Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якого діє представник позивача [PERSON] , звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати незаконним рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова Сергія Олександровича, індексний номер: 45665954 від 20.02.2019 та скасувати запис про реєстрацію права власності № 30423088 від 20.02.2019 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що реєстратором не було встановлено наявності чи відсутності згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань, в той час як жодних повідомлень, листів та пропозицій про позасудове врегулювання щодо задоволення вимог АТ "УКРСОЦБАНК" на адресу позивача не надходило. Крім того, АТ "УКРСОЦБАНК" не виконав вимогу п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ за № 1127, щодо надання для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя, оскільки таке повідомлення позивачу не надходило. Позивач вказав, що державний реєстратор не повідомив його про подання заяви АТ "УКРСОЦБАНК" про реєстрацію права власності на нерухоме майно, як вимагається в абз.4 ч.1 ст.20 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що також є підставою для визнання такої реєстрації незаконною. Представник відповідача 1 надав відзив в якому виклав свої заперечення проти позову посилаючись на те, що 20.12.2007 сторонами був укладений договір іпотеки № 278, в п.п.4.5.3. якого міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказав, що у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору, 23.11.2018 АТ "УКРСОЦБАНК" на адресу позивача було направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке позивач отримав особисто, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення, докази про що надані реєстратору та містяться в матеріалах реєстраційної справи. Крім того, позивачем було проігноровано те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Відповідач 2 в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не надав, направив клопотання про розгляд справи без його участі, просив відмовити в задоволені позову, оскільки вважає рішення законним. Ухвалою суду від 15.08.2019 вказаний позов прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 11.09.2019, ухвалами суду від 22.10.2019, 09.12.2019, 17.02.2020 були витребувані певні докази, ухвалою суду від 09.01.2020 залучено до участі у справі в якості правонаступника відповідача 1 акціонерне товариство "Альфа-Банк, ухвалою суду від 10.03.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті, судові засідання неодноразово відкладались і оголошувались перерви через неявку учасників справи та неможливість розгляду справи на підставі наявних доказів. Ухвалою суду від 02.09.2019 задоволено заяву позивача про забезпечення позову, якою було накладено арешт на нерухоме майно, а саме: нежиле приміщення загальною площею 313,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що належить АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВУ "УКРСОЦБАНК" (код ЄДРПОУ 00039019, юридична адреса: вул. Велика Васильківська, буд. 100, м. Київ, 03150) на праві приватної власності; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1772077523227. Ухвалою суду від 07.10.2019, скасованою постановою Запорізького апеляційного суду від 17.01.2020, було застосовано до позивача зустрічне забезпечення за заявою відповідача 1. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в ньому, представник відповідача 1 позов не визнав, заперечував проти його задоволення. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 20 грудня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "УКРСОЦБАНК" (далі іпотекодержатель) та [PERSON] (далі іпотекодавець), було укладено іпотечний договір № 278 (далі Договір), відповідно до якого іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю в якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором відновлювальної кредитної лінії № 45д від 20.12.2007 (далі основне зобов`язання), нерухоме майно (далі предмет іпотеки), а саме: нежиле приміщення загальною площею 313,7 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , що на той час належало іпотекодавцю на праві приватної власності (т.1, а.с.146-153). Відповідно до умов Договору, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпеченні іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (п.4.1.). У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки (п.4.2.). Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку" (п.п.4.6.3.). Згідно повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням вих. № 9574 від 23.11.2018 (далі Повідомлення), яке АТ "УКРСОЦБАНК" направило на адресу [PERSON] , відповідач висловив вимогу сплатити борг за кредитним договором у розмірі 298576,21 грн. станом на 23.11.2018, а також попередив, що в разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку він має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст.37 Закону України "Про іпотеку" (а.с.78-81). Вказане повідомлення було отримано особисто [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення № 1400041940540 та № 1400041940559, з описами вкладення у цінний лист відповідно (т.1, а.с.82-83). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.06.2019 № 171025354 власником об`єкта нерухомого майна, а саме нежилого приміщення загальною площею 313,7 кв. м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] , є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО "УКРСОЦБАНК" (т.1, а.с.9-10). Відповідно до зазначеної інформаційної довідки підставою виникнення права власності є іпотечний договір № 278, серія та номер 4394, виданий 20.12.2007, видавник: Куйбишевська державна нотаріальна контора; підставою внесення запису є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45665954 від 22.02.2019 16:31:58, [PERSON] , Виконавчий комітет Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області. На виконання ухвали суду від 17.02.2020, якою були витребувані певні документи, Більмацькою районною державною адміністрацією Запорізької області, були надані належним чином засвідчені копії матеріалів реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер: 1172077523227), які були роздруковані з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, скановані копії яких було зроблено реєстраторами при вчиненні реєстраційних дій, зокрема копії Договору та Повідомлення (т.2, а.с.12-223). Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст.33, 35-37 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація прав власності на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність іпотекодержателем); за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі). Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. В преамбулі Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" № 1952-IV від 01.07.2004 (далі Закон № 1952) зазначено, що цей Закон регулює відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою таких прав. Відповідно до ст.2 Закону № 1952 державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок проведення державної реєстрації прав передбачений статтею 18 Закону № 1952. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної\~реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127. Статтею 20 Закону № 1952 (у редакції чинній на момент спірних правовідносин) передбачено, що про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Порядок подання заяв у сфері державної реєстрації прав та повідомлення власника об`єкта нерухомого майна про подані заяви визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Положеннями Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що був затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127 (у редакції чинній на момент спірних правовідносин) визначено наступне. Державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком (п.6.). Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав (п.7.). Формування та реєстрація заяв проводиться в порядку черговості звернення заявників до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса (п.11.). Про подання заяви державний реєстратор невідкладно з моменту отримання такої заяви за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав повідомляє власника об`єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Повідомлення власника об`єкта нерухомого майна здійснюється державним реєстратором у разі наявності в Державному реєстрі прав відомостей про електронну адресу власника як адреси для зворотного зв`язку шляхом надсилання на таку електронну адресу інформації в електронній формі про тип заяви, її реєстраційний номер, дату та час подання, прізвище, ім`я та (за наявності) по батькові заявника з накладенням кваліфікованого електронного цифрового підпису (п.11-1.). Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав (п.12.). За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації (п.18.). Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав (п.19.). Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та цим Порядком (п.40.). Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2)\~документ,\~що підтверджує\~наявність факту\~завершення 30-денного\~строку з\~моменту отримання\~іпотекодавцем та\~боржником,\~якщо він\~є відмінним\~від іпотекодавця,\~письмової вимоги\~іпотекодержателя у\~разі,\~коли більш\~тривалий строк\~не зазначений\~у відповідній\~письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу) (п.61.). Згідно зі ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Надаючи правову оцінку доказам наданими позивачем, судом враховано вимоги викладені у статтях 76-82, 89 ЦПК України, якими передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані можуть встановлюватися письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як було встановлено судом, письмова вимога про усунення порушень, була надіслана іпотекодержателем іпотекодавцеві та отримана ним більше ніж за 30 днів до проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ "УКРСОЦБАНК", що підтверджено матеріалами справи та не спростовано позивачем. Отже, доводи позивача про ненадання відповідачем 1 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя не знайшли свого підтвердження. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача 2 щодо реєстрації за АТ "УКРСОЦБАНК" права власності на спірне нерухоме майно на підставі договору іпотеки є правомірними, оскільки такий договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України "Про іпотеку", а тому є належним правовстановлювальним документом. Також судом відхиляються доводи позивача про те, що державний реєстратор не повідомив його про подання заяви АТ "УКРСОЦБАНК" про реєстрацію права власності на нерухоме майно, як вимагається в абз.4 ч.1 ст.20 Закону № 1952, оскільки таке повідомлення здійснюється державним реєстратором у разі наявності в Державному реєстрі прав відомостей про електронну адресу власника як адреси для зворотного зв`язку, а позивач не надав доказів наявності в реєстрі вказаних відомостей. Щодо належності обраного позивачем способу захисту свого порушеного права в частині вимог про скасування запису про реєстрацію права власності, суд зазначає наступне. У частині другій статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час звернення з позовом у цій справі) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону № 1952 викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952 у попередній редакції (яка діяла на час звернення з позовом у даній справі), яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить, що з 16.01.2020, тобто на час ухвалення рішення у даній справі, такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому суд приходить до висновку про невірність обрання позивачем способу захисту своїх прав та інтересів, який суперечить частині третій статті 26 Закону № 1952, що також є підставою для відмови в задоволенні позову. Під час судового розгляду, суд звертав увагу представника позивача на необхідності приведення позовних вимог у відповідність до змін в законодавстві, проте останній наполягав на задоволенні заявлених вимог у їх первісному вигляді. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 18.11.2020 у справі № 154/883/19-ц, від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19. Проаналізувавши встановлені обставини по справі, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд не знаходить підстав для визнання незаконним рішення державного реєстратора та скасування запису про реєстрацію права власності, оскільки вони відповідають вимогам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень", та приходить до висновку, що позивачем не доведено, що спірне рішення державного реєстратора прийнято протиправно і порушує його права чи інтереси, з огляду на що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити в повному обсязі. При оцінці аргументів та доводів сторін суд керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29, рішення у справі «Трофимчук проти України» від 28.10.2010, no. 4241/03). В зв`язку з викладеним, суд приходить до висновку, що інші доводи сторін, за вищевказаних обставин не мають суттєвого значення для вирішення спору та не потребують детальної відповіді на кожен з них. В зв`язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed