Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Одеська міська рада звернулася з позовом до державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О., [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітної [PERSON] , [PERSON] , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б., та після уточнення просили скасувати рішення про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) від 22.11.2017 року індексний номер: 38270914 на кв. [ADDRESS] , загальною площею 55, 4 кв.м., житловою площею 29, 4 кв.м; визнати недійсним договір дарування 1/4 частини квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.01.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Руських С.Б, реєстровий № 90; скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 18.01.2019 року індексний номер: 45118749 на кв. [ADDRESS] , загальною площею 55, 4 кв.м., житловою площею 29, 4 кв.м; зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] власними силами та за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно прибудованої веранди за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів солідарно на користь Одеської міської ради судові витрати. Вимоги позову обґрунтовано тим, що 22.11.2017 року державним реєстратором прав на нерухоме майно комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим Ігором Олександровичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 38270914 (з відкриттям розділу) про державну реєстрацію права власності на житлове приміщення загальною площею 55,4 кв. м, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2008 року № [NUMBER] (зареєстрований та записаний в реєстрову книгу за № 12-36544), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, по 1/4, є власниками квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,10 кв.м. Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.11.2018 року № 144225262, право власності на вищевказане нерухоме майно зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2008 року № [NUMBER] (зареєстрований та записаний в реєстрову книгу за № 12-36544) та технічного паспорту від 13.11.2017 року, виданого ТОВ «Південьжитлобуд» загальною площею 55,4 кв.м., що є на 8.3 кв.м. більше, ніж це передбачено вже зазначеним вище свідоцтвом. Оскільки технічний паспорт не є правовстановлювальним документом, який посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна, то не може бути єдиною підставою для реєстрації права власності на самочинно прибудований до квартири об`єкт. В зв`язку з вищезазначеним, Одеська міська рада вважає, що рішення державного реєстратора Махоротова І.О. від 22.11.2017 року № 38270914 є протиправними та має бути скасоване, а об`єкт нерухомості, якого дане рішення стосується, підлягає знесенню, оскільки порушує право територіальної громади на володіння, користування та розпорядження землями комунальної власності, які знаходяться під забудовою, виходячи з такого. Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав у разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. 21.04.2014 року Одеською міською радою було отримано лист Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.01.2014 року № 01-05-5/3520вх(13) щодо факту самочинного будівництва за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту даного листа та доданих до нього матеріалів вбачається, що квартира [ADDRESS] , належить відповідачам відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2008 року № [NUMBER] , що зареєстровано і записано в реєстрову книгу за № 12-36544, видане управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради. На підставі наданих КП «ЖКС «Північний» документів, а саме: акту перевірки від 26.11.2013 року № б/н/199, доповідної записки від 09.12.2013 року №1983, протоколу про адміністративне правопорушення від 26.11.2013 року №002/199, припису від 26.11.2013 року № б/н/199, акту про встановлення факту самочинного будівництва від 26.11.2013 року, матеріалів фотофіксації, справки (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 28.11.2013 року, а також на підставі прийнятого Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження від 15.01.2014 року №6р «Про приведення об`єкта самочинного будівництва, що розташований за адресою: [ADDRESS] , до попереднього стану у відповідність до технічної документації». Однак станом на день звернення з позовом до суду приписи КП «ЖКС «Північний» та розпорядження Суворовської районної адміністрації ОМР відповідачами у добровільному порядку не виконані. Факт, що даний об`єкт є самочинно прибудованим до квартири [ADDRESS] , підтверджується рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21.09.2015 року по справі № 523/4175/15-ц. Проте, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі технічного паспорту зареєстрували право власності на самочинно збудований об`єкт площею 8.3 кв.м, що увійшов до загальної площі квартири [ADDRESS] . Таким чином, Одеська міська рада з метою відновлення порушених прав та інтересів територіальної громади м. Одеси змушена звернутись до суду -з позовом про скасування рішення про держану реєстрацію та їх обтяжень на самочинно збудований об`єкт, який знаходиться на земельній ділянці територіальної громади м. Одеси та його знесення Ухвалою судді від 14.12.2018 р провадження у справі було відкрито. 16.05.2019р. заяву позивача Одеської міської ради задоволено частково, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1414871051101, що належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . 16.05.2019р. за заявою представника позивача Одеської міської ради Танасійчука І.М. залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] (адреса проживання: [ADDRESS] ) . 15.07.2019р. ухвалою суду залучено до участі у справі в якості співвідповідача приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских Світлану Борисівну . 12.03.2019р. на адресу суду надійшов відзив [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (т.1, а.с.81), в якому відповідачі зазначили, що самочинно збудованим об`єктом нерухомого майна є переобладнаний під веранду балкон площею 8,3 кв.м. до квартири за адресою: [ADDRESS] , що земельна ділянка, на якій він розташований, не може порушувати право власності ОМР, позивачем не вказано, як саме порушується право власності мешканців м.Одеси переобладнаним балконом, що позивачем не надано доказів того, що балкон розташований на землях загального користування, тому що балкон знаходиться на прибудинковій території, а тому, на думку відповідачів , безпідставними є посилання на ч.1ст.27 Закону України «про реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також відповідачі вказували на те, що позивачем не надано доказів, які свідчили про наявність порушень правил забудови, норм екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки при переобладнанні балкону, а тому просили повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОМР. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримала доводи за значені у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову ОМР. Інші відповідачі в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені судом належним чином, причин неявки суду не сповістили та з заявою про відкладення розгляду справи не звертались. Враховуючи вимоги ст. 223 ЦПК України та ст.6 Конвенції «Про захист прав людини та основних свобод», ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності відповідачів, котрі про розгляд справи сповіщені належним чином. Вислухавши представника позивача та відповідача [PERSON] , з`ясувавши обставини справи, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 21 листопада 2008р. було видано свідоцтво про право власності на житло за № [NUMBER] (зареєстрований та записаний в реєстрову книгу за № 12-36544), відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках на праві власності вналежить квартира [ADDRESS] , загальною площею 47,10 кв.м. (т.1 а.с.30). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.11.2018 року №144225262, право спільної часткової власності (по 1/4) на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21.11.2008 року № [NUMBER] (зареєстрований та записаний в реєстрову книгу за №12-36544) та технічного паспорту від 13.11.2017 року, виданого ТОВ «Південьжитлобуд», де вказано квартира загальною площею 55.4. кв.м., що є на 8.3 кв.м. більше, ніж це передбачено вже зазначеним вище свідоцтвом (т.1 а.с.48-56). 21.04.2014 року Одеською міською радою було отримано лист Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 21.01.2014 року № 01-05-5/3520вх(13) щодо факту самочинного будівництва за адресою: [ADDRESS] (т.1, а.с.17). На підставі наданих КП «ЖКС «Північний» документів, а саме: акту перевірки від 26.11.2013 року № б/н/199, доповідної записки від 09.12.2013 року № 1983, протоколу про адміністративне правопорушення від 26.11.2013 року № 002/199, припису від 26.11.2013 року № б/н/199, акту про встановлення факту самочинного будівництва від 26.11.2013 року, матеріалів фотофіксації, довідки (виписка з будинкової книги про склад сім`ї та реєстрацію) від 28.11.2013 року, а також на підставі прийнятого Суворовською районною адміністрацією Одеської міської ради розпорядження від 15.01.2014 року № 6р «Про приведення об`єкта самочинного будівництва, що розташований за адресою: [ADDRESS] , до попереднього стану у відповідність до технічної документації»(т.1 а.с.18,19,20,21,22-23,24,25). Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 21.09.2015р. по справі №523/4175/15-ц., яке набрало законної сили на підставі ухвали апеляційного суду Одеської області від 24.02.2016р., встановлено, що в силу ст. 376 ЦК України, за позивачами ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та в інтересах неповнолітньої [PERSON] ) не може бути визнано право власності на самочинно збудований балкон, оскільки земельна ділянка, на якій він розташований, позивачам у власність (користування, під забудову) не виділялася, отже прибудова даного балкону вже визнана самочинним будівництвом. Вирішуючи питання про скасування рішення про державну реєстрацію права власності, суд виходить з наступного обґрунтування, з урахуванням правової позиції висловленою у постанові ВС від 19.08.2020 у справі № № 646/5904/17 провадження № 61-2293 св 20, постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)»; постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У частині першій статті 382 ЦК України передбачено, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Положеннями статей 391, 396 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У пункті 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Відповідно до частини першої та другої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 п. 8 ст. 27 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року. Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядоку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - Порядок) реконструкція - реконструкція, реставрація або капітальний ремонт об`єкта містобудування. Згідно з п. 40 Порядку, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно». Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав у разі зміни ідентифікаційних даних суб`єкта права, визначення часток у праві спільної власності чи їх зміни, зміни суб`єкта управління об`єктами державної власності, відомостей про об`єкт нерухомого майна, у тому числі зміни його технічних характеристик, виявлення технічної помилки в записах Державного реєстру прав чи документах, виданих за допомогою програмних засобів ведення цього реєстру (описка, друкарська, граматична, арифметична чи інша помилка), за заявою власника чи іншого правонабувача, обтяжувача, а також у випадку, передбаченому підпунктом "в" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, вносяться зміни до записів Державного реєстру прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону). Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда або інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Враховуючи те, що за змістом ст.ст. 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, а відтак виключає це майно з цивільного обороту (правова позиція Верховного Суду України від 30.09.2015 року у справі № 6-286 цс 15). Самочинне будівництво є порушенням встановлених державою правил та норм здійснення будівництва, що призводить до нераціональної забудови населених пунктів, невідповідності збудованих об`єктів нерухомості встановленим вимогам законодавства, що є порушенням прав територіальної громади, а також питань безпеки під час експлуатації вже збудованого об`єкта, екологічної та санітарно-епідеміологічної безпеки. Саме таку позицію викладено у постанові Верховного суду України від 25.05.2017 року у справі № 6-579 цс 17. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України в п.4 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №4 від 30.03.2012 року, самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 303 8-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Відповідно до п. 5 вищезазначеної постанови право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. Згідно з п. 17 цієї постанови, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 142 Конституції України є земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів. Стаття 373 ЦК України, що регламентує право власності на земельну ділянку, містить аналогічну по суті норму згідно якої право власності на земельну ділянку набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню собою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Згідно із ч. 3 ст. 375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за їх цільовим призначенням. Варто зазначити, що власником земель комунальної власності є територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради як органу, що уповноважений по закону розпоряджатися землями комунальної власності, чиї інтереси в даному випадку порушені. Відповідно до ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування витрат, понесених під час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель та споруд, здійснюється за рахунок громадян, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих ділянок проводиться за рішенням суду. Згідно ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (реконструкція) об`єкту здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Частина 1 ст.12 Закону України, передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить в т.ч. розпорядження землями територіальних громад. Статтею 126 ЗК України, передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчуються державними актами. Відповідно до положень ст.5 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 р. за №2780-12, при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпеченні: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів згідно вихідним даним на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови. Пунктом 4 ч.2 ст.17 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 р. за №2780-12, містобудівна документація є основою для вирішення питань щодо розташування та проектування нового будівництва, здійснення реконструкції, реставрації, капітального ремонту обєктів містобудування та упорядкування території. Стаття 22 Закону України «Про основи містобудування» від 16.11.1992 р. за №2780-12, визначає, що забудова земельних ділянок, що надається для містобудівних потреб, здійснюється після виникнення права власності чи права користування земельною ділянкою у порядку, передбаченому законом, та отримання дозволу на виконання будівельних робіт. Право на забудову (будівництво) полягає у можливості власника, користувача земельної ділянки здійснювати на ній у порядку, встановленому законом, будівництво обєктів містобудування, перебудову або знесення будинків та споруд. Відповідно до ст.23 Закону України «Про планування і забудову території» будівництво об`єктів містобудування здійснюється згідно з діючим законодавством, державними стандартами, нормами та правилами, регіональними та місцевими правилами забудови, містобудівною та проектною документацію. Фізичні особи, які мають намір здійснити будівництво об`єктів містобудування на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов`язані отримати від виконавчих органів відповідних рад чи їх виконавчих органів у разі делегування їм таких повноважень, дозвіл на будівництво об`єкту містобудування (ст.24 вказаного закону). Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями норм і правил (відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.03.2019 року № 160301680 (т.1 а.с.111-115) державний реєстратор приватний нотаріус Оде6ського міського нотаріального округу Русских С.Б. на підставі договору дарування від 18.01.2019 року № 90 своїм рішенням зареєструвала за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , право власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS] . Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Згідно ч. 1. ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 3 ст. 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставами для державної реєстрації прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 22.11.2017р., індексний номер 38270914, були свідоцтво про право власності на житло від 21.11.2008 року № [NUMBER] (зареєстрований та записаний в реєстрову книгу за № 12-36544) та технічний паспорт від 13.11.2017 року виданий ТОВ «Південьжитлобуд», об`єкт самочинно збудований, на землях комунальної власності. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що за будинком будинку [ADDRESS] була закріплена прибудинкова територія, а земельна ділянка виділялася сторонам у власність чи користування. Таким чином, договір дарування від 18.01.2019 року № 90 має бути визнаний недійсним, оскільки як вже зазначалось вище, дарувальник незаконно отримав у власність самочинно збудовану прибудову, а тому не мав права його відчужувати будь-яким шляхом. Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Той факт, що сторони договору завідомо знали про незаконне набуття ним права власності на самочинно збудований об`єкт, є додатковим підтвердженням його недійсності. Таким чином, укладений між [PERSON] та [PERSON] договір вчинено без наміру створення реальних та правових наслідків. Такі дії спрямовані на незаконний спосіб затягнення процесу та продовження порушення прав та інтересів територіальної громади м. Одеси. Отже, у сукупності аналізу вищезазначених норм та обставин спірний договір дарування має бути визнаний недійсним, а рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Руських Світлани Борисівни від 18.01.2019 року №45118749, відповідно до ст. 26 Закочу України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягає скасуванню. Щодо заявлених вимог про зобов`язання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] власними силами та за власний рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно прибудованої веранди за адресою: [ADDRESS] , слід зазначити наступне. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в п.22 постанови «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» №6 від 30 березня 2012 року роз`яснив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Згідно пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченою законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його право власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Оцінивши усі надані докази в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимога про знесення будівлі не підлягає задоволенню, оскільки до суду не було надано належних доказів про те, що знесення не зашкодить контструкції багатоповерхової будівлі в цілому. При цьому, суд також враховує, що позивачем не доведено реальної небезпеки порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідачів. Враховуючи вимоги ст.141 ЦПК України на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з [PERSON] - 4723 грн., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 881 грн..

Outcome: partial