Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловий будинком в смт. Сутиски Тиврівського району, по вул. Чапаєва, 27, мотивуючи тим, що він власник даного житлового будинку на підставі договору дарування від 24.07.2013 року, укладеного між [PERSON] та ним, право користування будинком у [PERSON] виникло зі згоди [PERSON], а чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов»язків до нового власника в частині збереження права користування житлом членів колишнього власника. За заявою представника позивача [PERSON] даний позов [PERSON] ухвалою Тиврівського районного суду від 15.05.2017року даний позов [PERSON] було залишено без розгляду. В ході судового розгляду первісного позову, до початку розгляду справи по суті 01.07.2016 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] (а.с.28 т.1), в якому просила встановити факт, що вона постійно проживала разом з спадкодавцем - [PERSON], померлим 29.02.2008 року, на час відкриття спадщини; визнати, що спадкова частка [PERSON], померлого у 1978 році становить ? частку у праві власності на домоволодіння № 27 по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області; визнати недійсним договір дарування від 24.07.2013 року домоволодіння, які розташоване по вул.. Чапаєва 27 в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області, укладений між [PERSON] та [PERSON]В; визнати за нею право власності на 1/4 частку домоволодіння, яке розташоване по вул.. Чапаєва, 27 в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області в порядку спадкування за законом. На обґрунтування позову вказала, що будинок , який розташований по вул. Чапаєва, 27, в смт. Сутиски був придбаний в 1963р. її дідом - [PERSON] та бабою - [PERSON], а в подальшому вони збудували новий будинок та надвірні забудови, старий будинок переобладнали в літню кухню. Після смерті діда [PERSON], яка сталась в грудні 1978р. , її батько їх син - [PERSON] фактично вступив в управління та володіння часткою у спадковому майні, яка належала померлому, зробив ремонт в будинку, сплачував кошти за світло та газ, збудував наступні споруди: прибудову «а-1», погріб «П/а-1», сараї «Г», «г», «Ж», обробляв присадибну земельну ділянку, встановив огорожу, хвіртку, ворота. Вона постійно проживала на момент смерті з [PERSON], померлим 29.02.2008 року, зареєстрована за адресою [INFO], з 30.06.2004 року, тому прийняла спадщини після його смерті. Однак отримати свідоцтво про право власності на частку в порядку спадкування за законом вона не змогла, так як 13.03.1979 року [PERSON] отримала свідоцтво про право особистої власності на даний житловий будинку з господарськими спорудами. 24 липня 2013 року [PERSON] подарувала 100% будинку з надвірними забудовами та спорудами по вул.. Чапаєва, 27, в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області відповідачу. Так як домоволодіння, яке розташоване по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски є спільно нажитим майном подружжя: [PERSON] та [PERSON], тому [PERSON] мала право розпоряджатись лише ? часткою, яка належала їй, як дружині. Відповідач з 2007 року в будинку не мешкав, заяви до нотаріальної контори про прийняти спадщини не подав. Тому не може вважатись особою, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] Спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON], а після смерті [PERSON] особами, які постійно мешкали з померлим були вона та її бабуся - [PERSON]. Тому вона має право на 1/4 частку, яка залишилась після смерті батька - [PERSON], померлого 29.02.2008 року. В ході судового розгляду [PERSON] подала уточнену позовну заяву, в якій просить встановити факт, що житловий будинок під літ. «А», прибудова до житлового будинку під літ. «а», літня кухня - літ. «Б», сарай - літ «б», веранда - літ. «б1», убиральня - літ. «Е», сарай - літ. «Д», огорожа №2 ,хвіртка - №3, ворота - №4, колодязь -№5, домоволодіння №27, розташованого по вул.Чапаєва, 27 в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області, що належало [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності від 13.03.1979 року, видане Сутиськівською селищною радою за №23 від 28.02.1979 року, є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] [INFO], померлого 24.11.1978 році та [PERSON] [INFO], померлої 13.06.2014 року; встановити факт, що [PERSON], померлий 29.02.2008 року, прийняв спадщину, після смерті свого батька [PERSON], померлого в 24.11.1978 року з дня його смерті, шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке складається з 1/2 частки житлового будинку під літ. «А», прибудови до житлового будинку під літ. «а», літньої кухні-літ. «Б», сараю -літ. «б», веранди-літ. «б1», убиральні - літ «Е», сараю -літ. «Д», огорожі, №2, хвіртки - №3, воріт - №4, колодязя - №5, домоволодіння № 27, розташованого по вул.. Чапаєва 27 в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області; встановити факт постійного проживання [PERSON] з спадкодавцем [PERSON], померлим 29.02.2008 року на час відкриття спадщини; визнати за нею право на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON], померлого 24.11.1978 року та [PERSON], померлого 29.02.2008 року ,яка складається з ? частини житлового будинку літ. «А», прибудови до житлового будинку під літ. «а», літньої кухні -літ. «Б», сарай-літ. «б», веранду-літ. «б1», убиральню - літ. «Е», сарай-літ. «Д», огорожу №2, хвіртку - №3, ворота - №4, колодязь -№5; визнати недійсним договір дарування від 24.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського державного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] і внесений до реєстру за № 1543 в частині передачі в дар [PERSON] домоволодіння № 27 розташованого по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області; визнати за нею право власності на ? частку житлового будинку під літ. «А», прибудову до житлового будинку під літ. «а» , літню кухню -літ. «Б», сарай-літ. «б», веранду-літ. «б1», убиральню - літ «Е», сарай-літ. «Д», огорожу №2, хвіртку - №3, ворота - №4, колодязь -№5, домоволодіння № 27, розташованого по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 24.11.1978 року. Крім того, [PERSON] подала суду заяву про уточнення вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 24.07.2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], просить визнати недійсним договір дарування від 24.07.2013 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Тиврівського державного нотаріального округу Вінницької області [PERSON] і внесений до реєстру за №1543 щодо передачі в дар [PERSON] домоволодіння №27, розташованого по вул.. Чапаєва, в смт. Сутиски (а.с.1 т.2). Ухвалою Тиврівського районного суду , постановленою у даній справі 15.02.2017 року, позовну вимогу [PERSON]В до [PERSON] про визнання, що спадкова частка [PERSON], померлого у 1978 році становить ? частку у праві власності на будинок «А», прибудову до житлового будинку «а», літню кухню «Б», сарай «б», веранду «б1», вбиральню «Е», сарай «Д», огороду №2, хвіртку №3, ворота №4, колодязь №5, які входять до складу домоволодіння № 27 по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області залишено без розгляду за заявою [PERSON] (а.с.150,192, 193 т.1). В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та пояснила, що в будинку по вул.. Чапаєва, 27 вона народилась, виросла, постійно проживала і проживає на даний час, іншого житла в неї немає. В будинку вона зареєстрована в 2004 р. На момент смерті батька вона проживала разом з ним в даному будинку. З ними також проживала також бабуся [PERSON] На момент смерті батька мати проживала за кордоном в Росії на заробітках. За кордоном мати знаходилась з 2003р. по 2013р. В спірному будинку [PERSON] не проживає з 2004 року, його речей в будинку не має. Після смерті баби [PERSON] [PERSON] змінив в будинку замки і не допустив її до будинку. Однак, в задоволенні його позову про визнання її такою, що втратила право на його користування, судом було відмовлено. Договір найму житла [PERSON] укласти їй не пропонував. Даний будинок придбали її дід та баба. Після смерті діда [PERSON] 1978р. батько володів даним домоволодінням, фактично вступив в управління спадковим майном. До смерті він проживав та був зареєстрований в даному будинку. [PERSON] спадщину після смерті діда не прийняла, так як приблизно через місяць після смерті його вона забрала свої речі і переїхала проживати до іншого чоловіка [PERSON] в його будинок, потім вона переїхала ще до одного чоловіка, а в 2002р. зареєструвала шлюб з [PERSON] В даному будинку вона не проживала з 1978р. по кінець 2005р. Представник позивача [PERSON] позов підтримала, мотивуючи тим, що згідно витягу з по господарської книги за № 12 з 1.01.1969 року двір, до якого входить спірний будинок значиться, як робітничий. З 1963 року [PERSON] почав працювати в охороні, якогось підприємства. Його дружина в колгоспі не працювала ніколи. Згідно зі змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). На момент смерті [PERSON], двір головою якого він був , не відносився ні до колгоспного, ні до робітничого. Зміна статусу двору відбулась ще за його життя. Відповідно до даних технічного паспорту житловий будинок під літ. «А» значиться 1974 року забудови, прибудова до житлового будинку під літ. «а» -1975 року забудови, літня кухня - літ. «Б»-1974 року забудови, сарай - літ «б»-1978 року забудови, веранда - літ. «61»-1974 року забудови, убиральня - літ. «Е»-1974 року забудови, сарай - літ. «Д»-1968 року забудови (зазначена споруда придбана у 1964 році та в подальшому переобладнана у сарай), огорожа №2 ,хвіртка - №3, ворота - №4, колодязь -№5. Отже всі перераховані споруди збудовані [PERSON] за життя та під час перебування у шлюбі з [PERSON], а тому є їх спільною сумісною власністю. Після смерті [PERSON] в будинку залишились проживати та були зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Реєстрація [PERSON] відповідно до його паспорту, у зв»язку з обміном паспорту проведена 26.01.1978 року. Відповідно до ст. 549 ЦК України ( в ред.. 1963) він фактично прийняв спадщину після смерті [PERSON], зробив ремонт в будинку, підтримував його у належному для проживання стані, сплачував кошти за світло і газ, збудував наступні споруди: прибудову «а-1», погріб «П/а-1», сараї «Г», «г», «Ж». Також обробляв присадибну земельну ділянку, встановив огорожу, хвіртку, ворота. На момент смерті [PERSON] [PERSON] постійно проживала з батьком, в даному будинку на час відкриття спадщини, знаходились її особисті речі, меблі, для проживання виділена власником окрема кімната. Вона користувалась підсобним -приміщеннями. З батьком та бабусею вела спільне господарство. На час смерті [PERSON] за ним не зареєстровано нерухомості. Так як до складу спадщини входять права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, а [PERSON] за життя не звернувся за видачею свідоцтва про права на спадщину до нотаріуса, нотаріусом обґрунтовано відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину після його смерті. Згідно з роз»ясненнями ВСС України в листі № 24-753/0)4-13 від 16.05.2013 року законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається з частини будівель, а саме: житлового будинку під літ. «А», прибудови до житлового будинку підліт, «а», літньої кухні-літ. «Б», сарая - літ. «б», веранди-літ. «61», убиральні - літ «Е», сарая - літ. «Д», огорожі, №2, хвіртки - №3, воріт -№4, колодязя - №5, розташованих за адресою вул.. Чапаєва 27 в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області. У [PERSON] за даними обставинами виникло право власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини, реєстрацію якого на своє ім»я він не провів. З 29.02.2008 року відкрилась спадщина після смерті [PERSON], яка для [PERSON] складається з прав на спадщину частки в зазначених житловому будинку та господарських будівлях. До [PERSON] перейшли лише права та обов»язки, які спадкодавець мав на момент смерті і, які з її настанням, не припиняються. Тому позовна вимога про визнання за нею право на спадкування за законом спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] та [PERSON] є також обґрунтованим способом захисту доведення належного їй права в порядку спадкування за законом на спадкове нерухоме майно. Спадкоємцями [PERSON] був [PERSON] та та [PERSON] Проте [PERSON] залишила будинок в грудні 1978 року, так як переїхала жити до свого нового чоловіка. Заяви до нотаріальної контори про бажання прийняти спадщину після смерті чоловіка не подала. Тобто не вчинила жодних дій щодо бажання прийняти спадщину після смерті чоловіка. Тому, розмір частки у праві власності на спадкове нерухоме майно після смерті [PERSON], на яку мав право [PERSON] становить ? частку. Спадкоємцями майна [PERSON] є його дружина - [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] на момент його смерті вона постійно мешкала в будинку. [PERSON] хоча і значиться зареєстрованою за адресою [INFO], на момент смерті [PERSON], в останній час з чоловіком не проживала. [PERSON] влітку 2006 року поселився в будинку своєї дружини в с. Крушлинці, по вул.. Миру 73, перевіз свої особисті речі. [PERSON] у 2006 році повернулась жити в будинок № 27 по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски, однак, заяв після смерті сина про бажання прийняти спадщину також не подавала. На час розгляду справи є померлою. Тому спадкоємицею майнових прав [PERSON] можливо вважати лише [PERSON], якій належить майнове право на спадщину після смерті [PERSON] та ? частка у майні, що входить до складу спадщини, яка залишилась після смерті [PERSON] [PERSON] подарувала відповідачу частку у спадковому майні, право на яке доведено [PERSON], тому право власності у [PERSON] набуто неправомірно, а тому вимога про визнання недійсним договір дарування від 24.07.2013 року обгрунтованою. Вимоги [PERSON] про визнання права власності на1/2 частку житлового будинку під літ. «А», прибудову до житлового будинку під літ. «а», літню кухню -літ. «Б», сарай - літ. «б», веранду - літ. «б1», убиральню - літ «Е», сарай - літ. «Д», огорожу №2, хвіртку - №3, ворота - №4, колодязь -№5, які входять до складу домоволодіння розташованого по вул.. Чапаєва 27 в смт. Сутиски Тиврівського району Вінницької області, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] відповідає вимогам ст. 16 ЦК України і являється належно обраним способом захисту спадкового права позивачки. Відповідач [PERSON] позов не визнав та пояснив, що на момент смерті [PERSON] [PERSON] з ним не проживала, проживала в м. Вінниця на квартирі. На той час вона або навчалась або працювала. На момент смерті він з батьком не проживав, він одружився в 2006 році. Пару місяців після одруження він проживав в смт. Сутиски біля батька. На початку 2007 року переїхав з дружиною проживати в [INFO], де і проживає по даний час. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, мотивуючи тим, що [PERSON] не є спадкоємицею [PERSON], так як на час його смерті був живий її батько, який, згідно ст.529 ЦК УРСР був його спадкоємцем першої черги, а сама позивачка на той час ще не народилась, а тому не може бути визнано право власності на ? будинку за нею в порядку спадкування за законом після смерті її діда [PERSON] і немає права на спадкування спадщини, яка відкрилась після його смерті. Право [PERSON] на спадкування спадщини (а не конкретного будинку) після смерті [PERSON] визнає, не заперечує, що вона є його спадкоємицею законом. На момент смерті [PERSON], який помер 24.11.1978 року, житловий будинок знаходився на території селища міського типу Сутиски. На той діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу УРСР, затверджена 31.01.1966 року, якою передбачалась обов»язкова реєстрація будинковолодінь у селищах міського типу. За життя [PERSON] право власності зареєстровано не було. Тобто дане майно не може бути визнано об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки дане майно юридично не було в цивільному обороті і спадщина на нього після смерті [PERSON] не відкрилась. Крім того, згідно чинного свідоцтва про право власності власником даного майна є [PERSON] Дане свідоцтво не оскаржене, недійсним не визнане. Даний є і був документ чинним на момент укладення договору дарування, тому підстав для визнання недійсним договору дарування немає. Крім того, позов в частині встановлення факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] не визнає, так як належних та допустимих доказів на обґрунтування даних обставин не надано. Йому також невідомо, чи проживав [PERSON] на момент смерті [PERSON] та чи проживала [PERSON] на момент смерті [PERSON] в даному будинку, тому проти встановлення факту постійного проживання [PERSON] разом [PERSON] на час його смерті. Третя особа на стороні відповідача за зустрічним позовом [PERSON] позов [PERSON] вважає обґрунтованим. Пояснила, що вони з чоловіком [PERSON] прожили в даному будинку 26 років. Свекор із свекрухою проживали в Колюхові, потім переїхали в Сутиски, перших 1,5-2 роки він працював в колгоспі, потім в охоронній фірмі. В які це були роки не знає. Одразу після смерті свекра, після 40-ка днів в грудні 1978 році свекруха вийшла заміж вдруге за [PERSON] і переїхала до нього проживати. Потім вона проживала ще з одним чоловіком Кошівським, а потім вийшла заміж за [PERSON] Після його смерті вона повернулась в будинок. Після смерті [PERSON] в будинку залишились проживати вона з чоловіком [PERSON], який був єдиним сином [PERSON]. Вони побудували з чоловіком дві літніх кухні, три сараї, криницю, постелили асфальт, огорожі, дві прибудови. Спадщину після смерті чоловіка вона не приймала, на момент смерті з ним не проживала, так як з 2003р.до 2013р. вона перебувала на заробітках в Санкт-Петербург. Суд, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. 21.02.1956р. між [PERSON] та [PERSON] виконавчим комітетом Гніванської міської ради було зареєстровано шлюб, актовий запис №7. Після реєстрації шлюбу прізвище нареченої «Бабій» змінено на «Нагул», що стверджується копією актового запису про шлюб, витягом з Державного актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб ( а.с.102-104 т.1). В період зареєстрованого з [PERSON] шлюбу, згідно договору купівлі-продажу від 17.02.1964 року [PERSON] купив у [PERSON], як голови колгоспного двору, жилий будинок в смт. Сутиски. Договір посвідчено нотаріально виконкому Сутиської с/ради 14.02.1964 року (а.с.173 т.1). Даний договір недійсним не визнаний, є чинним. Згідно чинної на час придбання житлового будинку ст.125 Кодексу законів про сім»ю, опіку, шлюб і про акти громадянського стану Української РСР, затвердженого 3-ою сесією Центрального Виконавчого комітету Української РСР 31 травня 1926 року (в редакції Указу Президії Верховної Ради УРСР від 05.09.1945 року) майно, придбане подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу, вважається належним обом з подружжя на засадах спільної власності. Розмір належного кожному з подружжя частки у випадку спору визначається судом. Інше майно складає роздільну власність кожного з подружжя. Праця дружини щодо ведення домашнього господарства або догляд за дітьми прирівнюється в правах на майно до праці чоловіка щодо здобування засобів до існування. Згідно ст.. 128 ЦК УРСР від 18.07.1963 року право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Перехід права власності на житловий будинок колгоспного двору ,головою якого була [PERSON] до подружжя [PERSON] стверджується також і записами оглянутих судом погосподарських книг Сутисківської сільської ради 1961-1963рр., 1964-1966р.р., 1967-1960р.р., 1971-1973р.р., згідно з якими, будинок, 1920 року забудови, що належав до колгоспного двору [PERSON] в погосподарській книзі за 1961-1963р.р. викреслений та зареєстрований в дворі сім»ї [PERSON] згідно погосподарських книг 1964-1966,1967-1970р.р.; з 1969 року даний двір - робітничий (а.с.227 230 т.1) Згідно листом виконкому Сутисківської селищної ради від 15.06.2016року №02-14/449 в Сутисківській селищній раді зберігаються по господарські книги за 1947-1973роки. З 1974року по господарські книги в смт. Сутиски не ведуться, так як село Сутиски стало селищем міського типу. \~\~\~\~ Інформація про сім»ю [PERSON] міститься в погосподарських книгах за 1964-1966роки, 1967-1960роки, 1971-1973роки. Відомостей про сім»ю [PERSON] в погосподарських книгах до 1964року не виявлено (а.с. 66 т.1). Відповідно до показань свідка [PERSON] - секретаря Сутисківської селищної ради записи про сім»ю [PERSON] в погосподарських книгах Сутисківської селищної ради не було до 1964року. Перший запис про них з»явився в по господарській книзі за 1964-1966р., в 1969р., 1971-1972р.р. їх двір записано робітничим. Погосподарські книги в Сутисках не ведуться з 1974року, в зв»язку тим, що село Сутиски стало селищем міського типу. Крім того, свідок [PERSON] хіна Н.М. показала, що вона невістка [PERSON] 1977року. З того року проживає з сім»єю [PERSON] по-сусідству. Зі слів чоловіка та свекрухи , [PERSON] продала [PERSON] і її чоловікові [PERSON] старенький будинок в смт. Сутиски, по вул.. Чапаєва, 27 в 1963 році і частину земельної ділянки. В 1965-1966р.. вони почали будувати новий будинок. Свідок [PERSON]»янова В.Ю., 1945р.н. показала, що вона проживає в [INFO] (Садова), 30. Сім»ю [PERSON] знає з 1964-1965р.р. Вони разом будувались. [PERSON] та [PERSON] купили маленький будиночок по вул.. Чапаєва, 27 в [PERSON] приблизно в 1964році. Навколо придбаного будинку вони побудували новий будинок. У них був син [PERSON], який також проживав з ними. Брат [PERSON] там не проживав, він проживав гуртожитку. Свідок [PERSON] показала, що проживає з 1954 році проживає по вул.. Чапаєва (Садова) в смт. Сутиски. Сім»я [PERSON] проживала [INFO] (на даний час Садова). [PERSON] і [PERSON] купили даний будинок в [PERSON] до 1965року. Згідно довідки виконкому Сутисківської селищної ради від 20.02.2017року №02-15,113 територія с. Сутиски Тиврівського району в період з 1964-1973років входила до земель колгоспу ім..Леніна с. Сутиски; в книгах обліку трудового стажу і заробітку колгоспника за 1956-1984роки колгоспу ім.. Леніна в смт. Сутиски, які передані на зберігання Сутисківської селищної ради відомостей про [PERSON] немає (а.с. 215 т.1). Відповідно до листа Тиврівської РДА від 22.02.2017року № 01/Є01-16/1456 територія смт. Сутиски Тиврівського району за 1964-1973роки входила до земель колгоспу ім.. Леніна смт. Сутиски; в документах колгоспу смт. Сутиски за 1965-1973 роки рішень щодо прийняття в члени зазначеного колгоспу та виключення з нього [PERSON] не виявлено. Документи зазначеного колгоспу за 1964рік на зберігання в архівний сектор не передавались (а.с. 216 т.1). Згідно довідки архівного сектору Тиврівської РДА від 23.06.2016року Сутисківська сільська рада перейменована в Сутисківську селищну раду з 14.04.1972 року на підставі рішення Вінницького облвиконкому від 13.04.1972 року (а.с. 72 т.1). Відповідно до технічного паспорту на домоволодіння №27 по вул.. Чапаєва в смт. Сутиски в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] збудовано: житловий будинок літ. «А», 1974р.з., прибудову до житлового будинку під літ. «а», 1975р.з., літньої кухні -літ. «Б», 1974р.з., сарай-літ. «б», 1978р.з., веранду-літ. «б1»,1974р.з., убиральню - літ «Е», 1974р.з., сарай-літ. «Д», 1968р.з. (а.с.12-15 т.1). Таким чином, зазначене нерухоме майно було спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] Відповідно до чинної на той час ст.22 КпШС України 1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як\~Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі\~наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56,\~Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності\~ЦК\~та\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності\~Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину (лист ВССУ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013року). За змістом ст. 28 КпШС України частки подружжя в майні, що є спільною сумісною власністю є рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Так як позов за життя [PERSON] та [PERSON] про поділ майна не подавали, з огляду на вказані положення законодавства, їх частки у вищевказаному майні були рівними. 24.11.1978 року в смт. Сутиски помер [PERSON], що стверджується копією актового запису про смерть, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с.99, 100 т.1). За вищевикладених обставин, суд вважає, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить 1/2 частка житлового будинку літ. «А», 1974р.з., прибудови до житлового будинку під літ. «а», 1975р.з., літньої кухні -літ. «Б», 1974р.з., сарай-літ. «б», 1978р.з., веранду-літ. «б1»,1974р.з., убиральні - літ «Е», 1974р.з., сарай-літ. «Д», 1968р.з. [PERSON] син [PERSON] та [PERSON], що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 09.09.2004 року (а.с. 43 т.1). Таким чином, відповідно до ст.529 ЦК УРСР спадкоємцями після смерті [PERSON] за законом першої черги були [PERSON]- його дружина та син [PERSON] Спадкова справа після смерті [PERSON] по фонду Тиврівської державної нотаріальної контори не виявлена (а.с. 140 т.1). Однак, згідно чинної на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ст. 549 ЦК УРСР визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] прийняв, фактично вступивши в шестимісячний строк з дня відкриття спадини в управління спадковим майном після смерті [PERSON], що стверджується адресною довідкою (а.с.169 т.1), згідно якої, [PERSON] був зареєстрований в [INFO], 04.09.1998 року; довідкою виконкому Сутисківської селищної ради від 19.09.2014 року № 1598, згідно якої, [PERSON], на час смерті проживав та був зареєстрований в [INFO], показаннями свідків [PERSON], Дем»янової В.Ю. та [PERSON] Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] постійно проживав в даному будинку, нікуди не виїжджав і після смерті [PERSON] Він господарював в даному будинку, проводив ремонтні роботи, добудови, обробляв присадибну земельну ділянку. До року після смерті [PERSON] [PERSON] вийшла заміж і перейшла проживати до другого чоловіка в смт. Сутиски. Повернулась в даний будинок в 2005-2006р.р. перед смертю [PERSON], в даному будинку вона і померла. Свідок [PERSON]»янова В.Ю., 1945р.н. показала, що [PERSON] помер в 1978 році. Після його смерті [PERSON] вийшла заміж вдруге і перейшла проживати до того чоловіка, проживала в даному будинку до січня 1979 року. Потім вона проживала з другим, а потім з третім чоловіком. Повернулась в будинок в приблизно за рік до смерті [PERSON]. В даному будинку залишився [PERSON] з дружиною. На той час був лише один будинок. З того часу, вони побудували літню кухню, прибудову до неї, погріб, сарай, асфальтували, спорудили огорожі. В даному будинку народилися [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] помер в 1978 році. Коли [PERSON] народився, [PERSON] в даному будинку вже не проживала, перейшла проживати в січні 1979р. до іншого чоловіка в смт. Сутиски ( до [PERSON]) Брат [PERSON] - [PERSON] в даному будинку не проживав. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені\~ст. 16 ЦК України. Згідно з вимогами\~статей 28 - 30 ЦПК України\~померла особа не може бути стороною у справі, так як не має цивільної процесуальної правосуб'єктності. Тому визнавати право за померлою особою чи встановлювати відповідний юридичний факт законом не передбачено. Зазначені фактичні обставини та юридичний факт встановлюється у мотивувальній частині рішення суду, а в резолютивній - визнається, якщо це доведено, право за особами, які мають цивільну процесуальну правосуб'єктність. Спосіб захисту, як визнання права власності в порядку спадкування за померлою особою за позовом іншої особи чинним законодавством України не передбачено, як не передбачено і способи захисту шляхом встановлення фактів, що мають юридичне значення щодо померлих осіб. До такого висновку дійшов ВССУ в ухвалі від 13.07.2016 року ( справа 376/2778/13-ц). Так як позивачкою ставиться питання про встановлення юридичних фактів щодо померлих осіб: [PERSON], [PERSON], та [PERSON], які вже не мають цивільної процесуальної правосуб'єктності, а тому вимоги позивачки в частині встановлення факту визнання майна спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], факту прийняття спадщини [PERSON] після смерті [PERSON] суд не вправі встановлювати в резолютивній частині рішення. Суд також звертає увагу, що вищевказане майно було, а не є спільним сумісним померлих [PERSON] та [PERSON] 29.02.2008року в смт. Сутиски помер [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с.114, 125 т.1). На день смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований в [INFO]. З ним проживали та були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що стверджується довідкою виконкому Сутисківської селищної ради від 18.07.2016року №1927 (а.с. 126 т.1). Відповідно до чинної ст.1261 ЦК України спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] була його мати [PERSON], яка 23.12.2002року зареєструвала шлюб з [PERSON] Після реєстрації шлюбу її прізвище змінено на «Хіміч». Дані обставини стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян від 09.09.2014 року (а.с. 213-214 т.1); його дружина [PERSON] (а.с. 44 т.1). та діти [PERSON] (а.с.42 ,126 т. 1) та [PERSON] [PERSON] звернулась до Тиврівської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] поза межами строку подання заяви про прийняття спадщини - 16.08.2016 року (а.с.123). Інших заяв до Тиврівської держнотконгтори не надходило, що стверджується копіями матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] (а.с. 122-128 т.1). Проте, відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України [PERSON] є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], так як постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщини, що стверджується довідкою виконкому Сутисківської селищної ради від 18.07.2016року №1927 (а.с. 126 т.1), адресною довідкою, довідкою виконкому Сутисківської селищної ради від 19.08.2014 року №1348, паспортом [PERSON] (а.с. 64, 113, 169 т.1), згідно яких, [PERSON] в смт. Сутиски, по вул.. Чапаєва, 27 вона зареєстрована з 30.06.2004 року та показаннями свідків [PERSON], Дем»янової В.Ю. та [PERSON] Свідок [PERSON] хіна Н.М. показала, що на момент смерті [PERSON] з ним проживала його матір - [PERSON] [PERSON] навчалась в Тульчині, а потім - в м. Вінниця, однак вона приїжджала до додому, допомагала бабушці в господарстві, сапала, підгортала, білила, красила. Речі її знаходились в будинку. [PERSON] на час смерті батька з ним не проживав. Свідок [PERSON]»янова В.Ю., [INFO] показала, що на момент смерті [PERSON] з ним проживала його матір [PERSON] та [PERSON] [PERSON] навчалась в м.Вінниця, однак на вихідні і серед тижня приїжджала додому, допомогала їм в господарстві, приймала участь в похованні батька, вона поставила йому пам»ятник. На момент смерті [PERSON] [PERSON] з дружиною в даному домоволодінні був приблизно 3-4 тижні. Однак постійне місце проживання у нього було за місцем проживання дружини. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] помер в 2008р. З ним на той час проживали [PERSON] і [PERSON] [PERSON] на той час навчалась, проте систематично приїжджала додому, допомагала батькові і бабусі в господарстві, прибирала, прала, фарбувала, обробляла присадибну ділянку. Речі її знаходилась в даному будинку. Батько турбувався про неї. Ще за життя батька, коли він ще ходив, можливо в 2007р. [PERSON] проживав в даному будинку з дружиною приблизно місяць-півтора. В 2008р., на момент смерті [PERSON] з батьком не проживав. Дружина [PERSON] [PERSON] в той час на з ним не проживала, знаходилась на заробітках. Приїхала після 2010 року. В період з 01.09.2007 року по 30.06.2010 року [PERSON] навчалась у ВП «Вінницький факультет Київського національного університету культури та мистецтв «форма навчання денна, що стверджується довідкою ВН «Вінницький факультет КНУКІМ» від 11.09.2014 року №544. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України ( в редакції на час відкриття спадщини) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. При цьому місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. На зазначене також звертав увагу ВССУ в ухвалі від 02.11.2016 року. За місце навчання позивачка тимчасово перебувала і, з огляду на надані суду докази, вбачається, що постійним місцем проживання [PERSON] на момент смерті її батька був житловий будинок в смт. Сутиски Тиврівського району, вул. Чапаєва 27. Слід також зазначити, що рішенням Тиврівського районного суду від 25.05.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в смт. Сутиски, по вул..Чапаєва, 27, відмовлено, мотивуючи тим, що [PERSON] не було надано доказів на спростування показань свідків, що позивачка впродовж дев»яти років не проживала в даному будинку. Рішення набрало законної сили 07.06.2016 року (а.с. 69-70, 248-249 т.1). Відповідно до акту обстеження житлового будинку по вул.. Чапаєва, 27 [PERSON] вселилась в даний будинок на підставі рішення Тиврівського районного суду від 25.05.2016року (а.с. 65 т.1). Згідно паспорта [PERSON] в смт. Сутиски по вул.. Чапаєва, 27, він був зареєстрований 25.09.1995 року, знятий з реєстрації 06.08.2010 року, зареєстрований в [INFO] 09.08.2010 року (а.с. 49,120 т.1). [PERSON] та [PERSON] в своїх поясненнях вказали, що на момент смерті [PERSON] з ним не проживали. На підставі рішення виконкому Сутисківської селищної ради депутатів трудящих №23 від 28.02.1979 року 13.03.1979 року [PERSON], як голові робітничого двору було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в смт. Сутиски, по вул. Чапаєва, 27. На підставі даного свідоцтва про право особистої власності 15.05.1979 року дане домоволодіння було зареєстровано за [PERSON] (аркуші оглянутої судом інвентаризаційної справи на дане домоволодіння 10-11). Як вже зазначалось вище 23.12.2002 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] Після реєстрації шлюбу її прізвище змінено на «Хіміч» (а.с. 213-214 т.1); В подальшому, згідно договору дарування від 24.07.2013 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами в смт. Сутиски, вул.. Чапаєва, 27. Договір посвідчено [PERSON], приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу 24.07.2013 року (а.с. 7-8, 52-54 т.1 ). На підставі даного договору за [PERSON] зареєстровано право власності на дане домоволодіння в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 24.07.2013 року, що стверджується витягом з даного Державного реєстру (а.с. 10-11, 55-57 т.1). Проте, свідоцтво про право власності про право особистої власності 15.05.1979 року, видане [PERSON] недійсним судом не визнане, питання про визнання його недійсним позивачка не ставила. На виконання вимог ч.4 ст. 10 ЦПК України суд роз»яснив стороні позивача право пред»явлення позову про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, видане [PERSON] Однак, представник позивачки [PERSON] вважає це недоцільним в інтересах сторони позивача ( звукозапис - 11:46:19 15.02.2017р.). Тобто, правовстановлюючий документ, на підставі якого було укладений оспорюваний договір дарування від 24.07.2013 року, чинний, а відтак підстав для визнання недійсним даного договору, не вбачається. 13.06.2014 року в смт. Сутиски померла [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 48, 115 т.1). На момент смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в [INFO]. З нею була зареєстрована [PERSON], що стверджується довідкою виконкому Сутисківської селищної ради від 19.09.2014 року №1599 (а.с. 112). 07.02.2011 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] Заповіт посвідчено [PERSON], секретарем Сутисківської селищної ради. Заповіт не відмінено та змінено (а.с.51, 121 ). 20.09.2014 року до Тиврівської держнотконтори заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] подала [PERSON], 05.11.2014 року [PERSON] (а.с.112,118 т.1). Суд також вважає безпідставним позов [PERSON] в частині визнання за нею права на спадкування спадщини після смерті [PERSON] та визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку літ. «А», прибудову до житлового будинку під літ. «а», літню кухню -літ. «Б», сарай-літ. «б», веранду-літ. «б1», убиральню - літ «Е», сарай-літ. «Д», огорожу №2, хвіртку - №3, ворота - №4, колодязь -№5, домоволодіння № 27, в смт. Сутиски, по вул.. Чапаєва, 27, після його смерті, так як на момент смерті [PERSON] був живим його син батько позивачки [PERSON] Ні чинним законодавством, ні законодавством на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] не передбачалось право онуків спадкувати спадщину після смерті діда, баби за живих батьків. Відповідно до ч.2 ст. 529 ЦК УРСР 1963 року онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Слід також вказати, що згідно ст. 527 ЦК УРСР 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Позивачка, [INFO], тобто на час смерті [PERSON] ще не народилась (а.с. 42 т.1). Виникнення у спадкоємця права на спадщину як майнового права пов'язується з її прийняттям. Так як позивачка [PERSON] спадкоємиця [PERSON] за законом першої черги, спадщину після його смерті прийняла, вона має право на спадкування спадщини після його смерті і чинним законодавством встановлено спосіб захисту даного права, а саме шляхом встановлення відповідного юридичного факту постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем. \~Згідно із ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Слід також вказати, що на майно, право на спадкування якого просить визнати позивачка після смерті [PERSON] 15.05.1979року видано свідоцтво про право власності [PERSON], яке не скасоване, тобто на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] юридично власником даного майна була інша особа. І дане свідоцтво про право власності ні на час відкриття спадщини, ні на даний час недійсним не визнано. Позивачка подала заяву про повернення їй судового збору, сплаченого на її думку надлишково (а.