Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», у якому просить визнати недійсними п.п. 1.1.1, 2.5 Договору про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08 від 05 серпня 2008 р. та визнати недійсним Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08 від 05 серпня 2008 р.. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступник - ПАТ «Укрсоцбанк») було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08 від 05 серпня 2008 р. Пунктом 1.1.1 Кредитного договору визначено, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, із сплатою 14% річних, та комісій, в розмірі, та в порядку, визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 20\~000 доларів США, встановлено графік змін максимального ліміту заборгованості. Відповідно до п. 2.5 Кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті щомісячно до 10 числа (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, на рахунок №2208 в Тернопільській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк», а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. На час укладення спірного кредитного договору у відповідача були відсутні дозвільні документи (ліцензії) на кредитування клієнтів на споживчі цілі, а саме Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій, яку відповідач отримав лише 05 травня 2011 року. Таким чином, на момент вчинення правочину існували обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК ( 435-15 ). Згідно п.9 статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Послуги, що надаються банками відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність», були визначені в статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відповідно до законопроекту №0972 від 12.12.2012 р. На даний час, спеціальним Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» в статті 4 не встановлено порядок надання споживачам фінансових послуг (фінансовий кредит) відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківська діяльність» кредитів в іноземній валюті. ПАТ «Укрсоцбанк», станом на 5 серпня 2008 року, відповідно до умов оспорюваного договору, не мав право надавати кредити готівковою іноземною валютою з операційної каси банку на споживчі потреби. ПАТ «Укрсоцбанк», згідно ліцензії на здійснення валютних операцій №5 від 5 жовтня 2011 року мав право виконати оспорюваний договір лише протягом 11 діб, тобто з 5 жовтня 2011 року по 16 жовтня 2011 р. Право надавати фінансові кредити готівковою іноземною валютою ПАТ «Укрсоцбанк» отримав лише 5 жовтня 2011 року, відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст. 1054 («Кредитний договір») та п.6 ч.1 ст.4. ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Згідно Положення про Тернопільську обласну філію Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», затвердженого загальними зборами акціонерів 21 липня 2000 р. Протокол №13, в якому вказується, що філія уповноважена на здійснення лише банківських операцій в межах банківської ліцензії (п.2.2.), а не фінансових послуг. В оспорюваному договорі не зазначено про відкриття банківського (поточного) рахунку та не встановлено номер позичкового рахунку, який повинен встановлюватись в момент відкриття поточного (клієнтського) рахунку, який повинен бути відкритий з метою зарахування на нього суми наданого кредиту (відсутня істотна та обовязкова умова кредитного договору). Оспорюваний договір є змішаним договором про надання фінансових послуг (кредитний договір та договір банківського рахунку), який регулюється положеннями гл.63, гл.71 ЦК України та гл.72 ЦК України, іншими актами цивільного законодавства та нормативно-правовими актами НБУ. Згідно ст. 1066 ЦК України та пункту 1.8 «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», яка затверджена постановою Правління НБУ від 12.11.2003 р. №492, визначене поняття поточного рахунку: «Банки відкривають своїм клієнтам та договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України». Видача готівкової іноземної валюти відповідно до актів цивільного законодавства та нормативно-правових актів НБУ можлива лише з банківського рахунку клієнта банку (клієнтського рахунку, поточного рахунку, балансового рахунку 2620). Таким чином, відповідач за оспорюваним договором зобовязався надати [PERSON] кредит в сумі 20\~000 доларів США, в період з 5 серпня 2008 року, з позичкового рахунку, який до цього часу не був відкритий. Банк із 5 серпня 2008 року до цього часу не надав кредит в сумі 20\~000 доларів США. Всупереч вимог ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, у кредитному договорі відповідачем не були дотримані особливі істотні умови (предмет і сума), встановлені п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» для споживчого кредиту. Зокрема, всупереч вимогам Постанови Правління НБУ № 337 від 14.08.2003 року Постанови Правління НБУ № 495 від 14.10.2004 р.. абзацу 2 ч.2 ст. 1067, ч.1 ст. 1068 ЦК України та п.3.4 Постанови Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», банком не було відкрито банківського рахунку для зарахування на нього сум наданих кредитних ресурсів, що є введенням позивача в оману щодо надання кредитних ресурсів в іноземній валюті. Із наведених вище підстав, [PERSON] просить визнати недійсним Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08 від 05 серпня 2008 р. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просить суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить суд відмовити в задоволенні позову за безпідставністю. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. 05 серпня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії №770/38-784-08, згідно якого Банк зобовязався надавати Позичальнику кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Пунктом 1.1.1 кредитного договору визначено, що надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами, зі сплатою 14% річних, та комісій, в розмірі, та в порядку, визначеному цим договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 20\~000 доларів США, встановлено графік змін максимального ліміту заборгованості. Згідно п.2.1 Кредитного договору, видача траншів кредиту на цілі, визначені п.1.2 цього договору проводиться шляхом видачі готівки або безготівковим перерахуванням з позичкового рахунку №2203 (номер не вказано) в Тернопільській філії АКБ «Укрсоцбанк» в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу, а відповідно до п.3.1.1 кредитного договору, кредитор зобов'язаний протягом одного робочого дня від дати набрання чинності договору, визначеного п.1.3 цього договору, і виконання позичальником п.п.3.3.1, 3.3.3, 3.3.14 цього договору, відкрити позичальнику в Тернопільській філії АКБ «Укрсоцбанк» позичковий рахунок №2203 (номер не вказано) і сплатити з нього розрахункові документи позичальника або видати готівку в межах суми кредиту. Згідно п.2.5 Кредитного договору, сплата процентів за користування кредитом здійснюється у валюті щомісячно до 10 числа (десятого) числа місяця, наступного за місяцем, в якому нараховані проценти, на рахунок №2208 (номер не вказано) в Тернопільській обласній філії АКБ «Укрсоцбанк», а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як\~ за\~ зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін\~ та\~ інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60, ч.3 ст.61 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 2. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.ч.1, 6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. 6. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд не приймає до уваги покликання позивача на неправомірність надання банком кредиту в іноземній валюті. Так, 29.12.2001 року АКБ «Укрсоцбанк» отримало від НБУ банківську ліцензію №5 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл №5-1 на право здійснення банківських операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно додатку до даного дозволу. Відповідно до ст.2, п.3 ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі банківські операції: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно зі\~статтею 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192\~ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47\~Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II\~Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків»\~є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5\~Декрету про валютне регулювання). Наведене зазначається у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року\~ № 5, де також вказано і те, що щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44\~Закону України «Про Національний банк України»\~в межах своїх повноважень прийнято\~Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У звязку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк», на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, укладаючи кредитний договір з позивачем в іноземній валюті та нараховуючи платежі за цим договором, діяв в межах своїх повноважень та згідно вимог чинного законодавства, підстави для визнання частин оспорюваного договору недійсними з цих підстав відсутні. Відповідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Частиною 1 статті 230 ЦК України, передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Суд вважає, що позивачем не доведено ті обставини, що спірний правочин, а також пункти у ньому, зокрема 1.1.1, 2.5 укладені ним внаслідок помилки, а тому вважає, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання недійсним правочину, укладеного внаслідок помилки, не підлягає до задоволення. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed