Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

В Зіньківський районний суд Полтавської області звернувся Зіньківський дитячий будинок-інтернат імені О.В.Синяговського з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов"язків. Зачитавши заяву позивача та заслухавши представника позивача, яка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, заслухавши представника відповідача, яка просила відмовити по позовних вимогах та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 4 ЦПК України встановлює способи захисту, які застосовуються судом та визначає, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статті 15 та 16 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності". Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. В судовому засіданні було встановлено, що 30.01.2017 року за адресою вул. Соборності, 91 м. Зіньків, Полтавської області на території Зіньківського дитячого будинку-інтернату імені Синяговського О.В. (далі - Будинок-інтернат) виникла пожежа в сільськогосподарському складському приміщенні ( інв.№ 10310003), що знаходиться на балансі Будинку-інтернату. Внаслідок пожежі було знищено дерев'яне перекриття, шиферну покрівлю, вхідні двері в кількості - 2 шт., вікна в кількості - 6 шт. Комісією з розслідування пожежі призначеною наказом № 40 від 30.01.2017 року, створеною при Будинку-інтернаті, складено акт про пожежу від 08 лютого 2017 року. Комісією встановлено, що причиною виникнення пожежі складського приміщення стало порушення правил пожежної безпеки, а саме необережне поводження з вогнем. Прийнята на посаду комірника згідно з наказом про прийняття на роботу від 01 січня 2010 року №1 § 9 по будинку - інтернату гр. [PERSON] (а.с.7). Відповідно до довідки №453 від 26.05.2017 року виданої Будинком-інтернатом, вказано, що [PERSON] працювала за основним місцем роботи на посаді паспортиста в період 01.04.2009 року наказ №41 § 93 від 17.02.2017. За сумісництвом на посаді комірника на 0.5 ставки в період 01.04.2009 року наказ №41 § 94 по 31.12.2010 року, наказ 167 § 6 від 31.12.2010 року. На 0.25 ставки в період 01.01.2011 року наказ №1 § 11 від 04.01.2011 року по 17.02.2017 року наказ №33 від 17.02.2017 року (а.с.46). Згідно з посадовою інструкцією комірника Зіньківського дитячого будинку-інтернату імені Синяговського О.В., [PERSON], вказано, що комірник приймається на роботу і звільняється з роботи наказом директора із дотриманням вимог Кодексу законів про працю України; комірник безпосередньо підпорядковується директору; у своїй роботі комірник керується нормативно-правовими актами, що стосуються питань організації складського господарства; приймати на склад, зважувати, перелічувати, сортувати і розподіляти на стелажах і в приміщеннях складу матеріали, а також відпускати зі складу продукцію за накладними; перевіряти відповідність прийнятих цінностей супровідним документом; вести облік товарно-матеріальних цінностей, що зберігаються на складі; переміщувати матеріальні цінності до місць їх зберігання вручну або за допомогою пересувних механізмів; забезпечувати збереження матеріальних цінностей, створювати умови на складі для запобігання псуванню і витратам продукції, матеріалів, виробів палива, тощо; брати участь у проведенні інвентаризації; оформляти необхідну документацію і подавати звіти про надходження і рух, відпуск матеріальних цінностей; має право доповідати вищестоящому керівництву про виявлені недоліки в межах своєї компетенції; вносити пропозиції щодо удосконалення робіт; дотримання правил внутрішнього трудового розпорядку; дотримання інструкцій з охорони праці, протипожежної безпеки і виробничої санітарії; повинен знати документи, що стосуються питань складського господарства; номенклатура співвідношення і асортимент матеріалів продукції та матеріальних цінностей, що зберігаються на складі їх призначення і технічні характеристики, строки їх зберігання; правила ведення складського господарства; Правила обліку, зберігання; Правила проведення інвентаризації; Вимоги і правила комплектування товарів, матеріалів за асортиментом та номенклатурою; Вимоги і правила щодо умов зберігання кислот, хімікатів, мастила, отрут та інших легкозаймистих речовин; Правила внутрішнього трудового розпорядку; Норми і вимоги з охорони праці, протипожежної безпеки і виробничої санітарії. У відповідності до угоди про повну матеріальну відповідальність від 03.01.2017 року вказано, що Зіньківський дитячий будинок - інтернат імені О.В. Синяговського в особі директора Приступи Марини Олексіївни з однієї сторони і комірника [PERSON] з другої сторони заключили дану угоду про слідуюче: [PERSON] несе повну матеріальну відповідальність за товаро - матеріальні цінності, вирощену сільськогосподарську продукцію, запчастини, які знаходиться в коморі, а також матеріальні цінності, що надходять з торгівельної мережі. Несе відповідальність за збереження матеріальних цінностей, санітарний стан в складських приміщеннях. Бере участь в організації закупівлі ПММ, оформленні на них документів та несе повну відповідальність за збереження їх наливом або в талонах, вважаючи їх документами особливої звітності. Своєчасну здачу кожного місяця звіту в бухгалтерію. Збереження в належному стані звітної документації. В разі нестачі довірених працівнику матеріальних цінностей несе матеріальну відповідальність в межах повного розміру нанесеного Зіньківському дитячому будинку - інтернату матеріального збитку. Питання про відшкодування матеріального збитку в повному розмірі при наявності спору вирішується судом по поданню адміністрації. Зіньківський дитячий будинок - інтернат імені О.В. Синяговського зобов'язаний: забезпечити належну охорону приміщень, де зберігаються товаро-матеріальні цінності під відповідальність комірника; обладнати приміщення стелажами, полками, а двері і вікна решітками і відповідними замками; забезпечити приміщення протипожежним інвентарем і обладнанням; створити належні умови для праці; проводить інвентаризацію і ревізію матеріальних цінностей в присутності комірника. Дія даної угоди поширюється на весь період виконання службових обов'язків в будинку - інтернаті [PERSON] (а.с.10). В акті розслідування пожежі від 08.02.2017 року вказано, що за результатами розслідування встановлено, що приміщення, де сталася пожежа, цегляне, перекриття дерев'яне, покрівля шиферна, збудоване в 1987 році, двері 2 шт., вікна в кількості 6 штук. За результатами розслідування комісія прийшла до висновку, що причиною виникнення пожежі стало необережне поводження з вогнем працівником [PERSON], яка згідно свідчень інших працівників розігрівала замерзлий навісний замок за допомогою відкритого вогню. Згідно пояснення [PERSON] наданого нею працівникам КЗ ГУНП 30.01.2017 року, копію якого надано представником позивача, працівник записав пояснення зі слів [PERSON] та вказав, що 30.01.2017 року біля 13 год. 30 хвилин вона передавала свою посаду та товарно-матеріальні цінності, як комірник. Відкрити навісний замок, в неї не вийшло. На її думку замок замерз. Вона запалила папірець і ним прогріла замок, який відкрився. В цей час з під дверей вона побачила язики полум'я. Намагалася відчини вхідні двері, але вони примерзли. Вона з комісією викликали пожежників (а.с.27). Представником позивача надано копію експертного висновку та оригінал для огляду. Згідно експертного висновку спеціаліста Полтавської регіональної біржі нерухомості [PERSON] встановлено вартість відновлювального ремонту належної Зіньківському дитячому будинку - інтернату імені О.В. Синяговського вул. Соборності, 91, м. Зіньків, Полтавська область частини пошкодженої внаслідок пожежі становить 18391 гри. Оцінювач робить висновок, що вартість, матеріальних збитків, які виникли 30.01.2017 р. Внаслідок пожежі, що трапилася в сільськогосподарському приміщенні ( інв. № 10310003 та знаходиться на балансі Зіньківського дитячого будинку - інтернату імені О.В. Синяговського за адресою: Полтавська обл., м. Зіньків, вул.. Соборності, 91, складає (з врах. ПДВ): 18391 грн. (вісімнадцять тисяч триста дев'яносто одна гривня). В даному висновку вказано, що оцінку проведено, а саме дата оцінки 30.01.2017 рік. Підстава виконання робіт: «договір від _____ лютого 2017 року». Сертифікат Полтавській регіональній біржі нерухомості№43 видано тільки 31.01.2017 року. Інших даних про дату проведення експертизи у висновку немає. Беручи до уваги те, що сертифікат Полтавська регіональна біржа нерухомості отримала після написання висновку, що він неналежним чином оформлений експертною установою, а тому суд не бере до уваги даний висновок, так як він є неналежним доказом. Відповідно до положень ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до ст. 135-1 КЗпП укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Суду не надані належні та допустимі докази, щодо наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника й щодо розміру матеріальної шкоди, яка спричинена працівником, і розміру шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача з урахуванням положень ст.137 КЗпП України та положень ст.138 цього Кодексу щодо обов'язку доведення умов покладення відповідальності за спричинену шкоду, передбачених ст.130 КЗпП України. Згідно такого Переліку посад і робіт затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24. займана Відповідачем посада не входить до вказаного Переліку посад та робіт, за якими відповідно до діючого законодавства України можуть укладатись письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Згідно вищевказаної постанови посади які входить до вказаного Переліку посад та робіт: «Завідувачі кас; завідувачі комор цінностей; завідувачі камер схову; завідувачі складів та їхні заступники. Старші контролери-касири і контролери-касири; старші контролери і контролери; старші касири і касири; а також інші працівники, які виконують обов'язки касирів. Завідувачі ощадних кас першого розряду і завідувачі операційних частин центральних ощадних кас; начальники відділів, старші інспектори й інспектори відділів з перевірки та знищення погашених цінних паперів республіканських головних управлінь і управлінь Держтрудощадкас СРСР; старші експерти й експерти; старші інспектори й інспектори республіканських головних управлінь Держтрудощадкас СРСР, які здійснюють експертизу й оплату виграшних білетів грошово-речових лотерей; головні експерти, старші експерти й експерти, старші інспектори й інспектори відділу експертизи цінних паперів Правління Держтрудощадкас СРСР; старші інспектори й інспектори депозитного відділу Правління Держтрудощадкас СРСР. Завідувачі (директори за відсутності завідувачів відділів і секцій) магазинів та їхні заступники; завідувачі скупних пунктів; завідувачі товарних секцій (відділів), відділів замовлень магазинів та їхні заступники; начальники цехів і дільниць підприємств торгівлі та їхні заступники. Начальники товарних і товаро-перевалочних дільниць; старші товарознавці і товарознавці, які безпосередньо обслуговують матеріальні цінності. Завідувачі підприємств громадського харчування та їхні заступники; завідувачі виробництва, начальники цехів (дільниць) та їхні заступники, старші адміністратори й адміністратори залів (метрдотелі) підприємств громадського харчування. Завідувачі заготовчих пунктів; завідувачі сепараторних відділень. Завідувачі аптечних установ та їхні заступники; завідувачі відділів аптечних установ та їхні заступники; завідувачі аптечних пунктів першої групи; провізори-технологи (рецептори-контролери), фармацевти (ручнисти); старші медичні сестри структурних підрозділів установ охорони здоров'я. Завідувачі господарства і коменданти будівель, які здійснюють зберігання матеріальних цінностей. Агенти з постачання; експедитори з перевезення вантажів; інкасатори. Роботи з приймання від населення всіх видів платежів та виплати грошей не через касу. Роботи з обслуговування торгових та грошових автоматів. Роботи: з приймання на зберігання, обробки, зберігання, відпуску матеріальних цінностей на складах, базах (нафтобазах), автозаправних станціях, холодильниках, харчоблоках, сховищах, заготовчих (приймальних) пунктах, товарних і товаро-перевалочних дільницях, камерах схову, коморах і гардеробах; з видачі (приймання) матеріальних цінностей особам, які перебувають у лікувально-профілактичних та санаторно-курортних установах, пансіонатах, кемпінгах, будинках відпочинку, готелях, гуртожитках, кімнатах відпочинку на транспорті, дитячих установах, спортивно-оздоровчих та туристських організаціях, піонерських таборах, а також пасажирам усіх видів транспорту; з екіпірування пасажирських судів, вагонів та літаків. Роботи: з приймання від населення предметів культурно-побутового призначення та інших матеріальних цінностей на зберігання, у ремонт та для виконання інших операцій, пов'язаних з виготовленням, відновленням або поліпшенням якості цих предметів (цінностей), їх зберігання та виконання інших операцій з ними; з видачі на прокат населенню предметів культурно-побутового призначення. Роботи з продажу (відпуску) товарів (продукції), їх підготовки до продажу незалежно від форм торгівлі та профілю підприємства (організації). Роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (супроводу), видачі (здачі). Роботи із закупівлі, продажу, обміну, перевезення, доставки, пересилання, зберігання, обробки та застосування у процесі виробництва дорогоцінних металів, дорогоцінного каміння, синтетичного корунду і виробів з них. Роботи з вирощування, відгодівлі, утримання і розведення сільськогосподарських та інших тварин». Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (з наступними змінами) роз'яснено, що розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсування), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік N 447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. N 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 р. N 1545-XII "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР". Відповідно до вищезазначеної статті договори можна укладати тільки при зайнятті посад і виконанні робіт, які передбачено Переліком N 447/24. Якщо ж до трудових обов'язків працівників такі функції не входять, то укладення договору про повну матеріальну відповідальність буде суперечити законодавству, навіть у разі, коли посада, яку займає працівник, або робота, що він виконує, була зазначена в Переліку N 447/24, як вказано в листі МІНІСТЕРСТВО ПРАЦІ ТА СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ від 27.05.2008 N 146/06/186-88. Слід звернути увагу, що договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність може укладатися за наявності одночасно двох умов: 1) наявність посади, яку працівник займає, або роботи, що він виконує, у загальному Переліку N 447/24; 2) виконання обов'язків згідно з посадою, виконання роботи за фахом має бути безпосередньо пов'язане зі збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених працівникам цінностей. Тому один формальний момент (наявність посади або роботи в Переліку N 447/24) не дає підстави для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні перелічені обов'язки. Згідно з нормами статті 134 КЗпП ( 322-08 ) відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації у випадках, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (п. 2 ст. 134 КЗпП). За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. З урахуванням наведеного договір про повну матеріальну відповідальність з комірником, який працює на підприємстві на 0.25 ставки за сумісництвом та на посаді паспортиста за основним місцем роботи, робота якого згідно з посадовою інструкцією не пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей, і така посада не внесена до Переліку таких посад і робіт, затверджених постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, не має юридичної сили та не може бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з його вини шкоди (постанова від 25 квітня 2012 р. № 6-16цс12). Крім того, чинним КЗпП України передбачено, що матеріальна відповідальність може бути покладена в повному обсязі спричиненої шкоди лише на осіб, перелічених в статті 134 КЗпП України, проте, докази ввіряння конкретного майна позивачу та його вина в пошкодженні чи зникненні майна відсутні. Позивачем також не надані докази, а саме розрахунки, якими він керувався в призначенні розміру відшкодування, які документально не підтверджені. Згідно ч.1 ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. А тому зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 2 ст.88 ЦПК України визначено, що, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. У відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed