Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Зміст позовних вимог: 22.01.2017р. Публічне Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 05.10.2017 [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору. В обгрунтування первісного позову ПАТ КБ ПриватБанк» посилається на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК кредитний договір №IFN 0GA00000006.» та [PERSON] 14.06.2007 року укладено кредитний договір №IFN 0GA00000006. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 45100,00 [Долар США] на термін до 13.06.2017р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідач, свої зобов`язання по договору надання банківських послуг не виконав та не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Станом на 12.01.2017р. внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань, сума його заборгованості перед позивачем складає 77237,25 доларів США, що складається з: 17308,40 доларівСША - заборгованості за тілом кредиту; 4,03 доларів США - заборгованості за нарахованими відсотками; 59924,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Так як законодавством не передбачено вимагати з боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець, на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому представник позивача просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 17308,40 доларів США, що складається з заборгованості по тілу кредиту та стягнути судові витрати по справі. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідно до п.7.1 кредитного договору № IFN 0GA00000006 від 14.06.2007р. укладеного між ним та ЗАТ КБ «Приват Банк» за яким ним отримано кошти в розмірі 41000,00 дол США., строком до 13.06.2017р. був наданий на споживчі цілі (капітальний ремонт житла). Згідно додаткової угоди №1 від 22.06.2015 р. до кредитного договору №IFN0GA00000006 від 14.06.2007 року укладену між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" строк остаточного погашення заборгованості за договором 19.06.2025р. (п.1.2). Також змінено відсоткову ставку з 11,04% річних на 0,12% річних. Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту, а до правовідносин застосовується законодавство про захист прав споживача. Вважає, що додаткова угода від 22.06.2015р. не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. Так як відповідно до п.2.3.3 кредитного договору при виникненні порушення Позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на власний розсуд має право згідно зі ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позивач зобов`язаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі. Листом від 11.11.2010р. ПАТ КБ «Приват Банк» направив [PERSON] повідомлення якому вказав, що з 25.11.2010р. кредитний договір розірвано. Таким чином укладаючи додаткову угоду №1 до кредитного договору № IFN 0GA00000006 від 14.06.2007р відповідач порушили норми чинного на час укладання угоди законодавства адже угодою було внесено зміни до розірваного договору. Просить визнати недійсним додаткову угоду №1 від 22.06.2015р. до кредитного IFN 0GA00000006 від 14.06.2007р. укладену між [PERSON] та ПАТ КБ «Привабанк» Короткий зміст заперечень та відзиву. 22.01.2018 року поступило заперечення на зустрічний позов [PERSON] представника позивача - [PERSON] згідно якого вважає позовні вимоги безпідставними та просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. 08.02.2018 року поступив відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] від представника позивача - [PERSON] , в якому просить в задоволенні зустрічного позову відмовити. 11.04.2018 року поступила від відповідача - позивача [PERSON] заява про зміну предмету позову. 31.05.2018 року поступив від ПАТ АК «Приват Банк» відзив на заяву про зміну предмету позову. Згідно якого ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" просить застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Стислий виклад позиції сторін: В судовому засіданні представник позивача-відповідача АТ КБ «Приватбанк» позовні вимоги підтримала повністю з підстав, зазначених в позовній заяві, та просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 17308,40 (Долар США), що за курсом 27,11 відповідно до службового розпорядження НБУ від 1.2.01.2017 року складає 469230,72 грн. за кредитним договором №IFN 0GA00000006. від 14.06.2007 року, яка складається з наступного: 17308,40 (Долар США) - заборгованість за кредитом (тілом кредиту) а також стягнути з відповідача судові витрати. В задоволені зустрічного позову [PERSON] просить відмовити за безпідставністю. Представник відповідача-позивача в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнав, заперечив обставини на які посилається позивач, вважає що позивач пропустив строк звернення до суду та просить застосувати строк позовної давності і відмовити у задоволенні первісного позову. Зустрічний позов просить задоволити в повному об`ємі з підстав наведеній у заяві про зміну позовних вимог та просить визнати недійсною додаткову угоду №1 від 22.06.2015р. до кредитного двоговору №IFN0GA00000006 від 14.06.2007року укладену між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк". Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 24.02.2017 р. відкрито провадження та призначено попереднє судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03.03.2017 року справу призначено до розгляду. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 10.05.2017 року клопотання представника відповідача задоволено про витребування доказів. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 05.10.2017 року об`єднано зустрічний позов з первісним позовом в одне провадження. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.01.2018 року повернуто до стадії відкриття провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.08.2018року у прийнятті уточненої позовної заяви від 03.08.2018р. ПАТ КБ «Приватбанк» вімовлено. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.08.2018року уточнено анкетні дані позивача відповідача та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.01.2019 року клопотання представника відповідача -позивача задоволено, призначено по справі судову бухгалтерсько-економічну експертизу, провадження зупинено. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 18.09.2019 року відновлено провадження по справі. Фактичні обставини, встановлені судом: Судом встановлено, що між сторонами 14.06.2007 року укладено кредитний договір № IFN0GA00000006. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 45100,00 (Долар США) на термін до 13.06.2017р, а [PERSON] , зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором.( т. 1а.с. 9-10) Відповідач, свої зобов`язання по договору надання банківських послуг не виконав і станом на 12.01.2017р.внаслідок невиконання ним взятих на себе зобов`язань, сума його заборгованості перед позивачем складає 77237,25 доларів США, що складається з: 17308,40 доларів США - заборгованості за тілом кредиту; 4,03 доларів США - заборгованості за нарахованими відсотками; 59924,82 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. (т.1 а.с.4-8) Так як законодавством не передбачено вимагати з боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець, на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Тому представник позивача просив суд стягнути з відповідача заборгованість в сумі 17308,40 доларів США , що складається з заборгованості по тілу кредиту. Отже, предметом позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором від 14.06.2007року №IFN 0GA00000006. у сумі 17308,40 доларів США. 11.11.2010р. ПАТ КБ «Приват Банк» направив [PERSON] повідомлення в якому повідомив з посилання на ст. 651ЦК України, що кредитний договір буде розірвано з 25.11.2010р.(а.т.1 а.с.152) 22.06.2015р. між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк" укладено додаткову угоду №1 до кредитного двоговору №IFN0GA00000006 (т.1а.с.69,151) Мотиви, з яких виходить суд та застосовані норми права. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по кредитному договору: Відповідно до ст.1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За вимогами ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Аналіз кредитного договору від 14.06.2007року № IFN0GA00000006, зокрема, розділу 7. Особливі умови укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] свідчить про те, що кошти за кредитним договором №IFN 0GA00000006 від 14.06.2007року року, були отримані на капітальний ремонт житла, а відтак кредитний договір є споживчим і на спірні правовідносини розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів» Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зробила висновок, що у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ч.2 ст.627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч.10 ст.11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2020 року у справі №203/1625/16-ц (провадження №61-22626св19). Пунктом 2.3.3.договору кредитного договору від 14.06.2007року №IFN 0GA00000006 передбачено, що при виникненні кожного з наступних подій: 1) відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно з пунктом 2.2.7. даного договору; 2) порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, у тому числі при порушенні цільового використання коштів; 3) порушення іпотекодавцями зобов`язань по договорах іпотеки, укладеним для забезпечення виконання зобов`язань за даним договором, у тому числі при порушенні порядку заміни предмета іпотеки; 4) порушення судом справи про визнання позичальника недієздатним або обмежено дієздатним або кримінальної справи відносно позичальника; 5) неможливості звернення стягнення на майно, заставлене з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором, з будь-якої причини (у тому числі втрати, знищення, ушкодження або недосяжності предмета іпотеки для банку з будь-яких причин); 6) встановлення невідповідності дійсності відомостей, які містяться в даному договорі, договорі іпотеки або інших документів, представлених позичальником або іпотекодавцем; 7) пред`явлення третіми особами вимог до забезпечення й/або порушення іпотекодавцем (-ями) зобов`язань по договорах, укладених з метою забезпечення виконання зобов`язань за даним договором; 8) надання позичальником або іпотекодавцем предмета іпотеки іншій особі без письмової згоди банку; 9) настання страхового випадку, передбаченого договором страхування майна, або договором особистого страхування, або договору страхування наземного транспорту; 10) винесення постанови органів внутрішніх справ про знаходження позичальника в розшуку більше 180 днів банк на власний розсуд має право: а) змінити умови договору зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобов`язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст.ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. (т.1 а.с.152) На цю дату позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк, його користування в повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором; або: б) розірвати договір у судовому порядку. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором, або: в) згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань. Відповідно до п.2.3.3 кредитного договору банк у зв`язку із порушення позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, відповідно до ст.651 ЦК України здійснив одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. Як вбачається із змісту направленого повідомлення від 11.11.2010р. ПАТ КБ «Приват Банк» направив [PERSON] повідомлення в якому повідомив, що кредитний договір буде розірвано з 25.11.2010р. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі.(а.т.1 а.с.152) В судовому засіданні стороною відповідача не заперечується факт направлення такого повідомлення. Отже, судом встановлено, що позивач відповідно до вимог пункту 2.3.3. договору від 14.06.2007року №IFN0GA00000006 направлялося на адресу відповідача повідомлення (вимога) про розірвання договору з 25.11.2010р. Згідно ст. 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальникові відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому, в останній день дії договору позичальник зобов`язується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, повністю виконати інші зобов`язання за договором. Одностороння відмова від договору не звільняє позичальника від відповідальності за порушення зобов`язань. З урахуванням наведеного, суд вважає, що пред`явивши вимогу про розірвання кредиту, у АТ КБ «Приватбанк» виникло право на повернення кредитних коштів по кредитному договору від 14.06.2007року № IFN0GA00000006, строк дії якого закінчується у 2017 році. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивачем дотримано порядку пред`явлення повідомлення (вимога) про розірвання договору та вимоги про повернення кредиту за кредитним договором, тобто було виконано умови кредитного договору №IFN0GA00000006, які погодженні сторонами при його підписанні 14.06.2007року, порушень Закон України «Про захист прав споживачів» не встановлено, а тому суд вважає позовні вимоги АТ КБ Приватбанку підставними. Разом з тим з урахуванням заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає її обгрунтованою виходячи з наступного. За правилами ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Пред`явивши вимогу про розірвання кредитного договору з 25.11.2007р. та повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання й був зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, від дати порушення боржником встановленого банком строку для повернення кредиту, але пред`явивши вимогу до боржника про повне дострокове погашені заборгованості за кредитом, кредитор змінив строк виконання зобов`язання, тому змінився і строк звернення до суду. Така позиція підтверджується Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду від 27 січня 2016 року у справі за № 6-990цс15 Таким чином Позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою до поручителя. Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд дійшов до висновку про підставність позовних вимог, а тому у суда є підстави для застосування строку позовної давності . Позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Така правова позиція міститься у постанові Великої Палати Верховного Суді від 07 листопада 2018 року у справі №575/476/16-ц (провадження №14-306цс18). Таким чином судом встановлено, що позивач звернувшись до суду тільки 22.02.2017р пропустив строк звернення до суду та поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачем не наведено. Отже суд дійшов до висновку про відмову у задоволення позовних вимог у зв`язку із сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, Щодо зустрічних позовних про визнання недійсним додаткової угоди : Підставою недійсності правочину є недодержання (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої і четвертої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства України. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. частині першій статті 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частиною першою статті 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 14.06.2007р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір № № IFN0GA00000006, за яким останній отримав кошти в розмірі 41000,00 дол США., строком до 13.06.2017р. Згідно додаткової угоди №1 від 22.06.2017р. до договору № IFN0GA00000006 від 14.06.2017р. строк остаточного погашення заборгованості за договором 19.06.2025р. (п.1.2). Також змінено відсоткову ставку з 11,04% річних на 0,12% річних. Відповідно до п.7.1 кредит був наданий під споживчі цілі, а саме капітальний ремонт житла. Як вбачається з п.7.1. договору, відповідач ПАТ КБ «Приват Банк» надав кредитні кошти [PERSON] саме на споживчі цілі (капітальний ремонт житла). Таким чином укладений між сторонами кредитний договір є договором споживчого кредиту, а до правовідносин застосовується законодавство про захист прав споживача. Відповідно до п.2.3.3 кредитного договору при виникненні кожної з наступних подій, а в даному випадку порушення Позичальником зобов`язань, передбачених умовами даного договору, банк на власний розсуд має право згідно зі ст.651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення. У зазначену в повідомленні дату договір вважається розірваним. При цьому в останній день дії договору позичальник зобов`язаний повернути банку суму кредиту в повному обсязі. Листом від 11.11.2010р. ПАТ КБ «Приват Банк» направив [PERSON] повідомлення в якому вказав, що з 25.11.2010р. кредитний договір розірвано. Відповідно до п.2 ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Таким чином укладаючи додаткову угоду №1 до кредитного договору № IFN0GA00000006 від 14.06.2017р. відповідачі порушили норми чинного на час укладання угоди законодавства , так як угодою було внесено зміни до розірваного договору. Таким чином суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом наведено належні та допустимі докази наявності підстав для визнання недійсними оспорюваної додаткової угоди у повному обсязі. Дії банку, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, свідчать про те, що зміст оспорюваної додаткової угоди суперечить законодавству України. Висновки суду: Враховуючи встановленні обставини суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк " до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у зв`язку зі спливом позовної давності та у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору та визнати недійсною додаткову угоду №1 від 22.06.2015 р. до кредитного договору №IFN0GA00000006 від 14.06.2007 року укладену між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк". Відповіднодо ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак враховуючи, що в задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, то відповідно і в задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат також слід відмовити. На підставі ст.202, 203, 212, 236, 256, 257, 261, 526, 530, 610, 611, 1048, 1050, 1054 ЦК України, Закон України «Про захист прав споживачів»,та

Outcome: dismissed