с. 154 т.1). Як роз»яснив Пленум ВССУ в п. 42 постанови №10 від 17.10.2014року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша\~статті 7 Закону № 3674-VI "Про судовий збір"). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Проте суд не вбачає підстав для повернення судового збору, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року\~№ 3674-VI за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно з роз»ясненнями Пленум ВССУ в п. 12,13 постанови №10 від 17.10.2014року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з\~частиною третьою\~статті 6 Закону № 3674-VI підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру, наприклад, зняття арешту з майна та визнання права власності на це майно. При цьому судовий збір може бути сплачений окремо за кожною вимогою або загальною сумою за всіма позовними вимогами. Якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), наприклад, за вимогами про усунення перешкод у користуванні власністю та відшкодування моральної шкоди. В ході судового розгляду справи позивачкою спочатку 01.07.2016 року було заявлено дві вимоги майнового характеру ( про визнання права власності ? частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визначення спадкової частки [PERSON], яка становить ? частку спірного домоволодіння), одна вимогам немайнового характеру (визнання недійсним договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами) та один юридичний факт ( встановлення факту постійного проживання) (а.с.32 т.1). Ухвалою Тиврівського райсуду від 15.02.2017р. вимога позивачки про визначення спадкової частки [PERSON] становить ? частку спірного домоволодіння залишено без розгляду за її заявою. Проте, зі змісту п.4 ч.1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору не повертається у разі залишення позову без розгляду за заявою позивача. Згідно техпаспорту КП «ВООБТІ» на спірне домоволодіння його вартість становить 125592 грн.(а.с. 15 т.1). Отже, ціна позову в частині щодо визначення частки померлого [PERSON] становить 64296грн. (125592 грн.:2), в частині визнання права на ? частку домоволодіння - 31398грн. ((125592 грн.:4), а відтак розмір судового збору згідно з ставками судового збору, які діяли на час подання позову становить 642,96 грн. та 551грн. 20коп. ( з врахуванням мінімального розміру судового збору за позов майнового характеру ) відповідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Судовий збір за вимогу щодо визнання недійсним договору дарування є позовом немайнового характеру без застосування наслідків недійсності судовий збір сплачується як із немайнового спору ( п. 31 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними « у справах про визнання правочину недійсним ). Таким чином, судовий збір за дану вимогу становить 551,20 грн. За пред»явлення вимоги про встановлення юридичного факту ( факту постійного проживання зі спадкодавцем) сплаті підлягають 275,60грн. ( як за вимогу окремого провадження). 29.12.2016 року позивачка доповнила свій позов вимогою про встановлення факту майна спільною сумісною власністю подружжя, встановленням факту прийняття спадщини та уточнила позов в частині визнання права власності (а.с. 146-150 т.1). Отже, кожна з пред»явлених вимог про встановлення фактів також має бути оплачена судовим збором в сумі по 275,60грн. Ціна позову про визнання права власності склала 17165,50грн. (1/4 вартості нерухомого майна, на яке претендувала позивачка). Тобто розмір судового збору щодо даної вимоги не змінився та залишився 551,20грн. ( з врахуванням мінімального розміру судового збору за позов майнового характеру). 15.02.2017 року позивачка доповнила свій позов вимогою про визнання права на спадкування за законом спадщини ,який уточнила 15.05.2017року. З урахуванням чого, ціна даної вимоги склала 34333грн. ( ? вартості нерухомого майна, на яке претендує позивачка) (а.с. 190-191 т.1, а.с. 23-24 т.2). Крім того, позивачка 15.02.2017року уточнила свій позов частині визнання права власності. Ціна даної позовної вимоги також склала 34333грн. ( ? вартості нерухомого майна, на яке претендує позивачка) (а.с. 190-191 т.1). Тобто розмір судового збору за кожну із даних вимог майнового характеру склав по 640грн. ( з врахуванням мінімального розміру судового збору згідно зі ставками з 01.01.2017року). Так як позивачкою було змінено позов в частині визнання права власності на нерухому майно, дана вимога підлягає оплаті не в розмірі 642,96 грн. (згідно з першою вимогою), а 640грн. ( згідно з останньою вимогою). Таким чином, даний позов в цілому має бути оплачений судовим збором в сумі 3209,20 грн. (275, 60грн. +551, 20 грн. +551,20грн.+640грн.+275,60+275,60+640грн. ). Позивачкою сплачено 3132,40 грн. судового збору, що стверджується квитанціями (а.с. 25,26, 27,83,144,145). Отже, не доплачено 76,80 грн. (3209,20 грн. -3132,40 грн. ), які підлягають стягненню з позивачки. Оскільки судом позов задоволено в частині встановлення факту постійного проживання, який відносить до вимог окремого провадження ( ст. 256 Розділу ІУ(окреме провадження), а згідно з положеннями частини сьомої статті 237 ЦПК України при ухваленні судом рішення в даній категорії справ судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не визначено законом. На що також звертав увагу ВССУ в п.51 постанови №10 від 17.10.2014року. Тому вимоги позивачки про відшкодування їй судових витрат, в т.ч. витрат на правову допомогу задоволенню не підлягають.

Outcome: approved