Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася суду з позовом та просить розірвати шлюб з відповідачем, укладений 25 листопада 2007 року, в якому народилися діти дочка [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що після одруження вони проживали у будинку матері відповідача, але сімейне життя не склалося по причині зловживання відповідачем спиртними напоями, що призводило до систематичних конфліктів, рукоприкладства і погроз. Відповідач неодноразово погрожував її вигнати з будинку і хотів розірвати шлюб, не ночував вдома по 2-3 доби без пояснень. В останні 3 роки відповідач проживав і працював в Республіці Чехія і періодично приїжджав у м.Болехів, однак стосунки між ними розладилися і вони стали чужими людьми та не живуть сімейним життям. Шлюб існує формально і перебування у шлюбі суперечить її інтересам та інтересам дітей. 20 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12 листопада 2020 року за клопотанням відповідача надано термін для примирення на 4 місяці та зупинено провадження у справі. 12 березня 2021 року поновлено провадження у справі. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав та вказав, що після повернення на Україну влаштувався на роботу, не зловживає спиртними напоями, з дружиною вони не помирилися через небажання дружини. Суд,\~заслухавши пояснення позивача, її представника та відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.\~\~\~ Частиною першою ст. 15, частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.\~\~\~\~\~\~ Згідно вимог ст.77, 81\~ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, спір виник з приводу сімейних відносин щодо припинення шлюбу. Встановлено, що сторони уклали шлюб 25 листопада 2007 року у виконавчому комітеті Гузіївської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області актовий запис № 15 (а.с.6) та є батьками неповнолітніх дітей: дочки [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7-8). Пояснення сторін у судових засіданнях відносно поведінки кожного свідчать про відсутність у них поваги та почуття любові один до одного, немає взаєморозуміння, тобто тих основ, на яких утримується міцна сім`я. Доводи позивача про те, що її подальше спільне життя з відповідачем внаслідок непорозумінь та неприязних стосунків, що склалися між ними, буде суперечити її інтересам та інтересам їхніх дітей, заслуговують на увагу. Так, судом становлено, що причинами розладу подружніх відносин є те, що із-за частих скандалів, які вчиняв відповідач в присутності дітей, його схильності до вживання алкогольних напоїв, позивач втратила почуття любові, поваги до нього. І подальше проживання з відповідачем, який не змінив своєї поведінки, неодмінно викличе психологічні стреси, від яких необхідно вберегти не тільки позивача, яка потребує спокою, але малолітніх дітей. Відповідач, заперечуючи щодо розірвання шлюбу, не подав суду доказів того, що їхня сім"я не розпалася і збереження шлюбу є можливим. Його ультимативні заяви не хочу розлучатися суд розцінює, як відтермінування розірвання шлюбу, оскільки він не взмозі змінити ситуацію, яка склалася у стосунках з позивачем, доводи якої були переконливими про те, що сім`ю зберегти неможливо. Окрім того, встановлено, що справа перебуває на розгляду з жовтня 2020 року, судом надавався термін на примирення за клопотанням відповідача, але сторони і надалі перебувають в неприязних відносинах та проживають окремол вже більше півтора року. Згідно з ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При розгляді даної справи суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сімї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносини, примушування до їх збереження, є порушенням прав жінки, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч.3,4 ст. 56 СК ). Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пленум ВСУ у п.10 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, роз"яснив, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач, скориставшись даним правом, звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, оскільки шлюбні відносини припинені та подальше існування шлюбу неможливе та суперечить її інтересам та інтересам їхніх дітей, чим висловила своє небажання зберегти цей шлюб. Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження. З`ясувавши фактичні обставини справи, причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що подальше сімейне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, позивач категорично відмовляється перебувати в шлюбі з відповідачем, отже, подальше її перебування у цьому шлюбі суперечило б її інтересам, їх малолітніх дітей, сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати. При таких обставинах, враховуючи інтереси кожного з подружжя, їх дітей, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно, а тому шлюб слід розірвати, малолітнього сина, який не досяг 14- річного віку, залишити на проживанні з матір`ю. Відповідно до статті 113 Сімейного кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Тому за бажанням позивача суд відновлює їй дошлюбне прізвище - [PERSON] . Вирішуючи питання\~відшкодування судових\~витрат (\~які в\~даному спорі\~складаються зі\~сплати судового\~збору та\~витрат на\~правову допомогу),\~суд враховує\~вимоги ст.141 ЦПК України,\~згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, які в разі задоволення позову - покладаються на відповідача, а також враховує заперечення відповідача щодо такого розміру судових витрат. Згідно ч.\~1-6\~ст.\~137\~ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до\~ст. 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність"\~гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. З матеріалів справи\~\~вбачається, що 13 жовтня 2020 року [PERSON] уклала з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги №22 та погодила вартість послуг в загальній сумі 3000 грн. (а.с.9) Так,\~ з\~наданого позивачем розрахунку (акту) вартості за надані послуги по договору №22 від 13 жовтня 2020 року, що такі послуги, як складання позовної заяви, консультація, участь в розгляді справи надавались загальною тривалістю 187 хвилин, тобто 3 години 07 хв. (а.с.12), при цьому консільтація тривала 40 хв, вартість - 500грн., підготовка та складання позову 120хв. - вартістю 1000грн.. представництво інтересів у суді -1500грн. (а.с.12). Позивач додала до матеріалів справи квитанцію до прибуткового касового ордера №33 про сплату 1500грн. за підготовку і складання позову, хоч в акті ця сума визначена - 1000грн. (а.с.11). Однак, з позовної заяви вбачається, що вона викладена всього на 2 сторінках, окремі вимоги заяви написані власноручно самою позивачкою, а не адвокатом при її складанні ( зокрема, щодо визначення місця проживання та з ким залишити на проживанні дитину), до суду подано незначну кількість копій документів (3 копії), підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, адвокат брав участь в судових засіданнях тривалістю 25 хв, .що свідчить про те, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 2100 грн. (1300 грн. - витрати за підготовку і складання позову + 840 грн.- судового збору). На підставі наведеного, ст.110-112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved