Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення його батьківських прав на доньку [PERSON], [INFO], з підстав, передбачених п.1, п.2 ч.1 ст. 164 СК України, а саме з тих підстав, що батько не забрав дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляв щодо неї батьківського піклування, а також він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. В обґрунтування позову зазначила, що з листопада 2008 року вона підтримувала близькі стосунки з відповідачем. На початку вересня 2010 року завагітніла, відношення відповідача до неї стало погіршуватися, а з 12.04.2011 року відповідач почав уникати з нею зустрічей. 01.06.2011 року вона народила доньку. Відповідач її і дитину з пологового будинку не зустрів і відмовився подати спільно з нею заяву про реєстрацію народження дитини. Тому вона подала заяву до відділу ДРАЦС про реєстрацію народження доньки відповідно до ч.І ст.135 СК України. Оскільки [PERSON] не визнавав свого батьківства, вона звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] батьком дитини [PERSON], 01.06.2011 року. Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 28.02.2013 року відповідача було визнано батьком [PERSON] Але і після винесення рішення суду [PERSON] відмовляється визнавати себе батьком своєї доньки та надавати будь яку матеріальну допомогу. За рішенням Бердянського міськрайонного суду від 21.11.2013 року з [PERSON] на утримання дочки [PERSON]. було стягнуто аліменти в розмірі ј частини з усіх видів доходу, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.05.2013р. до повноліття дитини. Оскільки донька страждає на захворювання дихальних шляхів, їй необхідне лікування в Ізраїлі. Вона звернулася до [PERSON] з проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд доньки за кордон. Але [PERSON], не зважаючи на стан здоров'я своєї дитини, почав її шантажувати та вимагати від неї, в обмін на його дозвіл на виїзд доньки за кордон, відкликати виконавчий лист із виконавчої служби про стягнення аліментів. Вона була вимушена написати таку заяву і постановою від 14.11.2014 року державний виконавець повернув їй виконавчий лист. Але навіть після цього, діючи всупереч правам та інтересам своєї доньки, [PERSON] не надав їй дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон. Вона знов подала виконавчий лист про стягнення аліментів до виконання. Відповідач мав заборгованість по аліментам станом на 14.11.2014 року у розмірі 3270.96 грн. У [PERSON] була лише одна зустріч зі своєю, на той час однорічною, донькою [PERSON] у 2012 році в м. Києві, де проходила судова молекулярно-генетична експертиза. [PERSON] до доньки ніколи не приїздив, з нею не спілкувався, не цікавився долею дитини, її здоров'ям, успіхами, не турбувався про її моральний стан, не вітав її з днем народження та іншими святами, ані словами, ані подарунками, участі у вихованні доньки не приймає, що стало суперечити інтересам дитини. Дитина його не чула і не бачила, хоча у [PERSON] завжди була можливість бачитися з дитиною, оскільки він живе не за кордоном, а з ними в одному місці. [PERSON] без поважної причини не забрав [PERSON] із пологового будинку, навіть після встановлення його батьківства за рішенням суду - не визнає своє батьківство. З народження [PERSON] не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується взагалі з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти та розвитку додаткових здібностей. [PERSON] жодного разу не поцікавився, за які кошти виховується дитина, як вона розвивається, які в неї проблеми, психологічний стан, що їй потрібно, чим він може допомогти. Жодного разу [PERSON] не навідувався у ДНЗ №35 «Вишенька», який відвідує [PERSON]. Усі питання щодо виховання доньки позивач вирішує самостійно. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] підтримали, проти задоволення зустрічного позову заперечують. Суду додатково пояснили, що відповідач навіть після винесення рішення суду про визнання його батьком [PERSON] свого батьківства не визнає. Доньку бачив лише один раз під час проведення експертизи. Жодного разу не привітав її з днем народження. Дитина хворіє часто на ОРВ та обструктивні бронхіти, їй рекомендовано проживати в умовах сухого клімату. Відповідач не дав згоди на вивіз дитини на лікування до Ізраїлю, чим наніс шкоду здоров'ю дитини. За отримання дозволу на виїзд дитини за кордон він шантажував позивачку, змусив її забрати з виконавчої служби виконавчий лист про стягнення аліментів. Але навіть після цього дозволу на виїзд дитини не дав. Відповідач ніколи не звертався до позивачки з проханням побачитися з дитиною, не проявляв ніякого інтересу до доньки, не цікавився її здоров'ям, розвитком, не провідував дитину, не приймав ніякої участі у її вихованні, що підтверджено довідкою з дитячого садка №35 «Вишенька», довідки з дитячої поліклініки, показаннями свідків. Вважають, що після позбавлення відповідача батьківських прав, дитина не буде залежати від свого батька, а позивачка зможе самостійно вирішувати усі питання щодо виховання, лікування, виїзду дитини за кордон. Вважають також, що зустрічний позов [PERSON] не може бути задоволений, оскільки відповідач перш за все повинен був звернутися до органу опіки та піклування для вирішення питання щодо визначення йому режиму спілкування з дитиною, а у разі відмови - до суду. Позивач взагалі виступає проти спілкування батька з донькою з тих підстав, що він не визнає її за доньку. Відповідач позовні вимоги [PERSON] не визнав, вважає їх безпідставними, оскільки обставини викладені позивачем не відповідають дійсності. Подав зустрічний позов про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення порядку спілкування з дитиною. В обґрунтування своїх заперечень та зустрічного позову зазначив наступне: приблизно в 2008 році він познайомився з [PERSON], з якою вони мали нетривалі стосунки. 01 червня 2011 року [PERSON] народила дитину. 10.06.2011 року позивачка зареєструвала народження доньки [PERSON], батьком дитини був записаний [PERSON]. Про народження дитини він дізнався десь через місяць. Тому твердження позивачки про те, що він не забрав дитину з пологового будинку без поважних причин не відповідає дійсності. В серпні 2011 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання його батьківства, що стало для нього несподіванкою, бо вони з позивачкою мали нетривалі стосунки, не планували народження спільної дитини. Крім того, протягом їхніх нетривалих стосунків, остання, окрім нього, одночасно зустрічалася ще з чоловіками, тож вірогідність його батьківства, на його думку, була відсутня. Крім цього, при реєстрації народження дитини позивачка вказала ім'я та по батькові батька дитини «[PERSON]», а не його «[PERSON]», що також викликало у нього сумнів щодо його батьківства. Рішенням суду від 28.02.2013 року його було визнано батьком [PERSON]. З моменту ухвалення рішення суду від 28.02.2013 року він постійно прагне спілкуватися зі своєю донькою, однак [PERSON] чинить йому перешкоди у цьому. [PERSON] та їх донька [PERSON] зареєстровані та постійно проживають за адресою: [ADDRESS]. Він неодноразово приїжджав до цієї квартири задля того, щоб зустрітися з донькою, однак [PERSON] не дозволяє йому навіть увійти до квартири, не кажучи вже про те, щоб побачитися з дитиною. Також він постійно телефонував позивачу, щоб поспитати у неї про стан доньки, її розвиток, успіхи, потреби, а також домовитися про зустріч з [PERSON], однак позивачка на його дзвінки не відповідає. Відвідати доньку у ДНЗ №35 «Вишенька, який вона відвідує, він не наважився, бо завдяки умисним діям позивачки, донька бачила його лише один раз, фактично він для неї є сторонньою людиною, через що він боявся, що його раптова поява може спричинити у дитини стрес. Крім того, через свій маленький вік, [PERSON] ще не в змозі швидко усвідомити, що він її батько та не спричинить їй жодної шкоди, у зв'язку з чим він постійно намагався спочатку зустрітися з донькою в присутності її матері, щоб дитина відчувала себе у безпеці та поступово почала зближуватися з ним. Через те, що Відповідачка постійно чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, він позбавлений можливості приймати участь у її вихованні, підготовці її до подальшого навчання, розвитку її здібностей, а також не може піклуватися про здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток своєї дитини, забезпечити їй доступ до культурних та інших духовних цінностей та ін. За рішенням суду від 21.11.2013 року з нього на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання дочки [PERSON] у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму встановленого на дитину відповідного віку щомісячно. Розмір аліментів за рішенням суду від 05.11.2014 року було зменшено до 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходу) Окрім доньки [PERSON] він має ще одну доньку - [PERSON], [INFO], на утримання якої за рішенням суду від 21.10.2014 року з нього було стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку. Дійсно, станом на 01.02.2015 року він мав заборгованість по аліментам у розмірі 3819,35 грн., але заборгованість погашена повністю 08.05.2015р. Посилаючись на ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст. 151, ч.1 ст. 153, ст. 157,159 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», Конвенцію про права дитини, вважає, що [PERSON] своїми діями створює йому перешкоди у спілкуванні з донькою та у її вихованні, тим самим чинить шкоду інтересам дитини, яка потребує його батьківської уваги та спілкування. Просить суд усунути перешкоди у вихованні доньки [PERSON] та встановити час для особистого спілкування кожної суботи з 16 години 00 хвилин до 18 години 00 хвилин за місцем проживання батька. У задоволенні позову про позбавлення його батьківських прав просить відмовити. Відповідач [PERSON] і його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову про позбавлення батьківських прав заперечують, зустрічний позов підтримали. Суду додатково пояснили, що про народження [PERSON] він дізнався лише через місяць, тобто після реєстрації народження дитини. Цей факт встановлений у судовому рішенні від 28.02.2013 року. Після встановлення його батьківства судовим рішенням, він намагався встановити контакт з дитиною, але позивачка йому у цьому перешкоджає. На його телефонні дзвінки не відповідає, двері не відчиняє. Факт того, що він неодноразово приїжджав до квартири позивачки і не міг туди потрапити підтверджено показаннями свідків. Позивачка зверталася до нього з проханням надати дозвіл на виїзд дитини разом з нею за кордон, але мотивувала це політичною обстановкою в Україні, а не тим, що дитині необхідне лікування. Він надав їй дозвіл на тимчасовий виїзд разом з дитиною на відпочинок до Республіки Туніс, Ізраїлю, Республіки Білорусь та Туреччини у період з 08.09.2014р. до 08.09.2015р. Заборгованість по аліментам виникла у нього через скрутне матеріальне становище. Зараз заборгованість погашена повністю. Він бажає бачитися і спілкуватися зі своєю донькою, приймати участь у її вихованні. Вважає, що [PERSON] вирішила позбавити його батьківських прав щоб безперешкодно мати можливість вивезти доньку на постійне місце проживання до Ізраїлю. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків, які без поважних причин не здійснюють своїх батьківських обов'язків. Він не здійснює батьківські обов'язки через те, що позивачка перешкоджає йому у цьому. Представник органу опіки та піклування [PERSON] позов про позбавлення [PERSON] батьківських прав підтримала, проти задоволення зустрічного позову заперечує. Посилаючись на висновки органу опіки та піклування від 30.03.2015р. і від 04.06.2015р. , суду пояснила, що на підставі наданих на засіданні з питань захисту прав дитини, яке відбулося 26.03.2015р., пояснень позивачки [PERSON] і відповідача [PERSON], комісія прийшла до висновку, що відповідач свідомо усунувся від виконання батьківських обов'язків по відношенню до доньки [PERSON], не піклується про її виховання, матеріально не утримує, не турбується про всебічний розвиток, здоров'я, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, що є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується зустрічного позову, то комісія вважає, що визначення батькові порядку спілкування з донькою може бути вирішено тільки після вирішення питання про позбавлення батьківських прав, якщо судом буде відмовлено у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав. Враховуючи те, що малолітня [PERSON] взагалі не знає батька, він для дитини є стороння людина, тому орган опіки вважає недоцільним визначати батькові режим спілкування з дитиною. Просить, в інтересах дитини, позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав. Вважає, що в разі позбавлення відповідача батьківських прав в долі дитини відбудуться позитивні зрушення, оскільки мати самостійно зможе вирішувати усі питання щодо виховання дитини, її лікування, виїзду за межі України тощо. Відповідач заперечує проти наданих органом опіки та піклування висновків, зауважуючи на тому, що у висновку від 30.03.2015р. не викладені усі його пояснення, які він надавав на засіданні комісії, не надано його поясненням належної оцінки. Вважає, що комісія прийняла сторону позивачки, оскільки висновок базується виключно на поясненнях, які викладені у позовній заяві [PERSON] Що стосується висновку від 04.06.2015р., то вважає, що він тільки дублює висновки, викладені у попередньому висновку органу опіки та піклування, бо на засідання комісії 29.05.2015р. його взагалі не запрошували. Прокурор Мельник М.М. позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав підтримала. Вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити, оскільки відповідач не забрав свою доньку з пологового будинку, не визнавав свого батьківства щодо неї, свідомо усунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Матеріальної допомоги дитині не надає, не цікавиться здоров'ям дитини. Не надав матері дитини дозвіл на вивіз дитина на лікування за кордон. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та у її вихованні вважає голослівними, оскільки у відповідача була можливість відвідати дитину у дитячому садку, звернутися до органу опіки та піклування або до суду з заявою про усунення йому перешкод у вихованні дитини. Але з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з донькою відповідач звернувся тільки після подачі позивачем позову про позбавлення його батьківських прав. Вважає, що в долі дитини внаслідок позбавлення батька батьківських прав настануть позитивні результати, дитина не буде залежати від настрою батька, а позивачка зможе самостійно вирішувати усі питання щодо виховання та лікування дитини, у тому числі з виїздом за межі України. У задоволенні зустрічного позову просить відмовити. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], батько позивачки, показав суду, що [PERSON] дитину з пологового будинку не забирав. Донькою взагалі не цікавився, оскільки не визнавав свого батьківства. Ніколи з дитиною він не зустрічався і не проявляв ніякого бажання. Онука з вересня 2014 року відвідує дитячий садок, батько до дитячого садка ніколи не приходив, не цікавився донькою. [PERSON] часто хворіє, відповідач матеріальної допомоги на її лікування ніколи не надавав. Аліменти сплачує нерегулярно. Жодного разу не привітав дитину з днем народження. Свідок [PERSON] суду показала, що працює у позивача нянею [PERSON]. Вона водить дитину до дитячого садка і забирає її. Відповідача вона не знає, бачила його під час розгляду справи про встановлення батьківства. Зі слів позивачки знає, що він є батьком [PERSON]. Жодного разу він до дитячого садка ніколи не приходив, зустрічей з дочкою не шукав, до неї з цього приводу не звертався. Свідок [PERSON], подруга позивачки, суду показала, що відносини між позивачем та відповідачем припинилися ще за часів вагітності [PERSON] Відповідач особисто дзвонив їй і казав, що це не його дитина і він не бажає нічого чути про неї. Він ніколи не проявляв інтересу до дитини, не приходив до доньки, не допомагав у лікуванні. Після засідання комісії органу опіки та піклування він підійшов і сказав, що не бажає бачити ні [PERSON], ні її дитину. Свідок [PERSON], товариш відповідача, суду показав, що десь у січні- лютому 2014 року він бачив [PERSON] біля будинку позивачки на [ADDRESS]. Він стукав у вікна квартири на першому поверсі. Він розказав йому, що тут живе його дитина, йому не дають бачитися з нею. Потім ще у 2014 р. декілька разів бачив відповідача біля будинку позивача. Свідок [PERSON], брат відповідача, суду показав, що з літа 2013 року він живе в м. Бердянську разом з батьками та братом [PERSON] З братом у нього довірительні стосунки. Про те, що у брата є донька [PERSON] він знає. Брат з дитиною не бачиться і не спілкується, бо є перешкоди з боку [PERSON] На прохання брата він возив його декілька разів до позивачки додому, брат дзвонив в домофон, стукав у вікна, але йому ніхто двері не відчинив, хоч світло у квартирі горіло. На телефонні дзвінки [PERSON] також не відповідає, на контакт не йде. Вислухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявив щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.п.15,16, 18 постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. В силу ч.4 ст. 60 ЦПК України висновки суду не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони у справі спільно однією сім'єю не проживали, але мали близькі стосунки. 01.06.2011 року [PERSON] народила доньку [PERSON]. [INFO]. було зареєстровано народження дитини [PERSON] в органах державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську реєстраційної служби Бердянського міськрайонного управління юстиції (а.с.7). Батько дитини при реєстрації народження був записаний зі слів матері, відповідно до ст. 135 СК України (а.с.10). Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 28.02.2013 р. (а.с.8-9) було визнано [PERSON] батьком дитини [PERSON]. Під час розгляду цієї справи позивачка [PERSON] надала суду пояснення у яких зазначила, що відповідач її з пологового будинку не забирав, бо тільки через місяць вона йому зателефонувала та повідомила про дитину. У позовній заяві про позбавлення [PERSON] батьківських прав та у своїх поясненнях позивач стверджує, що відповідач знав про народження доньки, але її та доньку з пологового будинку не зустрів і відмовився подати спільно з нею заяву про реєстрацію народження дитини. І зазначає однією з підстав позбавлення відповідача батьківських прав те, що він не забрав дитину з пологового будинку без поважної причини і протягом шести місяців не виявляв щодо неї батьківського піклування. Суд критично ставиться до наданих позивачем у цьому судовому засіданні пояснень, оскільки вони суперечать її поясненням, наданим під час розгляду справи про визнання батьківства. Відповідач заперечуючи проти позову з цих підстав суду пояснив, що про народження дитини дізнався десь через місяць. Реєстрація народження дитини відбулася [INFO]., а тому він фізично не зміг би забрати дитину з пологового будинку, навіть якщо б визнавав своє батьківство, оскільки не знав про її народження. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що підстави для позбавлення відповідача батьківських прав, передбачених п. 1 ч.1 ст. 164 СК України відсутні. Що стосується доводів позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав з підстав його ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини ( п.2 ч.1 ст.164 СК України), то суд приходить до наступного. Судом встановлено, що за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.11.2013р. з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання [PERSON] у розмірі ? частки від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 08.03.2013р. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05.11.2014р. (а.с.103) розмір аліментів, стягнутих з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON] був зменшений до 1/6 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили. Постановою державного виконавця від 14.11.2014р. виконавчий лист про стягнення аліментів на утримання [PERSON] у розмірі ? частки від усіх видів доходу, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого на дитину відповідного віку, був повернутий стягувачу [PERSON] за її заявою (а.с.13). Як вбачається з розрахунків заборгованості по аліментам, які були представлені як позивачем, так і відповідачем ( а.с. 38,117), копій наданих відповідачем квитанцій (а.с.105-108), відповідач дійсно мав заборгованість по сплаті аліментів, але станом на 08.05.2015р. вона погашена. Частково вказана заборгованість виникла внаслідок неотримання поштових переказів позивачем і повернення грошових коштів (аліментів) на адресу відповідача. У своїй позовній заяві позивачка також стверджує, що відповідач не надав їй згоди на виїзд дитини до Ізраїлю на лікування, чим спричинив шкоду здоров'ю дитини, вимагав від неї забрати виконавчий лист про стягнення аліментів в обмін на згоду. Проте позивачем не надано суду жодного переконливого доказу на підтвердження своїх доводів. Так судом було встановлено, що 08.09.2014 року [PERSON] надав письмову згоду на тимчасові поїздки доньки [PERSON] до Республіки Туніс, держави Ізраїль, Республіки Білорусь та Туреччини в період з 08 вересня 2014р. по 08.09.2015р. на відпочинок, у супроводі матері дитини [PERSON] (а.с.110). [PERSON] із позовною заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька ніколи до суду не зверталася. Крім того позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження необхідності лікування дитини саме в Ізраїлі, а також доказів того, що вона в дійсності зверталася до відповідача з таким проханням. Судом встановлено, що внаслідок невизнання [PERSON] свого батьківства, між ним та позивачем встановилися дуже напружені стосунки. Позивачка категорично заперечує проти зустрічей доньки зі своїм батьком, посилаючись на те, що він до сих пір не визнає свого батьківства. Відповідач же у судовому засіданні заявив, що бажає приймати участь у вихованні доньки, хоче з нею бачитися і спілкуватися, але позивачка перешкоджає йому у цьому. Свідки [PERSON] і [PERSON] суду показали, що вони особисто бачили, як [PERSON] приїздив до квартири позивачки з метою зустрітися зі своєю донькою, але його до помешкання не пускали. Судом встановлено, що з часу встановлення судовим рішенням батьківства відповідача, останній зі своєю доньку не зустрічався, тому дитина як батька його не знає. Тому суд приймає до уваги доводи відповідача, що він намагався зустрітися зі своєю донькою в присутності її матері щоб не спричинити дитині стрес. Відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування від 30.03.2015р. (а.с.83-85), оскільки вважає його недостатньо обґрунтованим і таким, що суперечить іншим матеріалам справи. Так комісією встановлено, що після набрання законної сили рішення суду від 28.03.32012року Король відмовився визнавати себе батьком своєї доньки та надавати будь-яку допомогу. Далі у цьому висновку встановлено, що з [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання доньки, але заборгованість по аліментам станом на 14.11.2014р. становить 3270,96 грн. [PERSON] повідомив, що сплачує аліменти у розмірі 320 грн. щомісячно. Орган опіки та піклування прийняв до уваги тільки інформацію дошкільного навчального закладу №35 «Вишенька» від 13.02.2015р. в якій зазначено, що батько не відвідував дитячий садок, не цікавився навчанням та вихованням доньки, а також інформацію КУ «Бердянський центр первинної медико-санітарної допомоги» Бердянської міської ради від 19.02.2015р., в якій зазначено, що лікуванням дитини займається її мати, батько на прийом в дитячу поліклініку не приходив. В той же час у висновку зазначено, що відповідач повідомив про те, що звертався до матері дитини для вирішення питання щодо побачень з донькою, але жодної оцінки цим поясненням комісія не надала. Комісія прийшла до висновку, що відповідач свідомо усунувся від виконання батьківських обов'язків по відношенню до дитини, не піклується про її виховання, матеріально не утримує, не турбується про фізичний розвиток здоров'я, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, фактично батько існує лише за документами, тому в інтересах дитини орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав. У даному висновку органом опіки та піклування не зазначено які позитивні результати настануть у долі дитини у разі позбавлення відповідача батьківських прав. Представник органу опіки та піклування [PERSON] не змогла надати будь-яких пояснень з приводу неповного викладення у висновку органу опіки та піклування пояснень [PERSON], наданих ним на засіданні комісії. Висновок органу опіки та піклування від 04.06.2015р. (а.с.135-137), який був наданий суду для розв'язання спору щодо усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення режиму спілкування з дитиною суд взагалі до уваги не приймає, оскільки вказаний висновок складений з порушенням вимог п.74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України N866 від 24.09.2008р. «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини». Так у п.74 Порядку зазначено, що під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи. Судом встановлено, що на засідання комісії 29.05.2015р. ні позивача, ні відповідача не запрошували. Бесіда ні з батьками дитини, ні з дитиною не проводилася, обстеження умов проживання батька не здійснювалося. Фактично цей висновок дублює попередній висновок. У ньому зазначено, що комісія вже надала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, а тому розгляд питання про встановлення батькові порядку спілкування з дитиною може бути вирішено тільки після розгляду судом питання про позбавлення відповідача батьківських прав. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що відповідач бажає здійснювати свої батьківські обов'язки, намагався вирішити з матір'ю дитини питання щодо його участі у вихованні своєї доньки, але позивачка перешкоджає йому у цьому, не бажає щоб донька зустрічалася із своїм батьком. Суд вважає, що позивачем не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини, винної поведінки відповідача у свідомому нехтуванні своїми обов'язками, які б безумовно свідчили про злісне ухилення відповідачем [PERSON] від виховання та утримання своєї дитини, що у відповідності з вимогами ст.164 СК України було б підставою для позбавлення його батьківських прав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; Суд також приймає до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини. Так, у справі Хант проти України (рішення від 7 грудня 2006 року) суд зауважив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров'ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78)". У цьому рішенні також зазначено, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи фактичні обставини справи, приймаючи до уваги право дитини мати обох батьків і підтримувати з ними постійний зв'язок, та враховуючи те, відповідач намагався вирішити з позивачкою питання щодо участі його у вихованні дитини, суд вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] не буде сприяти позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього, і приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дитини та визначення режиму спілкування з дитиною, то вони підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Згідно з ч. 3 ст. 11, ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до ст. ст. 9, 12 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Суд не приймає доводи представника позивача [PERSON] щодо недотримання відповідачем [PERSON] порядку звернення з позовом про визначення режиму спілкування з дитиною, без попереднього звернення до органу опіки та піклування для вирішення цього питання, оскільки статтею 3 ЦПК України визначено право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що з боку матері дитини чиняться перешкоди у спілкуванні батька з донькою, вона категорично не бажає щоб такі зустрічі відбувалися. Малолітня [PERSON] протягом останніх двох років зі своїм батьком не бачилася, тобто вона [PERSON] як батька не знає і не сприймає. Тому суд, враховуючи малолітній вік дитини, з метою уникнення негативних наслідків для психоемоційного стану дитини, вважає, що перші зустрічі батька з дитиною мають відбуватися в присутності матері і вважає, що строк у шість місяців буде достатнім для того щоб дитина зблизилася з батьком, відчула себе поруч з ним у безпеці. В подальшому такі зустрічі батька з донькою можуть відбуватися вже за місцем проживання батька без присутності матері. Час для спілкування дитини з батьком суд вважає за можливе визначити з 16-00 год. до 18-00 год. кожної суботи

Outcome: partial