Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Д. С., Реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, визнання недійсним договору, звільнення земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що в ході проведення слідчих дій у кримінальному провадженні №42017160690000064 від 20.04.2017 року, зареєстрованого за фактом свавільного зайняття земельної ділянки, тобто вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 197-1 Кримінального кодексу України було встановлено, що [PERSON] самовільно зайнято земельну ділянку по [ADDRESS] . В подальшому, за твердженням позивача, за [PERSON] було протиправно проведено державну реєстрацію права власності на машиномісце № [NUMBER] , розташоване за адресою: [ADDRESS] та після такої реєстрації було укладено договір купівлі-продажу даного машиномісця [PERSON] . Ухвалою суду від 30 червня 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання на 10 серпня 2020 року. У підготовче засідання 10 серпня 2020 року з`явилися представник позивача та представник Одеської міської ради. Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 27 жовтня 2020 року. З 26 серпня 2020 року по 11 вересня 2020 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній основній відпустці. 13 жовтня 2020 року до суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову. 19 жовтня 2020 року від представника Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності. 22 жовтня 2020 року на адресу суду від представника відповідача, [PERSON] адвоката Гудими І.Б. надійшов відзив на позовну заяву та заява про застосування строків позовної давності. Згідно даного відзиву відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі, висловлює свої заперечення стосовно наведених в позові обставин справи та оспорює право позивача на звернення із відповідним позовом. 27 жовтня 2020 року від Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) надійшли письмові пояснення щодо припинення діяльності Реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області. Підготовче засідання 27 жовтня 2020 року відкладено на 04 грудня 2020 року у звязку із знаходженням судді Свяченої Ю.Б. на лікарняному. У підготовче засідання 04 грудня 2020 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від представника позивача надійшло клопотання про проведення підготовчого засідання за відсутності. Підготовче засідання відкладено на 11 лютого 2021 року. 08 грудня 2020 року від представник Одеської міської ради надійшли письмові пояснення. 10 лютого 2020 року від представник Одеської міської ради надійшли письмові пояснення. У підготовче засідання 11 лютого 2021 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Підготовче засідання відкладено на 15 березня 2021 року. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на машиномісце № [NUMBER] , площею 14 кв. м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15 березня 2021 року підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті на 08 червня 2021 року. 08 червня 2021 року до суду від представника позивача надійшов лист про зміну найменування, а саме на Приморську окружну прокуратуру міста Одеси. У судове засідання 08 червня 2021 року з`явилися представник позивача та представник відповідача. Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Судове засідання відкладено на 27 вересня 2021 року. 3 30 серпня 2021 року по 20 вересня 2021 року суддя Свячена Ю.Б. знаходилася у щорічній основній відпустці. У судове засідання 27 вересня 2021 року з`явився представник позивача. . Інші учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту ст. 216 ЦК України вбачається, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За результатами вичвенння матеріалів справи, судом встановлено наступні фактичні обставини справи: 28 жовтня 2010 року між територіальною громадою м.Одеси в особі Одеської міської ради (як Орендодавцем) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Берег-Трейд» (як Орендарем) було укладено договір оренди земельної ділянки, відповдіно до п.1.1. умов якого ТОВ «Берег-Трейд» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку площею 3,8121 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] для будівництва 18-поверхового житлового комплексу та благоустрою території. 19 січня 2011 року між ТОВ «Берег-Трейд» та Обслуговуючим кооперативом «Граніт» було укладено договір, згідно п.1.1. якого Обслуговуючий кооператив «Граніт» отримав право на ведення робіт по будівництву житлового комплексу за адресою: [ADDRESS] . Згідно умов п.2.1.1 даного договору, право на ведення будівельних робіт надається за винагороду, що складає 3\~746,08 кв.м. площі житлових приміщень, у об`єкті, а також 10% від загальної кількості машиномісць на паркінгу об`єкту. У 2013 році комплекс багатоповерхових житлових будинків з підземними гаражами та вбудованими приміщеннями громадського призначення по [ADDRESS] прийнято в експлуатацію. 16 липня 2015 року ТОВ «Берег-Трейд» було ініційовано розірвання договору оренди земельної ділянки від 28 жовтня 2010 року та зазначена земельна ділянка площею 3,8121 га була повернута Орендодавцю. 18 серпня 2015 року між Обслуговуючим кооперативом «Граніт», в особі голови Могильнікова В.Д. та пайщиком [PERSON] було укладено договір про порядок викупу паю машиномісця №800/М. З п.1.2. даного договору вбачається, що кооператив зобов`язується по закінченню будівництва передати пайщикам розташовані у будинку по [ADDRESS] машиномісця, в тому числі № [NUMBER] . 07 вересня 2015 року на підставі вищезазначеного договору про порядок викупу паю, державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніком Д.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №24254430, а Реєстраційною службою Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області Моглильнікову В,Д. було видано свідоцтво про право власності на спірний об`єкт №43603959 від 10.09.2015р. 28 січня 2016 року між [PERSON] , як представником [PERSON] , (як продавцем) та [PERSON] (як покупцем) було укладено договір купівлі-продажу, згідно п.1.1. якого продавець передав у власність покупця машиномісце № [NUMBER] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та складається з машиномісця загальною площею 14,0 кв.м. Згідно положень ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Зі змісту\~ст. 4 ЦПК України\~вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Щодо позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу №30 від 28.01.2016 року машиномісця №237, укладеного між відповідачами, суд зазначає наступне. Згідно положень ч.1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до загальної презумпції правомірності правочину, викладеної в статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні спору про визнання недійсним правочину, в тому числі договору купівлі-продажу, підлягають застосуванню загальні положення ст.ст.3, 15, 16, 215 ЦК України, які, в свою чергу, передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права або охоронюваного законом інтересу. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Подібна за змістом правова позиція була наведена в Постанові Великої палати Верховного суду від 14.11.2018 року по справі №161/3245/15-ц. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних право та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Верховного суду в складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі №759/2328/16-ц зроблено висновок, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позиції юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Стаття 228 ЦК України, на яку посилається позивач, передбачає, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Відповідно до пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, правочинами, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, згідно статті 228 ЦК є: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК ( 435-15 ) має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК України). З наведених положень чинного цивільного законодавства України та усталеної судової практики вбачається, що спрямованість правочину, що порушує публічний порядок, визначається встановленням мети відповідного волевиявлення на момент його здійснення. Для віднесення правочину до тих, що порушують публічний порядок, достатньо встановлення в особи, яка його здійснила, мети щодо настання неправомірних наслідків уже на стадії укладення договору а не його виконання. Отже, на відміну від положень ч.1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, що порушує публічний порядок, відбувається перш за все порушення вимог актів, що закріплюють окремі елементи публічного порядку, зокрема Конституції України. \~ \~ \~ \~В свою чергу суд звертає увагу на положення частини 1 статті 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд підтримує висновок відповідача про те, що позивач не довів, що на момент укладення договору купівлі-продажу машиномісця № [NUMBER] , що належить [PERSON] , [PERSON] , або [PERSON] мали мету щодо настання неправомірних наслідків на стадії укладення такого правочину, відтак доводи позивача про доведеність неправомірних дій вказаних осіб, що направлені на заволодіння земельною ділянкою, на якій розташоване машиномісце, є необґрунтованими. Відповідно до ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових право на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно умов ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Обставини, встановлені рішенням третейського суду або міжнародного комерційного арбітражу, підлягають доказуванню в загальному порядку при розгляді справи судом. Відповідно до положень ч.1-ч.3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідіно до положень ч.1-ч.5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В свою чергу, згідно положень ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Таким чином, нормами цивільного процесуального кодексу України встановлено обов`язок суду безпосереднього дослідження поданих сторонами доказів та встановлення об`єктивних обставин справи виключно на підставі належних та допустимих доказів. Однак, відповідно до змісту позовної заяви, позивач як на підставу своїх позовних вимог посилається на обставини, встановлені в рамках кримінального провадження №42017160690000064 від 20.04.2017р. Крім того, в матеріалах справи №522/8478/20 наявний висновок експерта №17-2694/2695 від 26.02.2019 року проведений Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз міністерства юстиції України в порядку та на умовах, встановлених чинним кримінальним процесуальним законодавством України. В свою чергу, матеріали справи №522/8478/20 не містять клопотання сторін про проведення судової земельно-технічної та земельно-оціночної експертизи. Відповідно до положень ч.1- ч.3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Згідно положень ч.1 ч.4 ст. 103 ЦПК України, суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу. При призначенні експертизи судом експерт або експертна установа обирається сторонами за взаємною згодою, а якщо такої згоди не досягнуто у встановлений судом строк, експерта чи експертну установу визначає суд. Суд з урахуванням обставин справи має право визначити експерта чи експертну установу самостійно. У разі необхідності може бути призначено декілька експертів для підготовки одного висновку (комісійна або комплексна експертиза). Питання, з яких має бути проведена експертиза, що призначається судом, визначаються судом. Відповідно до положень ч.1-ч.3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З урахуванням вищенаведеного, суд критично сприймає відомості, наведені у висновку експерта №17-2694/2695 від 26.02.2019 року та аргументи позивача, які засновані на таких відомостях. Оскільки вимоги позивача про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності [PERSON] , є похідними від позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу машиномісця №237, укладеного між відповідачами, така вимога не підлягає задоволенню з підстав наведених вище. Щодо права Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 здійснювати представництво інтересів держави. \~ \~ \~ \~Як встановлено статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно положень\~ч.1\~ст 56\~ЦПК України,\~у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб. Відповідно до положень ч.1 ст.23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор має право брати участь у прокурорському самоврядуванні для вирішення питань внутрішньої діяльності прокуратури у порядку, встановленому законом. Прокурори мають право бути членами професійних спілок, утворювати громадські організації та брати в них участь з метою захисту своїх прав та інтересів, підвищення свого професійного рівня. Як зазначалось\~вище,\~Перший заступник\~керівника Одеської\~місцевої прокуратури №3 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Одеській області Калашніка Дмитра Сергійовича, Реєстраційної служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про визнання незаконним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання незаконним свідоцтва, визнання недійсним договору, звільнення земельної ділянки. В тексті позовної заяви було зазначено, що інтереси держави, за захистом яких позивач звернувся, полягають в тому числі у бездіяльності Одеської міської ради щодо усунення порушення вимог земельного законодавства, оскільки остання не зверталась з позовом до суду з привод у повернення зайнятої земельної ділянки. На думку позивача, вказаною бездіяльністю порушено безпосередні інтереси держави, які полягають в необхідності неухильного дотримання земельного законодавства при користуванні землею. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно положень ч.1 ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) є обов`язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Європейської Конвенції з прав людини. Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Як зазначено в рішенні ЄСПЛ від 31.03.2005р. у справі «Ф.В. проти Франції» («F.W. v. France», заява №61517/00, пункт 27), «…оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонує задовольнити або відхилити … скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності...». Водночас, з практики ЄСПЛ вбачається, що існує категорія справ, де підтримка прокурора не порушує справедливого балансу інтересів сторін. Так, в рішенні від 15.01.2009 року по справі «Менчинський проти Російської Федерації» (заява №42454/02, пункт 35), ЄСПЛ висловив наступну позицію: «…Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надають рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси), або в тих випадках, коли потрібно захистити інтереси держави…». У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і у порядку, що визначені законом. З цього приводу у Рішенні від 5 червня 2019 р. № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень. У Законі України «Про прокуратуру» закріплено вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді у некримінальних провадженнях. Таке представництво відповідно до ч. 3 ст. 23 цього Закону здійснюється лише у випадках порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо: 1) захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, 2) відсутній компетентний орган. Згідно з ч. 4 ст. 23 цього Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді; прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва; у разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу; прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень; наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положення статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 року №3-рп/99, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантуваня її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночною категорією, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулось чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необгрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного суду від 25.04.2018р. по справі №806/10000/17. Суд звертає увагу, що у даній справі прокурор обґрунтував наявність «інтересів держави» порушенням, на його думку, законності у сфері земельних відносин при використанні відповідачами спірної земельної ділянки, оскільки Одеська міська рада будь-яких рішень щодо передачі земельної ділянки у власність (користування) не приймала, існуюча реєстрація права власності порушує права територіальної громади м.Одеси як власника земельної ділянки, на якій розташоване спірне машиномісце. Водночас п.3 ч.1 ст. 131-1 Конституції України передбачає можливість представництва прокурором інтересів держави у виключних випадках. Системний аналіз ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» дає підстави стверджувати, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1.Якщо захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження. 2.У разі відсутності такого органу. Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий відсутність такого органу. Однак, підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються. \~ \~ \~ \~У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захист або здійснює захист неналежним чином. «Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці (бездіяльності) уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження та можливості для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та бездіяльності), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача. Слід окремо наголосити, що захищати інтереси держави повинні в першу чергу відповідні суб`єкти владних повноважень, а не органи прокуратури України. З метою належного здійснення захисту інтересів держави в суді, прокурор здійснює субсидіарну роль, замінюючи або доповнюючи в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює такого захисту або здійснює захист неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного суду від 20.09.2018 року у справі №924/1237/17. Суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявний лист Головного управління держгеокадастру в Одеській області «Про розгляд звернення» від 07.08.2019 року №10-15-0.4-7059/2-19, відповідно до абз.8 якого, «… Головним управлінням вирішується питання щодо звернення до суду…» З огляду на вищенаведене, суд критично сприймає твердження позивача про нібито неналежне здійснення захисту інтересів держави відповідними суб`єктами владних повноважень і, як наслідок, приходить до висновку про відсутність права Першого заступника керівника Одеської місцевої прокуратури №3 на звернення до суду за захистом інтересів держави в даній справі. Також суд звертає увагу на усталену практику Європейського суду з прав людини, викладену наприклад, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89). В даній справі ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29). У іншому рішенні, зокрема, у справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.). На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed