Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до ПАТ «НАСК «Оранта» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а саме просив стягнути з відповідача ПАТ «НАСК «Оранта» 50 000,00 грн. - страхового відшкодування, 500,00 грн. - витрат на евакуацію транспортного засобу та судові витрати . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 21 грудня 2014 року о 1:30 год. у місті Львові на перехресті вулиць Кульпарківська - Садова відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер [NUMBER], якому було завдано технічних пошкоджень та який належить йому на праві власності. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер [NUMBER], був застрахований у ПАТ «НАСК «Оранта», поліс № АІ 1785048. 21 грудня 2014 року за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди було розпочате кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, та внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12014140030000902. Висновком судової автотоварознавчої експертизи від 03.02.2015 року, яка була здійснена в межах кримінального провадження, встановлено, що сума матеріального збитку, спричиненого йому, становить 80 783,79 грн., а відновлювальний ремонт автомобіля «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер [NUMBER], з технічної точки зору провести можливо, однак з економічної точки зору недоцільно виконувати відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, вартість якого перевищує вартість ідентичного неушкодженого автомобіля. 16 квітня 2015 року, у зв'язку із відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, кримінальне провадження за фактом ДТП було закрите, а дії [PERSON] перекваліфіковано як адміністративне правопорушення. Постановою Франківського районного суду міста Львова від 07.12.2015 року у справі № 465/4688/15-ц, залишеною без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 23.03.2016 року, якою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. 31.08.2016 року з метою відшкодування шкоди, завданої ДТП, він звернувся із заявою про страхове відшкодування до ПАТ «НАСК «Оранта». Листом № 09-03-09/11012 від 26.09.2016 року йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі абз. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки відповідач ПАТ «НАСК «Оранта» не виплатив йому 50 000,00 грн. - страхового відшкодування та 500,00 грн. - витрат на евакуацію транспортного засобу, а тому він звернувся в суд за захистом свого права. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги до ПАТ «НАСК «Оранта» підтримав, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві. Додатково пояснив, що ПАТ «НАСК «Оранта» зобов'язане було виплатити страхове відшкодування на користь позивача, оскільки у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. Також звернув увагу суду на те, що річний строк на звернення із заявою про страхове відшкодування позивачем був пропущений з поважних причин, оскільки вина [PERSON] була встановлена лише постановою апеляційного суду Львівської області від 23.03.2016 року, а відтак підстав для звернення із заявою про виплату страхового відшкодування до цього моменту у позивача не було. Просить позов задоволити. Представник ПАТ «НАСК «Оранта» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що страхова компанія правомірно відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування у зв'язку із пропуском позивачем річного строку на подання заяви про страхове відшкодування. Просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги до ПАТ «НАСК «Оранта» підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21 грудня 2014 року о 1:30 год. у місті Львові на перехресті вулиць Кульпарківська - Садова відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер [NUMBER], якому було завдано технічних пошкоджень та який належить на праві власності позивачу. На момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Volkswagen Caddy», реєстраційний номер [NUMBER], був застрахований у ПАТ «НАСК «Оранта», поліс № АІ 1785048. 21 грудня 2014 року за фактом даної дорожньо-транспортної пригоди було розпочате кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, та внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 12014140030000902. Висновком судової автотоварознавчої експертизи від 03.02.2015 року, яка була здійснена в межах кримінального провадження, встановлено, що сума матеріального збитку, спричиненого позивачу, становить 80 783,79 грн., а відновлювальний ремонт автомобіля «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер [NUMBER], з технічної точки зору провести можливо, однак з економічної точки зору недоцільно виконувати відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля, вартість якого перевищує вартість ідентичного неушкодженого автомобіля. 16 квітня 2015 року, у зв'язку із відсутністю складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, кримінальне провадження за фактом ДТП було закрите, а дії [PERSON] перекваліфіковано як адміністративне правопорушення. Постановою Франківського районного суду міста Львова від 07.12.2015 року у справі № 465/4688/15-ц, залишеною без змін постановою апеляційного суду Львівської області від 23.03.2016 року, якою [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Відповідно до ст.61 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. 31.08.2016 року з метою відшкодування шкоди, завданої ДТП, позивач звернувся із заявою про страхове відшкодування до ПАТ «НАСК «Оранта». Листом № 09-03-09/11012 від 26.09.2016 року відповідачем, позивачу відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі абз. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, що й стало підставою для звернення позивача до суду. Згідно із ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 Цивільного кодексу України страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити Страхову виплату у строк, встановлений договором. Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Згідно ст.990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно ст.1 Закону України «Про страхування» страхування-це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб в разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У відповідності до п. 1.1 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страхувальники - юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиком договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Згідно з п. 1.4 цієї ж статті, особи відповідальність яких застрахована - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Пунктом 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" визначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Згідно з ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. У відповідності до ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Відповідно до ст.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. У відповідності до п. 9.2 ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Відповідно до ст. 15.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхування відповідальності за шкоду заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу, визначеного в договорі страхування, будь-якою особою, яка експлуатує його на законних підставах( договір 1 типу). Відповідно до ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Згідно п. 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Згідно п. 36.4. ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється шляхом безготівкового розрахунку. Відповідно до абз. 1 п. 17 постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки», необхідною умовою виникнення обов'язку страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Відповідно до абз. 1 п. 19 постанови Пленуму ВССУ № 4 від 01.03.2013 року, у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. Суд критично відноситься до тієї обставини, що страховик ні безпосередньо після ДТП, ні після подання заяви про страхове відшкодування не направив свого представника для огляду пошкодженого транспортного засобу, визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Окрім цього, як було встановлено в ході розгляду справи, пошкоджений транспортний засіб «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер [NUMBER], з моменту настання дорожньо-транспортної пригоди й станом на час розгляду справи зберігається на штрафмайданчику. Жодних ремонтних робіт чи інших дій із транспортним засобом не вчинялося, тобто такий зберігається у стані, в якому знаходився безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди. Таким чином суд приходить до висновку, що подія, яка відбулась 21.12.2014 року, є страховим випадком, а у страховика була можливість неодноразово у цьому переконатися, визначити причини та обставини настання страхового випадку та розмір збитків. Окрім цього, п. 1. ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Абзацом 3 п. 4 цієї ж постанови передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв'язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Постановою апеляційного суду Львівської області від 23.03.2016 року було остаточно встановлена вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, річний строк на звернення із заявою про страхове відшкодування, визначений абз. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пропущений з поважних причин. Щодо стягнення із страховика витрат на евакуацію транспортного засобу, суд зазначає, що абзацом 30.2. ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. У відповідності до абзацу 30.1 ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Висновком судової автотоварознавчої експертизи, яка була проведена в межах кримінального провадження № 12014140030000902, встановлено, що ремонт транспортного засобу позивача з технічної точки зору провести можливо, однак з економічної точки зору недоцільно виконувати відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди , відшкодування моральної (немайнової) шкоди, тощо. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.22 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала, у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 3 ст.212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що транспортний засіб «ВАЗ 210994-20», реєстраційний номер [NUMBER], є фізично знищеним, а відтак на користь позивача слід стягнути 50000 грн. страхового відшкодування, та 500,00грн. втрат на експлуатації транспортного засобу з місця дорожньої-транспортної пригоди, що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією на евакуацію транспортного засобу від 21.12.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, такі складаються із судового збору у сумі 551,21 грн. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 551,21 грн.

Outcome: approved