачі- [PERSON]., [PERSON] та [PERSON] не заперечують в тому, щоб визнати за позивачем право власності на житловий будинок та господарські будівлі і споруди. В судове засідання сторони не з'явилися. Подали до суду заяви про розгляд справи в їхній відсутності. Позивач позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовільнити. Відповідачі позовні вимоги визнають в повному обсязі. За таких обставин судом прийнято рішення про розгляд справи у відсутності сторін. Згідно вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Згідно з технічною документацією житлове господарство по [ADDRESS] складається з житлового будинку, позначеного на схемі в технічному паспорті літерою «А», побудованого 1938 р., загальною площею 65,1 кв.м., літньої кухні, стодоли, 3 сараїв, погрібу, гаражу, вбиральні, огорожі, воріт. Як слідує із звіту про оцінку житлового будинку, складеного ТзОВ "Українське бюро приватизації та оцінки майна" - ринкова вартість житлового будинку та допоміжних будівель та споруд станом на 07.02.2017 року становить 101241,57 грн. В силу вимог абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 2. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Частиною 3 ст. 3 зазначеного Закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Згідно технічної документації на житловий будинок, будинок збудовано у 1938 році. Отже, документом, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом на той час був технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 р. № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. З довідки № 27 від 17.01.2017 р., виданої виконкомом Семаківської сільською радою слідує, що площа земельної ділянки, яка знаходиться в [ADDRESS] становить 0,2200 га в - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель - 0,2200 га. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2004 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до ч. 6 п. а Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами УРСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ради, які видавались на підставі записів у по господарських книгах. Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади, що підтверджують право приватної власності. Згідно довідки № 105 від 17.02.2017 року, виданої виконкомом Семаківської сільської ради встановлено, що згідно погосподарської книги № 6 Семаківської сільської ради на 1991-1995 рр. в господарстві в [ADDRESS], суспільна група господарства - колгоспники, головою якого являвся [PERSON] станом на 15.04.1991 р. були зареєстровані та проживали: [PERSON], 1914 р.н., член господарства записаний першим; [PERSON], 1957 р.н., син; [PERSON], 1960 р.н., невістка; [PERSON], 1981 р.н., внук; [PERSON], 1987 р.н., внук. У відповідності до ст.ст. 346, 347 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. В силу п.4 ч.1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги [PERSON] визнають в повному обсязі та не заперечують щодо визначення права власності на житловий будинок та господарські споруди по [ADDRESS] вцілому за [PERSON], на частку у спадковому майні не претендують, з приводу оформлення спадщини в органи нотаріату не зверталися, на частку в колгоспному дворі теж не претендують, що слідує з поданих до суду заяв. [PERSON] помер [INFO]., що стверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданим Семаківською сільською радою. Внаслідок його смерті відкрилась спадщина. Померлий заповіту не вчиняв. Ч.3 ст.5 Цивільного кодексу України (2004 р.) визначено: якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст.ст. 524, 529 ЦК УРСР, який діяв на час смерті [PERSON], спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом; при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.08.1957 р. стверджено, що [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON]. Згідно довідки № 106 від 17.02.2017 року, виданої виконкомом Семаківської сільської ради Городенківського району встановлено, що [PERSON], 1913 р.н., жителька с.Семаківці померла [INFO]., а/з № 17 від 28.10.1986 р. Судом встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його син - [PERSON] (позивач)ю Про те, що спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину та вступив в управління спадковим майном, сплачує податки та страхові платежі, обробляє земельні ділянки, на день смерті батька проживали з ним в одному жилому будинку в [ADDRESS] та вели спільне господарство, свідчить довідка № 112 від 04.03.2015 року, видана виконавчим комітетом Семаківської сільської ради. Відповідно до ч. 1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з вимогами ч.1 ст. 1297 згаданого кодексу - спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З постанови в.о. державного нотаріуса Городенківської районної державної нотаріальної контори № 170/02-31 від 27.01.2017 р., слідує, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки спадкоємець не надав оригінал документа, який посвідчував би право власності спадкодавця на вищезгаданий житловий будинок. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Згідно ст. 328 цього ж кодексу право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу вимог ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином суд, належно оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що факти, викладені позивачем в позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог є достовірними, і сумніву не викликають, також не встановлено неправомірності набуття позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами, що знаходиться по [ADDRESS], визнання права власності не порушує прав чи інтересів будь-яких інших осіб, у зв'язку з чим, позовні вимоги підлягають повному задоволенню при визнанні їх відповідачами. На підставі ст.ст. 524, 529, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 317, 328, 346-347, 365, 1216 ЦК України,

Outcome: approved