Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просить визнати даних осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що на праві приватної власності він має будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Вказане житло позивачем отримано за договором довічного утримання від 02.06.2001 р., який було укладеного між ним та його бабусею - [PERSON] .. Бабуся позивача померла [INFO] і право власності на вказане домоволодіння за договором перейшло до нього, що підтверджується відміткою нотаріуса на договорі довічного утримання. За зазначеною адресою зареєстрована колишня дружина позивача - [PERSON] та син позивача - [PERSON] , які є відповідачами по даній справі. З 2013 року [PERSON] та [PERSON] в будинку за вказаною адресою не проживають, останні змінили місце проживання, проживають за іншою адресою. У добровільному порядку, знятись з місця реєстрації проживання, відповідачі не бажають. [PERSON] зазначає, що таке становище порушує його права та інтереси, не дає можливості оформити субсидію. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не погодившись із позовними вимогами надали відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що позов не визнають, посилаючись на ст.182 ЦК України та ст.4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де зазначається, що державна реєстрація проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органом державної реєстрації прав, нотаріусом, як спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора. Відповідачі в своєму відзиві зазначили, що позивач вводить суд в оману, так як відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно значиться лише земельна ділянка, іншого нерухомого майна за [PERSON] не значиться, в тому числі і житлового будинку. Також зазначають, що відповідно до договору довічного утримання [PERSON] зобов`язується зберегти в безкоштовному довічному користуванні [PERSON] вищевказаний житловий будинок. Вказаний договір посвідчено нотаріусом 02 червня 2001 року та також зазначена належність будинку [PERSON] . На майно, відчужене за договором довічного утримання, у набувача виникає обмежене право власності, оскільки набувач не має право до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти, передавати в заставу або у власність іншій особі на підставі іншого правочину. Договір довічного утримання був складений 02 червня 2001 року та був зареєстрований в БТІ 28 вересня 2001 року. [PERSON] померла [INFO] . Отже в БТІ був зареєстрований лише договір довічного утримання, а не право власності. На підставі викладеного просили відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі (а.с.42-46). Позивач на адресу суду надав відповідь на відзив (заперечення), в якому зазначає, що відповідачі по справі обґрунтовують своє заперечення положеннями частини першої статті 182 Цивільного кодексу України та ст.4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", посилаючись при цьому на чинну редакцію закону, а не на законодавство України чинне на момент укладання договору довічного утримання між ним та його бабусею [PERSON] , тобто на 02 червня 2001 року. Чинний Цивільний кодекс та Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" набрали чинності тільки в 2004 році, а отже, відповідно до положень статті 58 Конституції України дані Закони не мають зворотної дії в часі і вимоги до правочинів передбачені цими Законами не можуть розповсюджуватися на правочини укладені до їх прийняття. Окрім того, частина третя статті З ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" прямо визначає, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. На момент укладання договору довічного утримання діяв Цивільний кодекс УРСР 1963 року і укладення та реєстрація Договору відбулись відповідно статей 425 та 426 Кодексу і право власності на домоволодіння [ADDRESS] перейшло до позивача відповідно до чинного на той час законодавства України, що підтверджується відміткою нотаріуса на самому договорі. Позивач [PERSON] про розгляд даної справи був повідомлений належним чином, судову повістку отримав особисто в приміщенні суду 08 жовтня 2019 року (а.с.78). На адресу суду надав заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.91). Відповідач [PERSON] про розгляд даної справи належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, судову повістку отримано 08 жовтня 2019 року (а.с.80). На адресу суду надав заяву в якій просив розгляд справи здійснювати без його участі (а.с.64,73). Відповідач [PERSON] про розгляд даної справи також була повідомлена належним чином, судову повістку отримала особисто 08 жовтня 2019 року (а.с.79), на адресу суду надала заяву про розгляд справи без її участі. В заяві зазначає, що позовні вимоги не визнає (а.с.73,92). Відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.17 ст.28 ЦПК України позови про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб (в тому числі про відшкодування шкоди, завданої внаслідок обмеження у здійсненні права власності на нерухоме майно або його знищення, пошкодження) у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру можуть пред`являтися також за місцем проживання чи перебування позивача. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п.1 ст.8 Конвенції). Пункт 2 ст.8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Дослідивши матеріали справи, встановивши позицію сторін, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 02 січня 2001 року уклав з рідною бабусею [PERSON] договір довічного утримання. Бабуся позивача померла [INFO] і право власності на вказане домоволодіння за договором перейшло до нього, що підтверджується відміткою нотаріуса на договорі довічного утримання (а.с.10). Право власності [PERSON] на будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 182303972, та технічним паспортом (а.с.83-90). Таким чином судом достовірно встановлено, що власником будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] є позивач [PERSON] . Згідно з довідкою, виданою виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 16 квітня 2019 року, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] та має наступний склад сім`ї: син - [PERSON] та колишня дружина [PERSON] . Отже, відповідачі були зареєстровані в будинку, як члени сім`ї (а.с.16). Відповідно до домової книги житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , за даною адресою прописані позивач [PERSON] та відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Згідно з рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 29 грудня 2012 року, шлюб зареєстрований 07 листопада 1998 року між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення набрало законної сили 09 січня 2013 року (а.с.12). Як вказує позивач саме з моменту розірвання шлюбу відповідачі переїхали до іншого місця проживання, що не заперечували у своєму відзиві і самі відповідачі. Згідно ч.3 статті 3 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за умови що реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Відповідно до статті 425 ЦК УРСР чинного на час укладання договору довічного утримання від 02 червня 2001 року, будинок передавався відчужувачем у власність набувача в момент укладання договору. Вимоги до такого договору встановлювалися статтею 426 ЦК УРСР 1963 року і вони були дотримані. Відтак позивач є власником житлового, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. В силу ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом відповідачі [PERSON] та [PERSON] були прописані у вказаному будинку як члени сім`ї, а саме, як дружина та син позивача. Предметом доказування у даній справі, з урахуванням змісту позовних вимог та правових підстав, за яких ці вимоги пред`явлено позивачем, є не проживання відповідачів без поважних причин понад один рік в будинку, належного на праві власності позивачу. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Згідно з довідкою, виданою виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 22 квітня 2019 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є власником будинку, не проживає в ньому понад 1 рік, а саме: з моменту розірвання шлюбу, яке мало місце в 2013 році, що не заперечується відповідачем, а тому суд вважає, що реєстрація відповідача в будинку позивача порушує право останнього, як власника будинка. При визнанні судом відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки [PERSON] тривалий час не проживає у зазначеному будинку та на даний час не є членом сім`ї позивача. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Відповідно до вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачу у користуванні жилим приміщенням. Таким чином, [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутня у даному житловому приміщення понад один рік, чим перешкоджає власнику у здійснені права користування та розпоряджання приватним будинком. Щодо позовних вимог позивача про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зазначає, що згідно з довідкою, виданою виконкомом Великобурлуцької селищної ради Великобурлуцького району Харківської області від 22 квітня 2019 року, наданої на запит суду щодо встановлення місця проживання відповідача, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.23), а позивач просить визнати [PERSON] , який втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно до частини другої статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При таких обставинах, суд вважає за необхідне позов задовольнити частково та визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В інших вимогах щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням слід відмовити за недоведеністю та безпідставністю, оскільки відсутні беззаперечні докази того, що відповідач [PERSON] на даний час зареєстрований в будинку позивача, тобто за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Отже, відповідно до викладеного, рішення суду по справі про задоволення позову про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача [PERSON] за вищевказаною адресою. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в позовній заяві зазначив, що наполягає на стягненні з відповідачів судових витрат. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 536 грн 80 к. (а.с.02). В зв`язку з частковим задоволенням позову 50% сплаченого судового збору мають бути стягнуті на користь позивача з відповідача [PERSON] у розмірі 768 грн 40 к.

Outcome: partial