Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

представник вищевказаних позивачів - [PERSON] та позивач [PERSON] з урахуванням об"єднаних позовних вимог інших позивачів по справі №761/2766/14-ц, оскільки вказані однорідні позовні вимоги були об"єднані в одне провадження згідно вимог ст.126 ЦПК України(т.1 а.с. 179), звернувся до суду із вказаними позовами до [PERSON] в яких просив витребувати із власності вказаного відповідача у спільну сумісну власність вищевказаних співвласників багатоквартирного будинку [ADDRESS] приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №29а) (в літ.А) загальною площею 125,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та визнати за вказаними співвласниками вказаного багатоквартирного будинку право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення №1 по №8 (групи приміщень №29а) (в літ.А) загальною площею 125,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, просить відповідача усунути вказаним позивачам перешкоди у користуванні спільною сумісною власністю, а саме: вищезазначеними допоміжними приміщеннями, що знаходяться у подвалі вказаного будинку, шляхом заборони доступу до вказаних приміщень відповідачу [PERSON] та/або будь яким іншим особам, які діють від імені та в інтересах вказаного відповідача чи на підставі договірних та/або позадоговірних зобов"язань (відносин) із [PERSON]. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що рішеннями попередніх судів встановлено, що вищевказані приміщення в підвалі зазначеного будинку є допоміжними та не є самостійним об"єктом цивільно-правових правовідносин та в силу закону являються спільною сумісною власністю співвласників будинку. Однак, право власності на вказані приміщення зареєстровані за відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 24.01.2008, а оскільки рішеннями судів були визнані недійсними рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 в частині включення до об"єктів комунальної власності Шевченківського району житлового будинку по [ADDRESS] загальною площею 1501,42 кв.м., а також недійсним рішення Шевченківської районної ради №91 від 30.10.2006 "Про приватизацію майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва" в частині затвердження на приватизацію нежилого приміщення загальною площею 125,5 кв.м. по [ADDRESS], - тому спірне майно вибуло із власності співвласників без їх відому та поза їх волею, що, відповідно до ст.388 ЦК України передбачає необхідність встановлення обставини вибуття майна із володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна та усунення перешкод у його користуванні. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] категорично заперечували проти задоволення пред"явлених позовних вимог та надали відповідні письмові пояснення в яких посилались на те, що цивільним законодавством не передбачений такий спосіб захисту права власності як витребування із власності однієї особи у спільну сумісну власність інших осіб, а щодо вимог про визнання за вказаними співвласниками вказаного багатоквартирного будинку право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення №1 по №8 (групи приміщень №29а) (в літ.А) загальною площею 125,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS], то такі вимоги також на їх думку не підлягають задоволенню, оскільки підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових юридичний дій. А оскільки позивачі не надали доказів щодо третіх позовних вимог і не довели, яким саме сином відповідач перешкоджає їм у користуванні спірним приміщенням, тому такі вимоги щодо усунення перешкод у користуванні власністю задоволенню не підлягають. Також просили у відповідній заяві застосувати строки позовної давності (т.3 а.с. 41-45; а.с. 93-100). Представники третіх осіб про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому, представник Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та представник КП "Керуюча дирекція Шевченківського району" просять справу розглянути без їх участі відповідно до закону, а представники Київської міської ради та Департаменту комунальної власності м. Києва направили письмові пояснення по суті позову в яких просили розглядати справу без своїх представників та, по суті, просять відмовити у задоволенні позову у зв"язку із його безпідставністю. Інші треті особи причини неявки суду не повідомили, своїх представників до суду не направили. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Оскільки [PERSON] є громадянином Сполучених Штатів Америки, що не заперечується сторонами, тому до вказаних правовідносин застосовується, зокрема, і Закон України "Про міжнародне приватне право". Відповідно до ч.1 п.1 ст. 77 Закону України "Про міжнародне приватне право" якщо нерухоме майно, щодо якого виник спір, знаходиться на території України, то підсудність судам України є виключною. Відповідно до ч.1 ст. 38 цього ж Закону, право власності на нерухоме майно визначається правом держави, у якій це майно знаходиться. Із ст. 40 вказаного Закону слідує, що право власності, відомості про яке підлягає знесенню до державного реєстру, визначається правом тієї держави, у якій це майно зареєстровано. Згідно норм ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Встановлено і не заперечується сторонами, що 24 січня 2008 р. громадянин Сполучених Штатів Америки [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] став власником нежилих приміщень площею 125,5 кв. м. по [ADDRESS], а саме нежилих приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 29а) (в літ. А). 07 серпня 2007 року Головним управлінням комунальної власності м. Києва видано Свідоцтво про право власності на нежилі приміщення загальною площею 125,5 кв. м., які знаходяться за адресою [ADDRESS], серія САВ №283076. 13 серпня 2007 року Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради укладено "Договір купівлі-продажу нежилого приміщення", площею 125,50 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS], згідно, якого у власність приватного підприємства Фірма „Магістр" перейшло вказане приміщення. 31 жовтня 2007 року Приватними підприємством Фірма „Магістр" було укладено Договір купівлі-продажу нежилого приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS], площею 125,50 кв. м., згідно якого вказані приміщення перейшли у приватну власність [PERSON]. Договір було посвідчено 31.10.2007 року приватними нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4728 та зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 09.11.2007 року в реєстрову книгу №156п -10 за реєстровим №8483. 24 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу нежилих приміщень, площею 125,50 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №33,34 та зареєстровано в Київському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 09.11.2007 року в реєстрову книгу №156п -11 за реєстровим №8483. Також, відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 04.11.2010 р., яку залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.06.2011 р., задоволено адміністративний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до головного управління комунальної власності м. Києва, треті особи: Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківська районна у м. Києві ради, Шевченківська районна у м. Києві державна адміністрації, Фонд приватизації комунального майна Шевченківського району м. Києва, Шевченківська районна у м. Києві рада, ОСББ "Велика Житомирська 27" про визнання нечинним наказу. Визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління комунальної власності м. Києва від 07.10.2007 р. № 713-В "Про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна". При цьому, 21.07.2011 р. Господарським судом міста Києва задоволено позов Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Велика Житомирська 27" до Київської міської ради, Шевченківської районної у місті Києві ради, третя особа: [PERSON] про визнання недійсним рішення. Визнано недійсним рішення Київської міської ради № 208/1642 від 27.12.2001 р. "Про формування комунальної власності територіальних громад районів м. Києва" (п. 165 додатку 11) в частині включення до об'єктів комунальної власності Шевченківського району житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 1501,42 кв. м. Визнано недійсним рішення Шевченківської районної ради № 91 від 30.10.2006 р. "Про приватизацію майна, що належить до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва в редакції рішення Шевченківської районної у місті Києві ради від 26.04.2007 р. № 204 "Про внесення змін до деяких рішень Шевченківської районної у м. Києві ради з питань приватизації об'єктів комунальної власності" в частині затвердження на приватизацію нежилого приміщення загальною площею 125,5 кв. м. по [ADDRESS]. Постановою Київського апеляційного господарського суду від 10.10.2011 р. рішення Господарського суду м. Києва від 21.07.2011 р. залишено без змін. 31.05.2012 р. Господарським судом міста Києва задоволено вимоги Об'єднання багатоквартирного будинку "Велика Житомирська 27" до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, приватного підприємства фірми "Магістр", треті особи: Комунальне підприємство "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 29а) (в літ. А) загальною площею 125,5 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS], укладений між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради та приватним підприємством фірмою "Магістр". В даному випадку не вимагається визнання послідуючого укладеного договору купівлі-продажу від 24 січня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] щодо купівлі - продажу нежилих приміщень площею 125,50 кв.м. за адресою: [ADDRESS] із наступних підстав. Пленум Верховного Суду України в п.10 своєї постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"роз'яснив, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України, не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 1.10.2013 було скасоване рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 4.06.2013 в справі за позовом [PERSON] до Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Велика Житомирська 27", третя особа: Київська міська рада про усунення перешкод у користуванні власністю та за зустрічним позовом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку "Велика Житомирська 27" до [PERSON], [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору, визнання права власності, позов [PERSON], третьої особи з самостійною вимогою на предмет спору про витребування майна та визнання права власності в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ОСББ "Велика Житомирська 27" про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме: зобов"язано ОСББ "Велика Житомирська, 27" не перешкоджати [PERSON] в користуванні нежитловими приміщеннями з №1 по №8 (групи приміщень №29А) (в літ.А) загальною площею 125.5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] та заборонити ОБСС "Велика Житомирська 27" самовільно встановлювати вхідні двері в ці нежитлові приміщення. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. До того ж , вказане рішення суду апеляційної інстанції залишене без змін відповідною ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (т.3 а.с.51-65). Зазначені рішення набрали законної сили. Однак, в даному випадку суд прийшов до висновку, що позовна вимога про витребування із власності відповідача на користь позивачів у спільну сумісну власність вищевказаних нежитлових допоміжних приміщень не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту права власності взагалі не передбачений чинним законодавством в розумінні ст.16 ЦК України та не передбачений жодною правовою нормою. Статтею 4 ЦПК України регламентовано, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. А тому позовні вимоги про визнання права спільної сумісної власності на спірні нежилі приміщення за вищевказаними позивачами задоволенню не підлягають. І в даному випадку суд приймає до уваги також і те, що стороною позивача не надано доказів щодо взагалі наявності права власності на житлові приміщення у вказаному багатоквартирному будинку, а відтак і визначене законодавцем і право спільної сумісної власності на допоміжні приміщення у таких позивачів, як [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], - оскільки ними не надані відповідні правовстановлюючі документи на їх право власності на житлові приміщення в будинку. Натомість, позивачі посилаються на постанову Верховного Суду України у справі №6-58цс13 від 26.06.2013, відповідно до якого права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. Разом із тим віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Отже, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Вимоги статті 388 ЦК України передбачають умови наступні за яких виникає право власника на витребування майна від добросовісного набувача. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Господарський суд міста Києва своїм рішенням від 21.07.2011 р. встановив, що допоміжні приміщення є спільною власністю мешканців будинку , що є ще однією підставою для визнання недійсним рішення Шевченківської районної ради від 31.10.2006 р. № 91 в частині приватизації нежилого приміщення загальною площею 125,5 кв. м. по [ADDRESS]. В свою чергу, Господарський суд міста Києва 31.05.2012 р. задовольняючи позов ОСББ "Велика Житомирська 27" про визнання недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень з № 1 по № 8 (групи приміщень № 29а) (в літ. А) загальною площею 125,5 кв. м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS], укладений 13.08.2007 р. між Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради" та приватним підприємством "Магістр", прийняв до уваги висновки Господарського суду міста Києва викладені в рішенні від 21.07.2011 р. щодо тієї обставини, що на момент укладання спірного договору купівлі-продажу Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради не був законним власником майна. Судом також зазначено, що підвальне приміщення, яке є предметом спірного договору згідно проектної документації є підсобним приміщенням і призначене для розміщення загальних будинкових комунікації. Вказане підвальне приміщення призначене для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку і за визначенням ст. Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" є допоміжним та визначено, що частина допоміжних приміщень, яка забезпечує належне функціонування жилого будинку є неподільним майном, яке згідно зі ст. 19 цього ж Закону перебуває у спільній частковій власності співвласників багатоквартирного будинку і не підлягає відчуженню. Таким чином, на день розгляду справи вищевказаними рішеннями судів встановлено, що спірні нежилі приміщення, що розташовані за адресою: [ADDRESS] є власністю співвласників багатоквартирного будинку за даною адресою і не підлягає відчуженню. При цьому, щодо вимог представників відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, слід зазначити, що згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно до ст. 257 ЦК України. Представники [PERSON] вказують, що ОСББ "Велика Житомирська 27" були обізнані щодо наявності договору купівлі-продажу від 24.01.2008 р. Однак, згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В даному випадку суд бере до уваги ту обставину, що протягом 2010-2013 років судами розглядались справи за позовами ОСББ "Велика Житомирська 27" щодо порушення його прав стосовно спірних приміщень, суд вважає за можливе відмовити представникам позивача в застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності. Правом власності, відповідно до ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, згідно до положень ст. 319 ЦК України, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, як це передбачено ст. 391 ЦК України. Як вже зазначалось, судовими рішеннями встановлено, що право власності на спірні приміщення належить відповідно до ст. 