Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-02 00:00:00

Позивач ТОВ "Перший український експертний центр" звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Будинок, в якому розташована квартира відповідача, з 01 жовтня 2012 року до 28 квітня 2017 року перебував на балансі ТОВ "Перший український експертний центр". За цей час, як стверджував позивач, ним надавались [PERSON] послуги з утримання будинку і прибудинкової території, послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, проте відповідач належним чином не сплачувала за отримані послуги, допустила заборгованість з їх оплати у сумі 4035,01 грн. З цих підстав ТОВ "Перший український експертний центр" просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість з оплати за житлово-комунальні послуги у сумі 4035,01 грн, інфляційні втрати у сумі 816,57 грн та три проценти річних у розмірі 234,52 грн, а також присудити з відповідача судовий збір у сумі 1762,00 грн. Відповідач подала до суду відзив на позовну заяву ТОВ "Перший український експертний центр", в якому зазначила про необґрунтованість вимог позивача, покликаючись на те, що між сторонами не укладався договір про надання житлово-комунальних послуг. Також [PERSON] зазначила, що у розрахунку заборгованості не зазначено, які саме житлово-комунальні послуги надавались [PERSON] , тарифи на житлово-комунальні послуги, згідно з якими здійснювались нарахування, є нечинними. Також [PERSON] вказувала на те, що право на оплату послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення мають виключно її виконавці ПАТ "Київенерго" та ПАТ АК "Київводоканал". ТОВ "Перший український експертний центр" не мало у спірний період ліцензії у сфері теплопостачання. Крім цього відповідач зазначила про те, що ТОВ "Перший український експертний центр" пропустило строк позовної давності та подала заяву про застосування строку позовної давності. ТОВ "Перший український експертний центр" подало до суду відповідь на відзив [PERSON] , в якому зазначило про надуманість тверджень [PERSON] , викладеної у відзиві на позовну заяву. Так, позивач стверджував, що відсутність укладеного між ним та відповідачем договору про надання житлово-комунальних послуг не звільняє [PERSON] від обов`язку сплачувати за надані їй послуги. Також відповідач вказував на те, що ним не пропущено строк позовної давності. У запереченнях на відповідь на відзив [PERSON] наголосила, що у ТОВ "Перший український експертний центр" відсутня ліцензія у сфері теплопостачання, а тому позивач не вправі вимагати у відповідача оплату послуг з централізованого опалення та водопостачання. Щодо оплат за житлово-комунальні послуги, то позивач здійснювала лише сплату за спожиті послуги, а ненадані послуги не оплачувала. Також [PERSON] вказувала на те, що ТОВ "Перший український експертний центр" надавались послуги неналежної якості, зокрема після створення ОСББ "Маршала Тимошенка, 15-Г" виявилось, що протипожежна система не працює, а витрати за її утримання включались в тариф. Представник позивача в судове засідання, призначене на 12 год 00 хв 03 червня 2020 року, не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена, подала заяву, у якій просила суд розглядати справу за її відсутності, а позовні вимоги її довірителя - задовольнити. Відповідач у судове засідання, призначене на 12 год 00 хв 03 червня 2020 року, не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справу за її відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV (тут і далі - у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Хоч і ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг саме по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, сформульованій у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі №461/12597/15-ц, від 09 серпня 2019 року №459/3958/15-ц). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (т. 1, а. с. 139). Будинок, в якому розташована квартира відповідача, з 01 жовтня 2012 року до 28 квітня 2017 року перебував на балансі ТОВ "Перший український експертний центр" (т. 1, а. с. 128-133, 134-138). За цей час позивачем надавались мешканцям будинку [ADDRESS] послуги з утримання будинку і прибудинкової території. Ці обставини підтверджуються договорами, укладеними між ТОВ "Перший український експертний центр" та виконавцями послуг, актами виконаних робіт: договором на комплекс робіт з технічного обслуговування ліфтів від 01 жовтня 2012 року укладеним з МПП "Перун", та актами здачі-приймання робіт; договором на вивезення та знешкодження твердих побутових відходів від 01 жовтня 2012 року №2/1848-К-12, укладеним з ТОВ "Фірма "Володар-Роз", та актами надання послуг; договором на технічне обслуговування пожежних систем від 15 листопада 2012 року №107-О, укладеним з ТОВ "Спутнік-Крим", актами приймання наданих послуг; підрядним договором на технічне обслуговування та ремонт диспетчерських систем від 01 серпня 2013 року №16-08-2013то, укладеним з ПП "Виробничо-конструкторська фірма "Промінь", актами здачі-прийняття робіт (послуг); договір на проведення захисту від шкідників та комплексу протиепідемічних заходів на територіях та в будівлях від 01 лютого 2014 року №03-6907, укладеним з КП "Профдезінфекція", актами здачі-прийняття робіт (послуг) (т. 1, а. с. 140-208). Також жителі будинку [ADDRESS] отримували послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які надавались позивачем. Відповідно до п. п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт. При цьому факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №640/18143/16-ц). Так, ст. 18 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV передбачає, що у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення та підписання акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Представник виконавця повинен з`явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензій. Спори щодо задоволення претензій споживачів вирішуються в суді. Споживач має право на досудове вирішення спору шляхом задоволення пред`явленої претензії. У разі встановлення за результатами аналізу факту погіршення нормованих показників якості води, витрати споживача, які він здійснив при оплаті вартості проведення аналізу води, підлягають компенсації за рахунок виконавця/виробника. У своїй постанові від 07 лютого 2018 року у справі №521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. Оскільки ТОВ "Перший український експертний центр" надавались власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] послуги з утримання будинку і прибудинкової території, яка отримувала вказані послуги і користувалася ними, у відповідача виник обов`язок оплатити ці послуги. Зі свого боку відповідач не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що послуги не були надані їй ТОВ "Перший український експертний центр" чи надані неналежним чином (звернення з претензіями, скаргами). Також [PERSON] не навела доказів на підтвердження того, що вона оспорювала тарифи, на підставі яких обраховувалась вартість послуг. Покликання [PERSON] на те, що протипожежна система в будинку [ADDRESS] була несправною, а тому вартість з її обслуговування не могла включатись в тариф, суд відхиляє, позаяк на підтвердження своїх доводів відповідач надала лист ТОВ "Уктехсервіс" щодо стану протипожежної системи в будинку [ADDRESS] , який був складений лише 27 березня 2019 року, тобто майже через два роки після того, коли будинок був переданий в управління ОСББ "Маршала Тимошенка, 15-Г", яке прийняло у позивача указаний об`єкт нерухомості без жодних зауважень (т. 1, а. с. 134-138). Отже, позивачем не доведено той факт, що несправність протипожежної системи в будинку [ADDRESS] виникла саме у період, коли будинок перебував на балансі ТОВ "Перший український експертний центр". Також суд вважає необґрунтованими посилання [PERSON] на те, що ТОВ "Перший український експертний центр" не могло надавати їй у квітні-червні 2015 року послуги з централізованого опалення, оскільки ліцензію ТОВ "Перший український експертний центр" серії АД №040939 на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії анульовано на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 вересня 2014 року №1001, з огляду на таке. Законом України від 10 квітня 2014 року № 1198-VII "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії" доповнено ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV частиною четвертою, відповідно до якої виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Судом з`ясовано, що станом на квітень-червень 2015 року у ТОВ "Перший український експертний центр" була чинна ліцензія на право провадження господарської діяльності з постачання теплової енергії серії АЕ №287860 (строк дії з 17 квітня 2015 року до 17 квітня 2020 року) (т. 2, а. с. 7), ліцензія з виробництва теплової енергії серії АД №040937 постачання гарячої води (строк дії з 18 березня 2013 року до 18 березня 2018 року), ліцензія з транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами серії АД №040938 (строк дії з 18 березня 2013 року до 18 березня 2018 року) (т. 2, а. с. 5, 6, 7), а тому позивач вправі був надавати послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відповідач зобов`язана була їх оплатити. Наведена [PERSON] практика Верховного Суду (постанова від 15 лютого 2018 року у справі №753/8388/16-ц) не є релевантною. Так, у наведеній справі позивач, який звернувся з позовом про стягнення плати за послуги з гарячого водопостачання, не мав ліцензії на провадження діяльності з постачання теплової енергії. Також суд звертає увагу, що [PERSON] сплачувала позивачеві за послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води у спірний період, погодившись з правомірністю отримання плати за них саме ТОВ "Перший український експертний центр" (т. 1, а. с. 9). Щодо оплати за послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, то слід зазначити, що після того, як позивач дізнався про те, що [PERSON] уклала договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення з ПАТ "АК "Київводоканал", було зроблено перерахунок та вирахувано указані суми з заборгованості відповідача перед ТОВ "Перший український експертний центр" (т. 1, а. с. 9, 242, т. 2, а. с. 4). За період з березня 2015 року до травня 2017 року загальний розмір заборгованості [PERSON] з оплати житлово-комунальних послуг становить 4035,01 грн та підтверджується розрахунком позивача (т. 1, а. с. 9). Власного розрахунку на спростування розрахунку позивача відповідач не надала. Суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску ТОВ "Перший український експертний центр" позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Ч. 1 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 ст. 264 ЦК України). Матеріалами справи засвідчується, що ТОВ "Перший український експертний центр" пред`явило до суду позов у грудні 2018 року про стягнення з [PERSON] заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг за період з квітня 2015 року до травня 2017 року. Правила переривання перебігу позовної давності суд застосовує незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, може з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу. При цьому, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. У липні, жовтні 2015 року та січні 2016 року [PERSON] сплачувала ТОВ "Перший український експертний центр" суми, які значно перевищують розмір періодичних платежів, що очевидно свідчить про її намагання сплатити заборгованість та про переривання строку позовної давності (такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 14 лютого 2018 року у справі №638/11589/15-ц, від 28 лютого 2018 року у справі №2/554/536/2016, від 21 жовтня 2019 року у справі №756/10344/14-ц, від 21 листопада 2019 року у справі №464/5927/15). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З огляду на викладене вище суд дійшов висновку про необхідність стягнути з [PERSON] на користь ТОВ "Перший український експертний центр" борг з оплати за житлово-комунальні послуги у сумі 4035,01 грн. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі №130/1058/16). Зважаючи на те, що зобов`язання [PERSON] з оплати житлово-комунальних послуг визначене у гривні, ТОВ "Перший український експертний центр" має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Втрати позивача від інфляції, розраховані ним, становлять 816,57 грн, а три проценти річних від простроченої суми - 234,52 грн. Доказів на спростування розрахунку цих сум чи власного розрахунку [PERSON] суду не надала. Проте ТОВ "Перший український експертний центр" заявлено вимоги про стягнення втрат від інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми за період з листопада 2015 року до вересня 2018 року, а позов пред`явлено у грудні 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Жодних дій, які б свідчили про те, що [PERSON] визнає свій обов`язок щодо компенсації позивачеві втрат від інфляції та сплати трьох процентів річних від простроченої суми, відповідач не вчиняла (зокрема не сплачувала ці суми повністю чи частково тощо). Стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову (постанова Верховного Суду від 18 липня 2018 року №331/3787/16-ц). За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У ході розгляду справи відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування позовної давності (т. 1. а. с. 224). Ч. 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, стягненню з [PERSON] на користь ТОВ "Перший український експертний центр" підлягають втрати від інфляції за період з грудня 2015 року до вересня 2018 року у сумі 800,61 грн (816,57 грн - 15,96 грн = 800,61 грн) та три проценти річних за аналогічний період, що становить 232,55 грн (234,52 грн - 1,97 грн = 232,55 грн). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 1755,59 грн (5068,17 грн / 5086,10 грн х 1762,00 грн = 1755,59 грн).

Outcome: partial