Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

До Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з вказаною заявою звернувся [PERSON] , в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. В обґрунтування своїх вимог заявник посилався на те, що він народився [INFO] в с. Урва Гусарського району Азербайджанської РСР та 20 червня 1989 року разом з батьком [PERSON] у зв`язку із збройним конфліктом переїхав в м. Костянтинівку Донецької області, де мав зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . За сімейними обставинами 28 липня 1992 року він повернувся до Азербайджану, де отримав паспорт громадянина СРСР. В 1995 році він знов повернувся до України, де проживає в м. Костянтинівка Донецької області по теперішній час, має сім`ю. Встановлення вказаного факту необхідно заявнику для підтвердження права мати громадянство України. Головне управління державної міграційної служби України в Донецькій області надало письмові пояснення на заяву, в яких просило відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, посилаючись на те, що заявником не доведено вказаний факт. У судовому засіданні представник заявника [PERSON] підтримала заявлені вимоги, посилаючись на обставини, викладені у заяві. Представник Головного управління державної міграційної служби України в Донецькій області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. З`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, подані на їх підтвердження, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в с. Урва Гусарського району Азербайджанської РСР. [PERSON] є батьком заявника, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (актовий запис № 81, складений 06 грудня 1977 року Урванською сільською радою Гусарського району Азербайджанської РСР), копія якого разом з перекладом додані до матеріалів справи. Відповідно до домової книги для реєстрації громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS] , копія якої долучена до матеріалів справи, [PERSON] разом із сином [PERSON] мали зареєстроване місце проживання за вказаною адресою у період з 20 червня 1989 року по 28 липня 1992 року. Посилання представника заінтересованої особи про те, що вказаний доказ не є допустимим, судом відхиляється, оскільки відомості про місце проживання заявника та його батька у домову книгу були внесені працівником паспортної служби та достовірність вказаних записів було посвідчено підписом службової особи з використанням відповідних штампів та після сплати державного мита. Свідки [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні дали показання про те, що вони є знайомими заявника та його батька. Заявник [PERSON] з батьком проживав у будинку [PERSON] з 1989 року по 1992 року, часто виїжджали від нього з метою працевлаштування у м. Донецьк. Після чого у 1992 року заявник повернувся до Азербайджану. А з 1995 року по теперішній час заявник проживає у м. Костянтинівка Донецької області, де має сім`ю. Судом оглянуто надані заявником на підтвердження своїх вимог копію посвідки на постійне проживання в Україні від 23.12.2004 р., довідку КП «СЄЗ № 5» від 28.02.2019 р. про зареєстроване місце проживання заявника в м . Костянтинівка з 03.12.2018 року, копію свідоцтва про одруження заявника серії [NUMBER] від 23.12.1998 р., копію паспорта дружини заявника - громадянки України [PERSON] , копію свідоцтва про народження сина заявника [PERSON] серії [NUMBER] від 27.11.1997 р., копію свідоцтва про встановлення батьківства серії [NUMBER] від 27.11.1997 р., копію паспорту сина заявника - громадянина України, копію водійського посвідчення заявника від 24.02.2012 р., копію медичної довідки щодо придатності до керування транспортним засобом серії 12ЯЯЮ № 750637 від 12.12.2011 р. Проте суд вказані докази до розгляду не бере, оскільки вони є неналежними, оскільки не містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно з п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша статті 8 Закону, подає документи, передбачені підпунктами "а" - "в" пункту 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях. Пунктом 44 вказаного Порядку передбачено, що у разі відсутності документа, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до ч 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК України, суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про те, що заявником було доведено факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Оскільки встановлення вказаного факту має для заявника юридичне значення, оскільки надасть йому можливість підтвердити належність до громадянства України, та іншого порядку встановлення цього факту законом не передбачено, з метою захисту прав і свобод заявника, суд дійшов висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] .

Outcome: approved