Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виділ частки майна в натурі та визнання права власності, посилаючись на наступне. 04.03.1995 року між позивачем та відповідачкою було укладено шлюб, зареєстрований Ленінським відділом РАГС м. Донецька, актовий запис №115. Спільних дітей від зазначеного шлюбу сторони не мають. 21.04.2010 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області шлюб між позивачем та відповідачкою було припинено, з цього часу сторони спільне господарство не ведуть. Під час перебування в шлюбі до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства сторонами було набуто спільне майно - п'ятикімнатну квартиру [ADDRESS] Зазначене майно належить сторонам на підставі свідоцтва про право власності №202/2 від 12.05.1999 року, виданого виконавчим комітетом Донецької міської ради народних депутатів на підставі рішення виконавчого комітету Ворошиловського райвиконкому м. Донецька. Відповідно до зазначеного свідоцтва ідеальна частка, що належить позивачу, становить 61/100 частин квартири, а відповідачці належить 31/100 частини квартири. Зазначене майно було набуто в результаті об'єднання двокімнатної квартири [ADDRESS], яка належала відповідачці на підставі договору купівлі-продажу № 2191 від 30.07.1998 року, та трикімнатної квартири [ADDRESS] яка належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру №4027 від 01.04.1999 року. В зв'язку з припиненням шлюбних відносин між сторонами ними встановлено наступний порядок користування квартирою. Позивач користується спальною кімнатою площею 24,1 кв.м., гардеробом, площею 8,7 кв.м., санвузлом, площею 8,0 кв.м. Відповідачка користується спальною кімнатою площею 21,4 кв.м., санвузлом, площею 3,1 кв.м., холом, площею 31,0 кв.м. У спільному користуванні сторін перебувають: гостинна, площею 46,7 кв.м., їдальня, площею 14,7 кв.м., кухня, площею 7,4 кв.м., комора, площею 4,9 кв.м., коридор, площею 6,2 кв.м., бойлерна, площею 9,7 кв.м. Між сторонами як співвласниками майна постійно виникають суперечки з приводу користування, утримання та збереження спільного майна. Угоди про виділ в натурі частки кожної із сторін із сумісного володіння в добровільному порядку не досягнуто. Відповідачка неодноразово чинила та чинить перешкоди позивачеві у користуванні належною йому нерухомістю, а саме замикала вхідні двері до квартири на внутрішні запори, змінювала у них замки. Крім того, відповідачка не виконує свій обов'язок по утриманню майна і позивач був вимушений сплачувати комунальні платежі за всю квартиру. Таким чином, у відповідності до положень ст. ст. 41, 55 Конституції України, ст. ст. 364, 367, 372, 291 ЦК України позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права власності. Просив суд виділити [PERSON] у власність частку спільного майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме: спальну кімнату площею 24,1 кв.м., гардероб, площею 8,7 кв.м., санвузел, площею 8,0 кв.м., та визнати за ним право власності на виділену частку; виділити відповідачці у власність частку спільного майна, а саме: спальну кімнату площею 21,4 кв.м., санвузел, площею 3,1 кв.м., хол, площею 31,0 кв.м., та визнати за нею право власності на виділену в натурі частку; залишити у спільному користування спільне майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а саме: гостинну, площею 46,7 кв.м., їдальню, площею 14,7 кв.м., кухню, площею 7,4 кв.м., комору, площею 4,9 кв.м., коридор, площею 6,2 кв.м., бойлерну, площею 9,7 кв.м.; стягнути з відповідачки на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 4500,00 гривень. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити. На питання суду з приводу чи звертався позивач до суду з позовом про визначення порядку користування спірною квартирою, усунення перешкод в користуванні зазначеною квартирою відповіла відмовою. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти задоволення позову. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Ленінським відділом РАГС м. Донецька 04.03.1995 року, між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено актовий запис № 115 (а.с. 8). Згідно до свідоцтва про розірвання шлюбу 21.04.2010 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області шлюб між позивачем та відповідачкою було припинено, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 77 (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Донецької міської ради народних депутатів 20.05.1999 року, квартира належить [PERSON] - 39/100 частки та [PERSON] - 61/100 частки. Зазначена квартира зареєстрована в Донецькому міському бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за вказаними особами, про що зроблено запис в реєстровій книзі № 8/7дк-245 за реєстровим № 457 від 21.05.1999 року (а.с. 10). Відповідно до технічного паспорту на квартиру [ADDRESS], складеного ДКП «Бюро технічної інвентаризації м. Донецька» 20.04.1999 року, квартира має загальну площу 188,7 кв.м., житлову площу, 116,1 кв.м., розташована на 5-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з кімнати 1- площею 24,1 кв.м., 2-' кімнати,площею 8,7 кв.м., 3-' кімнати, площею 46,7 кв.м., 4-' кімнати, площею 14,7 кв.м., 5-' кімнати, площею 21,9 кв.м., кухні, площею 7,4 кв.м., санвузлу, площею 16,0 кв.м., коридову, площею 31,0 кв.м., кладової, площею 12,0 кв.м. Таким чином, у зазначеній квартирі взагалі відсутня спальна кімната площею 21,4 кв.м., а креслення квартири та її описова частина, які знаходяться у технічному паспорті, взагалі не відповідають один одному: відповідно до креслень квартира розташована на двох поверхах - 5-му та мансардному, а в технічній характеристиці житлових і підсобних приміщень зазначено, що квартира розташована виключно на 5-му поверсі. Замість одного санвузлу, площею, 16,0 кв.м., зазначеного у технічній характеристиці житлових і підсобних приміщень, на плані їх накреслено два, площею 8,0 кв.м. та 3,1 кв.м., та зазначено приміщення невідомого призначення за № 9, площею 4,9 кв.м. Теж саме стосується і кладових кімнат: в технічній характеристиці житлових і підсобних приміщень - одно площею 12,0 кв.м., а на плані їх накреслено два, площею 2,3 кв.м. та 9,7 кв.м. (а.с. 12-15). Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. На підставі ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 382 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) квартири, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину квартири із самостійним виходом (окрему квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання квартири в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу квартири в натурі, яка перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування квартирою, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу квартири відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частку квартири (жилі та нежилі кімнати), яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди призначенню квартири. Виходячи з положень п.п. "а" п. 12, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та п.п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", про те, що при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їх часток у приватній власності. З матеріалів справи вбачається, що позивачу на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] виданого відділом комунального господарства виконавчого комітету Донецької міської ради народних депутатів 20.05.1999 року, належить 61/100 частина квартири. Таким чином, позивач є учасником спільної часткової власності і відповідно має право на виділ своєї частки. Разом з тим, з технічного паспорту на квартиру вбачається, що в спірній квартирі відсутні частини, обладнані окремими входами, які можливо експлуатувати як самостійні об'єкти нерухомості, а суд не наділений спеціальними знаннями, щоб зробити висновок чи можливо в спірній квартирі облаштувати ще один вихід, або чи можливо в процесі реконструкції утворити з однієї квартири - дві самостійні, тобто чи може бути виділена в натурі частка позивача. Судом було призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу, але сторонами не було надано експерту для огляду об'єкт дослідження, без чого провести призначену експертизу не надалося можливим. Крім того, позивач просить виділити йому в користування та визнати за ним право власності на спальну кімнату площею 24,1 кв.м., гардероб, площею 8,7 кв.м., санвузел, площею 8,0 кв.м., тобто приміщення загальною площею 40,8 кв.м. Разом з тим, позивачеві вже належить 69/100 частини квартири, тобто 115,107 кв.м. (188,7х61/100), і заявлені вимоги значно порушують його право. Статтею 11 ЦПК України закріплений принцип диспозитивності цивільного судочинства, тобто суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачем не надано суду жодного доказу того, що відповідачка чинить йому перепони в користуванні належною йому частиною квартири, існує можливість виділити в натурі належну позивачеві частку квартири та вичерпано можливість здійснити розподіл спільного майна у добровільному порядку, шляхом укладання відповідного договору, в порядку, передбаченому діючим законодавством України. Таким чином, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Правових підстав для їх задоволення у суду немає. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про виділ частки майна в натурі та визнання права власності. Таким чином, не підлягають задоволенню і позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу. Справу розглянуто у межах заявлених позивачем позовних вимог з урахуванням обраного ним способу захисту права. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed