Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, в якому зазначив, що 15.08.2008р. уклав із відповідачем кредитний договір №851/10/27-11/8-361 за яким відповідач отримав кредит у розмірі 18903,00 доларів США. Відповідач неналежним чином виконував обов`язки за кредитним договором, внаслідок чого в нього виникла заборгованість, яка станом на 13.04.2017р. становить 6477,82 доларів США та складається з 5459,99 доларів США заборгованості за кредитом, 1017,83 доларів США заборгованості по процентам. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 15.08.2008 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту на купівлю автотранспортних засобів 851/10/27-11/8-361. Загальними зборами акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на публічне акціонерне товариство та зміну найменування (назви) Банку на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк». Позивачем надано відповідачеві кредит на наступні цілі: для оплати придбаного автомобіля. В пункті 1.1 Кредитного договору визначеного графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. У порушення умов Договору, позичальник [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 13.04.2017 року утворилася прострочена заборгованість, а саме: -Сума заборгованості за кредитом - 5459,99 доларів США; -Сума заборгованості за відсотками - 1017,83 доларів США. На підтвердження чого позивачем надано розрахунок заборгованості. 19 серпня 2017 року по справі було ухвалено заочне рішення, яким позов задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором про надання кредиту у розмірі 6477,82 доларів США, а також понесені судові витрати у розмірі 2577,21 грн. Ухвалою від 18 жовтня 2017 року заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Ухвалою від 10 листопада 2020р. здійснено заміну позивача на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Представник відповідача подав до суду заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій просив застосувати до правовідносин позовну давність за ст.ст. 257, 267 ЦК України у три роки та відмовити у задоволенні позовних вимог в період з вересня 2008р. по травень 2014р. Дану заяву обґрунтовано тим, що позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідна правова позиція викладена у Постановах ВСУ від 23.11.2016р. №308/16549/13-ц та від 14.12.2016р. №712/918/14-ц. У додатку №1 до кредитного договору №851/10/27-11/8-361 визначено графік погашення заборгованості. Враховуючи зазначений графік, а також те, що позовну заяву подано 16 травня 2017 року, перебіг трирічного строку позовної давності щодо періодичних платежів розпочався у червні 2014 року, тому в межах позовної давності перебувають вимоги що виникли з червня 2014 року. загальний розмір заборгованості в межах строку позовної давності складає 3462,56 доларів США, з яких основна сума боргу - 3378 доларів США, та проценти за кредитом - 114,56 доларів США (а.с. 88). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях. Вважав, що звернення банку до третейського суду в даному випадку перериває строки позовної давності. Представник відповідача частково заперечувала проти позову та наполягала на застосуванні наслідків спливу позовної давності до частини заборгованості, оскільки звернення банку до третейського суду, якому спір був не підвідомчій, не може переривати позовну давність. Позовна давність переривається лише при зверненні до належного суду. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 15 серпня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №851/10/27-11/8-361 за яким позичальнику було надано кредит у розмірі 18903,00 доларів США зі сплатою 5% річних на купівлю автотранспортних засобів. Пункт 1.1.1. договору встановлює графік погашення заборгованості по кредиту, де виплати становлять щомісячний платіж в наступних розмірах: з вересня 2008р. по липень 2015р. по 225 доларів США щомісячно, і у серпні 2015р. - 228 доларів США. Згідно до п.п. 2.4.1. договору, нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті наданого кредиту щомісячно. За п.п. 2.4.3., проценти нараховані на прострочену заборгованість за кредитом, вважаються простроченими процентами. (а.с. 5-14 тому 1) АТ «Альфа-Банк», є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк». (а.с. 25-42 тому 1, а.с. 51-71 тому 2) За розрахунком позивача, заборгованість відповідача [PERSON] станом на 13.04.2017р. становить 6477,82 доларів США та складається з 5459,99 доларів США заборгованості за кредитом, 1017,83 доларів США заборгованості по процентам. (а.с. 21-24 тому 1). 19.03.2015р. ПАТ «Украсоцбанк» подало позов до [PERSON] до Постійнодіючого третейського суду при Асоціації українських банків, рішенням якого від 22.04.2015р. було задоволено вказаний позов про стягнення кредитної заборгованості та стягнено з [PERSON] на користь ПАТ «Украсоцбанк» 184794 грн 64 коп. заборгованості за кредитним договором і 2247 грн 95 коп. третейського збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 24.11.2016р.скасовано рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків від 22.04.2015р. з посиланням на те, що [PERSON] є споживачем послуг банку і спір виник щодо заборгованості за кредитом, суд дійшов висновку, що така справа не підвідомча третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди». Згідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Відповідно до п.1. ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. П. 1.1 кредитного договору визначено порядок погашення суми основної заборгованості до 10 числа кожного місяця згідно графіку. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникнуло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до ст. 256 ЦК позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). У разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань Таку правову позицію було визначено Верховним Судом України в Постановах від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13, 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14 та 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16. Однак, такого принципу розрахунку заборгованості Банком не дотримано. Частина позовних вимог знаходиться поза межами строку позовної давності, про застосування якої відповідачами було заявлено суду у заяві про застосування наслідків спливу строку позовної давності, а також наголошено про це представником відповідача у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства") Частинами 3,4 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилом цієї статті докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 12 ЦПК України. Частина 1ст.44 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ч.1-4 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з довідкою, складеною ПАТ «Укрсоцбанк», станом на 13.04.2017 р. останній черговий платіж здійснено позичальником 08.08.2013р. (зворотній бік аркуша справи 22 тому 1) Банк звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом лише 16.05.2017 р., тобто з пропуском строку позовної давності щодо ряду чергових платежів. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК). Сторонами узгоджений графік погашення заборгованості (Додаток № 1 до кредитного договору Детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту). Позовну заяву подано 16 травня 2017 року, перебіг трирічного строку позовної давності щодо періодичних платежів розпочався 16 травня 2014 року, а отже в межах строку позовної давності знаходяться вимоги, що виникли з червня 2014 року. Вимога про дострокове повернення боргу, яка подана разом із позовною заявою, не є такою, що змінює строк виконання зобов`язання, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів отримання вимоги відповідачем. Вимога про дострокове повернення боргу повинна бути належним чином вручена (Постанова від 23.01.2019 року № 496/1095/16-ц, Постанова від 16.05.2018 року № 320/8269/15-ц). Відповідно до п. 7.2 Договору кредиту, всі повідомлення за цим договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку, якщо здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом, за зазначеними адресами сторін, або вручені під розписку про отримання. Датою отримання таких повідомлень буде вважатися у випадку надіслання рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом - дата поштового штемпеля відділу одержувача, а у випадку вручення позичальнику особисто під розписку про отримання - дата їх особистого вручення. Позивачем до позовної заяви не надано документів, на яких би містився штемпель поштового відділення відповідача, а отже вимога не може вважатися такою, що належним чином вручена. З травня 2014р. по липень 2015р. минуло 15 місяців (щомісячний платіж 225,00 доларів США помножити на 15 місяців) що разом дорівнює 3375,00 доларів США + 228,00 доларів США (місячний платіж за серпень 2015р.) = 3603,00 доларів США. (згідно додатку №1 до кредитного договору а.с.12 тому 1) Згідно до розрахунку позивача (на аркуші справи 23 тому1), відсотки по кредиту за період з травня 2014 по серпень 2015р. в доларах США складають: 8,39 +9,61 +11,25 +11,49 +13,25 +12,92 +14,30 +16,76 +15,64 +15,97 +20,46 +18,35 +19,26 +22,25 +21,07 = 230,97 доларів США. Таким чином, в межах позовної давності перебувають вимоги позивача щодо заборгованості, яка виникла з щомісячних платежів, починаючи з червня 2014 року. загальний розмір заборгованості в межах строку позовної давності складає 3833,97 доларів США, з яких основна сума боргу - 3603 доларів США, та проценти за кредитом - 230,97 доларів США. Що стосується впливу на перебіг строку позовної давності звернення ПАТ «Укрсоцбанк» з позовом до Постійно діючого третейського суду при Асоціації українських банків 19.03.2015р. - суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Пред`явлення позову до суду це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України (в редакції на час пред`явлення позову) суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом. Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України (в редакції на час пред`явлення позову). Позовна заява оформлюється з додержанням вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір. За змістом викладеного, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або її повернув, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підсудності, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про третейські суди» №1701-ІV третейський суд - недержавний незалежний орган, що утворюється за угодою або відповідним рішенням заінтересованих фізичних та/або юридичних осіб у порядку, встановленому цим Законом, для вирішення спорів, що виникають із цивільних та господарських правовідносин. Із ч. 2 ст. 1 Закону №1701-ІV слідує, що до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Рішенням Конституційного Суду України від 10 січня 2008 року № 1-рп/2008 у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VІІІ «Третейське самоврядування» Закону України «Про третейські суди» (справа про завдання третейського суду) роз`яснено, що третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України). Третейські суди не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції. Стаття 6 Закону №1701-ІV визначає підвідомчість справ третейським судам. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-ІV (доповнено Законом України від 3 лютого 2011 року №2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам», який набрав чинності 11 березня 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З матеріалів справи вбачається, що укладений АКБСР «Укрсоцбанк» і [PERSON] кредитний договір містить третейське застереження в пункті 6.2. (а.с. 10 тому 1). Так, у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони домовилися про те, що спір між ними підлягає розгляду у Постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. У 2015 році ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до вказаного третейського суду за вирішенням спору. Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 22 квітня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь банку 184794 грн 64 коп. заборгованості за кредитним договором і 2247 грн 95 коп. третейського збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року вказане рішення третейського суду скасовано. Установивши, що [PERSON] є споживачем послуг банку і спір виник щодо заборгованості за кредитом, суд дійшов висновку, що така справа не підвідомча третейському суду в силу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону №1701-ІV. Третейські суди не входять до системи судів загальної юрисдикції та не є органом правосуддя, пред`явлення позову до якого, в розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України, перериває перебіг позовної давності. До того ж, спір, який виник між сторонами, не підвідомчий третейському суду. Аналогічний правовий висновок наведено й у постанові Верховного Суду від 09.12.2019р. у справі №385/3950/17-ц, зазначивши, що в силу вимог ч.2 ст.264 ЦК України, перериває позовну давність пред`явлення особою позову до третейського суду, до підвідомчості якого згідно із ст.6 ЗУ «Про третейський суд» відноситься вирішення відповідного спору. Як зазначено вище, перебіг строку, в межах якого ПАТ «Укрсоцбанк» могло звернутися до місцевого суду з вимогою про захист свого порушеного права, почався 08.08.2013р. Але банк пред`явив позов до місцевого суду лише 13 травня 2017 року (згідно штемпеля на конверті), а в ході судового розгляду [PERSON] зробив заяву про застосування позовної давності. Таким чином на користь ПАТ «Укрсоцбанк» з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором з врахуванням строку позовної давності у розмірі 3833,97 доларів США. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналогічна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року по справі № 373/2054/16-ц. В задоволенні іншої частини позовних вимог необхідно відмовити. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, суму задоволених вимог 3833,97 доларів США необхідно помножити на суму сплаченого судового збору 2577,21 грн. та поділити на суму первісних вимог 6477,82 доларів США, що дорівнюватиме 1525,35 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial