Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в якій просить встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та факт смерті [PERSON] ([INFO], народженого в м. Моспіне, Донецька область), який помер [INFO] в м. Моспіне Донецької області. Заявник повідомляє, що у лютому 2019 року [PERSON] звернулась до Жданівського МВ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області із заявою про реєстрацію факту смерті [PERSON], однак територіальним органом ДРАЦС було повідомлено про неможливість здійснити державну реєстрацію факту смерті фізичної особи з причини відсутності у заявника необхідних медичних документів встановленої законодавством України форми. З огляду на це, [PERSON] була змушена звернутись до суду задля встановлення факту смерті спадкодавця із заявою в порядку окремого провадження. Заявник просить встановити факт її спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також факт смерті фізичної особи у певний час, оскільки без цього вона не має можливості оформити свої права на спадкове майно. В судовому засіданні 27.02.2019 року [PERSON] заяву підтримала, просила її задовольнити, надала пояснення, аналогічні викладеним у поданій заяві. Судовий розгляд справи було відкладено для надання заявнику можливості уточнити свої вимоги. 20.03.2019 року [PERSON] уточнила заявлені нею раніше вимоги, для участі в судовому засіданні не прибула, надала заяву про подальший розгляд справи без її участі . Жданівський міський відділ ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом, проте заінтересованою особою не направлено уповноваженого представника для участі в судовому засіданні, надано заяву про розгляд справи без участі такого представника (а.с.28); клопотань про необхідність відкладення розгляду справи до суду не надходило; заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було. Суд, дослідивши письмові матеріали по справі, встановив такі обставини і визначив відповідні до них правовідносини. З пояснень заявника та наданих документів судом встановлено, що [PERSON], [INFO]., був громадянином України, був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 6-7), з причини тяжкої хвороби помер у себе вдома [INFO]. Факт смерті [PERSON] відображено в наданій заявником копії лікарського свідоцтва про смерть № 4296 від 20.11.2018 року, виданій Республіканським бюро судово-медичної експертизи (а.с.12). Крім того, заявник отримала свідоцтво про смерть [PERSON], видане 26.11.2018 року так званою «Адміністрацією міста Моспіне ДНР», на тимчасово окупованій території України (а.с.11). Суд критично ставиться до наданих заявником [PERSON] документів щодо встановлення факту смерті [PERSON]. Однак, надане заявником [PERSON] лікарське свідоцтво про смерть-саме медичний документ, хоча і виданий на тимчасово окупованій території України, але розцінююване судом в першу чергу, як саме медичний документ, виданий за підписом лікаря, який в силу своїх обов'язків та прийнятої ним присяги зобов'язаний був це зробити та занести до документів відомості які відповідають дійсності. Разом із тим, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, зокрема висновки у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. The Republic of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду ООН у справі Намібії («Namibia case»), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на території,контрольованій не визнаним на міжнародному рівні державним утворенням. Слід також зауважити, що відповідно до ч.3 ст. 2 Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Додатково факт смерті фізичної особи опосередковано підтверджується документами про поховання [PERSON] на кладовищі у м. Моспіне Донецької області (а.с.8-9), оглянутими судом фотознімками з місця поховання (а.с.17). [PERSON] зверталась до Жданівського міського відділу ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області у лютому 2019 року із заявою про реєстрацію факту смерті [PERSON], однак орган ДРАЦС листом від 19.02.2019 року № 15.35-5/311/98 повідомив про неможливість здійснення реєстрації цього факту через невідповідність поданих медичних документів встановленій законодавством України формі, неможливість прийняття до розгляду документів. виданих підприємствами, установами, організаціями на тимчасово непідконтрольній українській владі території Донецької області (а.с. 13). За змістом ст. ст. 315, 318 ЦПК України встановлення факту смерті особи в певний час провадиться тільки у разі неможливості органом ДРАЦС зареєструвати факт смерті; датою смерті у цих випадках є встановлена судом у рішенні дата фактичної смерті. Суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. Судом встановлено, що [INFO] в м. Моспіне Донецької області помер [PERSON] ,та було видано лікарське свідоцтво про смерть № 4296 від 20.11.2018 року. Загальновідомою та такою, що не потребує доказування, за змістом ст. 82 ЦПК України є обставина проведення антитерористичної операції на території Донецької області та вихід частини території області (в тому числі м. Моспіне Донецької області) з-під контролю державної влади України. Нормами ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» визначено період проведення антитерористичної операції як час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України; визначено територію проведення антитерористичної операції як територію України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р (зі змінами) затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, в тому числі м. Моспіне Донецької області. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» в районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян; на вимогу керівників учасників антитерористичної операції підприємства, установи та організації, що знаходяться в районі проведення антитерористичної операції, частково або повністю припиняють свою роботу. Згідно зі ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їхні посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий такими органами та/або особами, є недійсним і не створює правових наслідків. Відтак, суд вважає обґрунтованим твердження заявника про неможливість отримання на території, тимчасово непідконтрольній українській владі, документів, що підтверджують факт смерті [PERSON], за формою, встановленою чинним законодавством України, на теперішній час з об'єктивних причин. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Підрозділом 5 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затв. наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5 (зі змінами), передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о); фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о); лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Для встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті необхідні обставини, які свідчать про реєстрацію цієї події, а також про те, що заінтересована особа не має можливості відновити втрачені або знищені документи про це. На підтвердження факту спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу заявник надала копії окремих сторінок паспорта громадянки України на ім'я [PERSON] з позначкою про реєстрацію місця проживання з 22.05.2007 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-5), копію акта № [NUMBER] про встановлення факту спільного проживання, складеного 20.02.2019 року, який суд не сприймає, як належний доказ, бо виданий на тимчасово окупованій території України, але він розцінюється судом в першу чергу, як документ, виданий за підписом «інспектора по роботі з населенням мікрорайону «Фабричний» м. Моспіне», який в силу своїх обов'язків зобов'язаний був це зробити та занести до документів відомості, які відповідають дійсності та підписів сусідів [PERSON], [PERSON], які своїм підписом підтвердили спільне проживання заявника [PERSON] та [PERSON].(а.с.14), картку «форми Б» про реєстрацію [PERSON] та [PERSON], в одній квартирі (а.с.16). Близькі довірчі відносини між померлим [PERSON] та [PERSON], які можуть вказувати на фактичні шлюбні зв'язки опосередковано підтверджується копією нотаріально посвідченого заповіту, згідно з котрим [PERSON] на випадок своєї смерті вчинив заповідальне розпорядження на користь та в інтересах [PERSON]. Виходячи із засад справедливості та розумності, притаманних способу регулювання цивільних правовідносин (ст. 3 ЦК України), суд за таких обставин вважає обґрунтованим твердження заявника про спільне проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] у м. Моспіне Донецької області. Встановленою датою початку такого спільного проживання [PERSON] та [PERSON] суд вважає 22.05.2007 рік. Встановленою датою завершення такого спільного проживання цих осіб суд вважає дату смерті [PERSON], тобто [INFO]. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для заявника [PERSON] від встановлення факту смерті [PERSON] у певний час залежить можливість здійснення нею спадкових прав на майно, яке залишилось після смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950), ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року,кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1216 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою(ч.1 ст.1220 ЦК України). За змістом ст. 318 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Ст. 3 СК України передбачає, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Коло осіб, які знаходяться між собою у сімейних стосунках, перераховується у ст. 2 СК України (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок). Конституційним Судом України в рішенні від 03.06.1999 року № 5-рп/99 надано офіційне тлумачення поняття «член сім`ї». Згідно з наведним тлумаченням членами сім'ї можуть бути визнані й інші родичі або особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв'язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Розглядаючи заяву, подану [PERSON], суд враховує вказані положення законодавства і звертає увагу на те, що у померлого [PERSON] не було родичів, які могли б звернутись із заявою про встановлення відповідного факту. Водночас відмова у відкритті провадження за заявою [PERSON] лише з тієї підстави, що вона не була родичем померлого, унеможливила б реалізацію нею своїх майнових прав, зокрема права на спадкування, що є порушенням конституційних прав заявника. За таких обставин суд, вважає, встановленим факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу та факт смерті [PERSON] ([INFO], народженого в м. Моспіне, Донецька область), який помер [INFO] в м. Моспіне Донецької області. Згідно із ч.7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати, за загальним правилом, не відшкодовуються.

Outcome: approved