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" всім співвласникам будинку [ADDRESS]. Крім того, відповідно до п.4.2. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 2.03.2004 №4-рп/2004 допоміжні приміщення стають об"єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчуються єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права власності не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Частиною 2 ст. 10 Закону України "Про приватизацію житлового фонду" передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та жилої площі в гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Пунктом 2 статті 10 Рішення Конституційного Суду N 4-рп/2004 від 02.03.2004 року "У справі по конституційному зверненні громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і за конституційним звернення 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що орган місцевого самоврядування не має права без згоди співвласників багатоквартирного будинку власників приватизованих квартир продавати, здавати в оренду або вирішувати питання перебудови, надбудови, добудови до нього споруд, забудови сходових клітин та вїзно-виїзних брам, облаштування на фасадах будинків спеціального технічного обладнання промислового призначення тощо, за винятком проведення ремонтних робіт згідно із законодавством. Згідно з даним Рішенням допоміжні приміщення (підвали, сараї, комори, горища, колясочні і інше) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій зокрема, створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього; власник (власники) не приватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир; питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Тому, за законом, допоміжні приміщення в тому числі і підвальні приміщення передаються у власність квартиронаймачів і окремо приватизації не підлягають. Відповідно момент виникнення права власності на квартиру є моментом виникнення права спільної власності на допоміжні приміщення. За таких обставин, суб'єктом права власності на допоміжні приміщення є фізичні особи власники квартир багатоквартирних житлових будинків. Як суб'єкти права спільної сумісної власності позивачі вправі обирати способи захисту свого права, які передбачені законом, зокрема ст.16 ЦК, яка передбачає відновлення права. У відповідності до ч.1 ст. 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України власникам квартири у дво - або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Враховуючи, що позивачі є власниками приватизованих квартир і проживають у багатоквартирному житловому будинку, тому вони набули право спільної власності на допоміжні приміщення площею площею 125,5 кв. м одночасно із набуттям права власності на квартири, оскільки вони в силу вимог Закону є його співвласниками. Право власності на допоміжні приміщення є безумовним і не потребує певної процедури передачі цих приміщень власникам квартир чи додаткового документального оформлення права власності на них. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За вказаних обставин, аналізуючи зміст заявлених позовних вимог, вбачається, що позивачі обрали спосіб відновлення порушеного права шляхом віндикації - витребування майна від особи, що передбачено ст. 388 ЦК України, а тому суд прийшов до висновку про витребування у [PERSON] приміщення з №1 по №8 (групи приміщень №29-а) (в літ.А) загальною площею 125,5 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на користь співвласників зазначеного будинку, оскільки підвал перебуває у спільній сумісній власності без визначення часток кожного з співвласників. При цьому, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення відповідачем перешкоди у користуванні вказаними позивачами спільною сумісною власністю, а саме: вищезазначеними допоміжними приміщеннями, що знаходяться у підвалі вказаного будинку, шляхом заборони доступу до вказаних приміщень відповідачу [PERSON] та/або будь яким іншим особам, які діють від імені та в інтересах вказаного відповідача чи на підставі договірних та/або позадоговірних зобов"язань (відносин) із [PERSON], виходячи із наступного. В даному випадку стороною позивача не надано жадного належного і допустимого доказу яким саме чином відповідач перешкоджає їм у користуванні спірним приміщенням, із пояснень представників сторін вбачається, що вказані підвальні приміщення фактично тривалий час не використовуються відповідачем. Крім того, судовому захисту підлягають лише порушені права, свободи і інтереси фізичних або права і інтереси юридичних осіб, а не можливість їх порушення в майбутньому. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial