Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

В провадженні суду перебувала вказана позовна заява. В позовних вимогах позивач просить: визнати дійсним договір іпотеки №КІG0GA0000806M від 04.07.2006 року, укладений між позивачем та [PERSON]; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №КІG0GA0000806M від 04.07.2006 року в розмірі 121 935,72 долари США звернути стягнення на квартиру загальною площею 68,90 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладенням від імені Відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення позивачем всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані в квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку в органах МВС України до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу вказаної квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 04.07.2006 року між позивачем та [PERSON] укладений Кредитний договір №КІG0GА0000806М. За даним договором [PERSON] отримав кредит у розмірі 35 000,00 доларів США строком до 04.07.2009 року зі сплатою 12,0% річних. Але [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконував та станом на 18.04.2012 року утворилась заборгованість в розмірі 121 935,72 доларів США з яких: 34 993,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 48 929,24 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 38 013,42 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору, між Позивачем та відповідачем був укладений Договір іпотеки та передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. А тому, оскільки [PERSON] свої зобов'язання належним чином не виконує, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача та третьої особи в судовому засіданні заявлені вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, оскільки відсутні підстави для звернення стягнення на іпотечне майно. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши думку представника позивача, представника відповідача та третьої особи, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні, 04.07.2006 року між ЗАТ «ПриватБанк» (далі - Банк) (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір №КІG0GА0000806М. За даним Договором Банк надав Позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки через касу банку на строк до 04.07.2009 року у вигляді поновлювальної кредитної лінії у розмірі 35 000,00 доларів США на ремонт квартири, а також у розмірі 1 365,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1% в місяць на суму залишку заборгованості (п.1.1 Договору). Договір підписаний [PERSON], що свідчить про те, що він погодився з умовами, викладеними в договорі. 04.07.2006 року між ЗАТ «ПриватБанк» (правонаступником якого є позивач) (далі - Іпотекодержатель) та [PERSON] (далі - Іпотекодавець) був підписаний Договір іпотеки. За даним Договором Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] Зазначена квартира складається з трьох жилих кімнат загальною площею 68,90 кв.м. Як зазначено в Договорі іпотеки, зазначена квартира передається в іпотеку, як забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором від 04.07.2006 року №КІG0GА0000806М, укладеним між Банком та Позичальником по поверненню кредиту, наданого у вигляді відновлювальної кредитної лінії в сумі 35 000,00 доларів США на ремонт квартири, а також в розмірі 1 365,00 доларів США на оплату страхових платежів у строк до 04.07.2009 року включно; сплаті відсотків за користування кредитом в розмірі 1% на місяць; сплаті пені в розмірі 0,15% від суми непогашеної заборгованості, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки та ін. платежів. Як було встановлено в судовому засіданні, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру знаходяться в позивача. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 18.04.2012 року вона складає 121 935,72 доларів США з яких: 34 993,06 доларів США - заборгованість за кредитом, 48 929,24 долари США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 38 013,42 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Як зазначає позивач, Позичальник належним чином не виконує зобов'язань за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні визнав, що за тілом кредиту дійсно є заборгованість у тому розмірі, що зазначений позивачем. В той же час представник відповідача не погодився із розміром нарахованих відсотків за період з 31.10.2008 року по 01.07.2009 року, оскільки в порушення умов Договору, позивач підняв відсоткову ставку з 12% річних до 20,19% річних без погодження з Позичальником. Рішенням Шевченківського районного сулу м.Києва від 06.12.2013 року визнано неправомірними дії Публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» щодо збільшення 31.10.2008 року процентної ставки за користування кредитом за Кредитним договором №КІG0GА0000806М від 04.07.2006 року. Представник позивача надала суду новий розрахунок заборгованості за відсотками за яким сума нарахованих відсотків станом на 18.04.2012 року становить 46 452,82 доларів США (а.с.122-126). Крім того, представник відповідача заявив клопотання про застосування строків позовної давності щодо нарахування пені. Як вбачається з умов Кредитного договору, Позичальник зобов'язувався сплачувати платежі щомісячно з 14 по 20 число (п.1.1 Договору). Отже, поряд зі встановленням строку дії договору - 04.07.2009 року, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 21 грудня 2006 року, а з 6 липня 2009 року - зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з позовними вимогами банк звернувся 02 липня 2012 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже в даному випадку, враховуючи що останній платіж по відсоткам був здійснений 06.07.2009 року, а позивач нарахував пеню, починаючи з 14.09.2006 року, тобто він знав про можливість звернення до суду із позовом, тому оскільки представником позивача не обгрунтовано поважності пропуску строку на звернення до суду із позовними вимогами в частині стягнення пені, суд приходить до висновку, що пеня може бути стягнута з відповідача в рахунок заборгованості за кредитом за останні 12 місяців, що згідно із розрахунком представника позивача (а.с.132, підсумовуючи 12 стовпчик в розрахунку) становить 22 101,11 доларів США. Зазначена позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року справа №6-116цс, яка є обов'язковою для суду. Пунктом 22 Договору іпотеки передбачено право Іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки. Договір іпотеки підписаний обома сторонами, що свідчить про те, що вони погодились з його умовами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Як передбачено ст. 625 ч.1 ЦК, - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33, ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхом застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до процедури продажу, визначеної у ст. 38 зазначеного Закону, дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. За таких обставин, в судовому засіданні встановлено, що позивач виконав свої обов'язки та надав [PERSON] кредит, а останній взяті по кредитному договору зобов'язання не виконав. Відповідач, як майновий поручитель зобов'язувався перед Банком відповідати за неналежне виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором, тому суд приходить до висновку про звернення стягнення на квартиру, яка належить відповідачу на праві власності та є предметом Договору іпотеки в рахунок заборгованості за кредитним договором. Щодо вимог позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в указаній квартирі, зі зняттям їх з реєстраційного обліку, то суд дійшов висновку, що такі вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження" звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як встановлено в судовому засіданні, 25.02.2012 року відповідачу та третій особі було направлено вимогу в якій Банк просив сплатити заборгованість за кредитним договором та попередження, що у випадку невиконання вимоги Боржник та Іпотекодавець повинні звільнити квартиру на яку планується звернути стягнення. В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи не заперечував, що вимога дійсно направлялась та на даний час відповідач та третя особа є зареєстрованими в квартирі, яка є предметом іпотеки та проживають в ній, тобто вимогу про виселення не виконали. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла. А тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про виселення [PERSON] із квартири. Проте, поскільки позивач залучив до участі у справі [PERSON] лише як третю особу, позовних вимог до нього не пред'являв, а суд у відповідності до вимог ЦПК України може зобов'язати лише відповідача вчинити певні дії, тому суд не вбачає законом передбачених підстав для виселення [PERSON] Суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача, так як на даний час його права не порушені та Законом України «Про іпотеку» не передбачено зняття з реєстраційного обліку Іпотекодавця. Що стосується позовних вимог про визнання Договору іпотеки дійсним, то в судовому засіданні представник позивача не довела, що права позивача в цій частині порушені, на даний час договір оспорюється чи визнаний судом недійсним, а тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог в цій частині. Крім того, на підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial