Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

[PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати за нею право користування квартирою [ADDRESS]; усунути перешкоди у здійсненні права власності [PERSON] на 1/5 частину Квартири шляхом вселення [PERSON] в Квартиру та забезпечити можливість проживання разом із законним представником, а саме нею; усунути перешкоди [PERSON] у користуванні Квартирою шляхом її вселення у Квартиру; зобов'язати відповідачів надати [PERSON], як законному представнику малолітнього [PERSON], дублікат ключів від вхідних дверей до Квартири та не чинити перешкод у користуванні Квартирою [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову зазначила, що вона проживала у цивільному шлюбі з [PERSON] за адресою Квартири з осені 2001 року. Факт її вселення та проживання в Квартирі не заперечувався ні наймачем [PERSON], ні іншими користувачами Квартири. 22.07.2008 року у них з [PERSON] народився син [PERSON] 22.08.2008 року вони з відповідачем [PERSON] зареєстрували шлюб. Після народження [PERSON] вони стали проживати у Квартирі втрьох разом з відповідачами. Факт вселення дитини в Квартиру та її наступне проживання також не заперечувались ані наймачем, ані іншими користувачами Квартири. 17.03.2009 року Квартиру було приватизовано та [PERSON] став власником 1/5 частини Квартири. Починаючи з вересня 2013 року, її відносини з [PERSON] погіршилися і останній став чинити їй та сину [PERSON] перешкоди у проживанні в Квартирі. 19.01.2014 року [PERSON] вигнав її з сином з Квартири та замінив у Квартирі замки. До примусового виселення [PERSON] та [PERSON] з Квартири, тобто до 19.01.2014 року, у Квартирі проживали фактично позивачі та [PERSON] З літа 2013 року з ними став проживати брат чоловіка [PERSON] Відповідач [PERSON] фактично не проживала та не проживає у спірній Квартирі, а мешкає в с. Котовське Полтавської області. Станом на даний час у спірній Квартирі проживають відповідач [PERSON] та [PERSON] Позивач не має у власності іншого житла в м. Харкові та не має можливості забезпечити нормальні умови проживання для себе та сина [PERSON], у зв'язку з чим звернулась до суду з дійсним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримали в повному обсязі. Позивач [PERSON], допитана за її згодою в якості свідка, пояснила, що батьком відповідача неповнолітньої [PERSON], [INFO], є відповідач [PERSON], рідний брат її чоловіка [PERSON] Вона проживала у спірній Квартирі з осені 2001 року та заселилась до Квартир спочатку в якості дівчини, а потім в якості дружини [PERSON] за згодою всіх мешканців Квартири. Жоден з осіб, які проживали в Квартирі, не заперечував проти її вселення та не звертався до міліції або з позовами до суду з приводу неправомірності її вселення до Квартири та проживання в ній. В Квартирі вона прожила 13 років, до 19.01.2014 року. Її син, позивач [PERSON], [INFO], проживав в Квартирі з народження і до 19.01.2014 року. В цей день, 19.01.2014 року, було свято, та вона з дитиною поїхала в гості. Їй зателефонував її чоловік [PERSON] та повідомив, що замінив замки в Квартирі та що вона з сином може не повертатись. Вона повернулась додому, а саме до Квартири, приблизно о 19-20 год. та не змогла відчинити двері до Квартири. Двері їй відчинив чоловік [PERSON] та впустив її до Квартири для того, щоб вона забрала свої речі. Після цього вона ще намагалась потрапити до Квартири, проте її не відчиняли двері. Також пояснила, що залишалась зареєстрованою за місцем проживання в Полтавській області, тому що питання її реєстрації в Квартирі не виникало ні у неї, ні у інших осіб. Зазначила, що готова за свої кошти зробити дублікат ключів від Квартири, якщо відповідачі нададуть їй для цього комплект ключів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні не заперечували, що [PERSON] та її син [PERSON] дійсно проживали в Квартирі до січня 2014 року. Проте зазначили, що вказані особи добровільно виїхали з Квартири. В подальшому [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'являлись, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини не явки суду не повідомили, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи в їх відсутності, суду не надали. Інші відповідачі в судове засідання не з'явились, про час та дату судового розгляду повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову, заяви про розгляд справи в їх відсутності, суду не надали. Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив ухвалити рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON] Московським відділом реєстрацій актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції 22.08.2008 року зареєстровано шлюб, актовий запис за № 724, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище - [PERSON]. Як вбачається із Свідоцтва про народження серії [NUMBER], [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки № 764, виданої 11.03.2014 року дільницею № 32 КП «Жилкомсервіс», за адресою Квартири зареєстровані: [PERSON] з 23.06.1989 року, [PERSON] з 08.07.1992 року, [PERSON] з 27.10.1999 року, [PERSON] з 17.12.2008 року. Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 17.03.2009 року, реєстраційний № 5-09-300592, зареєстрованого в КП "ХМБТІ", Квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], по 1/5 частині за кожним. Як вбачається з листа начальника Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 67/5313 від 10.02.2014 року, заява [PERSON] про прийняття заходів до чоловіка [PERSON], який 19.01.2014 року змінив замок на вхідних дверях до Квартири та перешкоджає проживанню, зареєстрована у Московському РВ ХМУ ГУМВСУ в Х/о 28.01.2014 року. З [PERSON] проведено профілактичну бесіду про недопущення конфліктних ситуацій у побуті. Таким чином, судом з показань [PERSON], допитаної в якості свідка, встановлено, що вона у 2001 році вселилась до Квартири та проживала в неї до 19.01.2014 року за згодою спочатку наймача Квартири та членів його сім'ї, а в подальшому - за згодою співвласників Квартири, спочатку в якості співмешканки [PERSON], а в подальшому - в якості його дружини та матері співвласника Квартири [PERSON], [INFO]. Факт проживання [PERSON] в Квартирі до 19.01.2014 року також був підтверджений в судовому засіданні відповідачами [PERSON] та [PERSON] Доводи вказаних відповідачів відносно того, що позивачі [PERSON] та [PERSON] добровільно залишили Квартиру та виселились з неї, спростовуються не тільки показаннями [PERSON], допитаної в якості свідка, а й вказаним вище листом начальника Московського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області № 67/5313 від 10.02.2014 року. Доказів того, що наймач та члени його сім'ї, а в подальшому - співвласники Квартири, заперечували проти проживання в ній [PERSON] та зазначали на неправомірності її вселення до Квартири, суду надано не було. Крім того, [PERSON], допитана в якості свідка, зазначила, що вселилась та проживала в Квартирі за згодою всіх її наймачів (співвласників) та останні не звертались до міліції або з позовами до суду з приводу неправомірності її вселення до Квартири та проживання в ній. За таких обставин суд, розглядаючи справу на підставі наданих сторонами доказів, вважає доведеним факт проживання [PERSON] в Квартирі за згодою спочатку наймача Квартири та членів його сім'ї, а в подальшому - за згодою співвласників Квартири, до 19.01.2014 року та факт перешкоджання їй в подальшому в такому проживанні. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] є співвласником Квартири, позивач [PERSON] - його законним представником. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). За таких обставин суд приходить до висновку відносно обґрунтованості позовних вимог, пред'явлених [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON], щодо вселення останнього до Квартири та зобов'язанні відповідачів не чинити йому перешкод у користуванні вказаною власністю. Щодо позовних вимог, пред'явлених [PERSON] у власних інтересах, суд керується наступним. Згідно ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], яка за фактичною згодою спочатку наймача Квартири та членів його сім'ї, а в подальшому, після приватизації Квартири - за фактичною згодою її співвласників, проживала у вказаній Квартирі протягом 13 років в якості члена сім'ї, дружини співвласника [PERSON], а також в якості матері і законного представника співвласника [PERSON], набула право користування вказаною Квартирою. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про визнання за нею права користування Квартирою, вселення до неї та зобов'язанні відповідачів не чинити їй перешкод у користуванні Квартирою. При цьому сам по собі факт реєстрації [PERSON] за місцем проживання за іншою адресою не може бути підставою для відмови в позові, оскільки згідно ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Оскільки вселення позивачів до Квартири та подальше користування ними Квартирою потребують наявності у них ключів від вказаної Квартири, суд також вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в частині зобов'язання відповідачів надати позивачам ключі від Квартири для забезпечення можливості виготовлення останніми їх дублікату.

Outcome: approved