Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою 18.06.2015 року. Позовні вимоги позивачка неодноразово уточнювала, остаточно уточнивши позовні вимоги12.02.2016 року В судовому засіданні позивачка та її представник, адвокат за угодою [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позову, пояснивши суду, що позивачка постраждала в дорожньо - транспортній пригоді, яка відбулася 19.01.2015 року. За кермом пасажирського автобуса, який збив її на пішохідному переході перебував відповідач [PERSON], власником вищевказаного автобуса є відповідач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс», просили задовольнити уточнені позовні вимоги, бо відповідач [PERSON] акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» під час розгляду справи відшкодували позивачці моральну шкоду у відповідності з вимогами Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Пояснила, що в результаті отриманої травми протягом 16 днів не бачила свою дитину, витратила багато сил, нервів, отримала шрам на обличчі, є добросовісним пішоходом та дотримувалася правил дорожнього руху, тільки перший день перебування в лікарні сплатила 500,00 гривень. Водій перед нею навіть не вибачився та обіцяв допомогу тільки до того часу, як не було закрите кримінальне провадження. Прийшла до висновку, що і відповідач [PERSON] і його дружина просто над нею знущалися, бо дружина пропонувала допомогу в телефонному режимі та казала їй, що буде її кормити та здійснювати відповідний догляд за нею. Потім зовсім не дзвонили. Страхова компанія їй відшкодувала матеріальні затрати, а потім, коли позов розглядався судом то 5% від суми страхового поліса в рахунок відшкодування моральної шкоди. Вважає, що діями відповідача, власника транспортних засобів шкоду їй не заподіяно, але шкоду їй заподіяв водій [PERSON], цю моральну шкоду винен відшкодувати власник транспортного засобу, співробітник якого заподіяв шкоду її здоровю і викликав моральні страждання. Відповідач - [PERSON] акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» в судове засідання не зявився, про час розгляду цивільної справи повідомлений своєчасно та належним чином, просив суд розглядати справу за відсутності представника, надіслав суду пояснення, в яких вказав, що всі свої обовязки виконав, сплатив все, що мав за страховим полісом. Також вказав, що з заявою про відшкодування моральної шкоди постраждала не зверталася. Відповідач - [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс» в особі представників за дорученням [PERSON], Скринникова В,Є., [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували. Звернули увагу суду на той факт, що обовязковою підставою для стягнення моральної шкоди є наявність вини в заподіянні психологічних страждань, ушкодженні здоровя тощо, а позивачка з позовом до особи, яка визнана винною в ДТП не зверталася, тільки залучила цю особу як відповідача по справі. Наполягали на тому, що перевізник діє виключно в межах діючого законодавства, застрахував цивільну відповідальність, а страхова компанія в повному обсязі відшкодувала позивачці матеріальні збитки та моральну шкоду у рамках, які передбачені Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Звернули увагу суду на той факт, що позивачка дійсно сплатила за надання юридичних послуг адвокатові [PERSON], але сума витрат за надання правової допомоги є суттєво збільшеною, та не обґрунтованою. Звернули увагу суду також на той факт, що надання правових послуг по кримінальному провадженню відносно [PERSON] не може бути стягнуто з власника транспортного засобу, бо він не є учасником кримінального провадження. Відповідач [PERSON] 17-18.02.2016 року в судове засідання не зявився, про час розгляду цивільної справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістив, до цього в судовому засіданні провину в скоєнні ДТП визнав, але пояснив, що надавав позивачці допомогу та пропонував останній 300 гривень у рахунок відшкодування шкоди. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, вислухавши пояснення сторін, вислухавши опитаного як свідка представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали адміністративної справи Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2015 року № 638/6188/15-п,3/638/1140/15, суд приходить до наступного: 19 січня 2015 року біля 10 години 00 хвилин мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі [PERSON], який керував автобусом MAN NL 202 державний номер [NUMBER], власником якого є [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс» та пішохода [PERSON]. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2015 року № 638/6188/15-п, 3/638/1140/15 встановлено, що 19.01.2015 року біля 10 години ранку [PERSON], керуючи автобусом MAN NL 202 державний номер [NUMBER], власником якого є [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс», знаходячись на майдані Свободи №2 в м. Харкові не дав дороги пішоходу [PERSON] на нерегульованому пішохідному переході, здійснивши на неї наїзд. Постанова суду набула законної сили. Кримінальне провадження №12015220480000518 від 29.01.2015 року було закрито за відсутності в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення за ч.1 ст.286 КК України, але [PERSON] було визнано винним за ст.124 КУпАП у порушенні вимог п.18.1 Правил дорожнього руху України і у порядку ст.38 КУпАП до адміністративної відповідальності притягнуто не було, бо збіг термін для притягнення до адміністративної відповідальності. У відповідності з висновком судово-медичного експерта № 81-а/15 від 11.02.2015 року у постраждалої від ДТП [PERSON] має місце легка закрита черепно - мозкова травма з наявністю на обличчі забиттєвого поранення та крововиливі на обличчі, клінічних прояв струсу головного мозку, травма голови відноситься до легких тілесних ушкоджень. Вищевказаний висновок став підставою для закриття кримінального провадження відносно [PERSON], бо наявність в постраждалої особи легких тілесних ушкоджень свідчить про відсутність складу злочину в його діях. [PERSON] акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» у виконання вимог договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності у відповідності зі ст.ст.22,23 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відшкодувало [PERSON] матеріальну шкоду за ушкодження здоровя в встановлений договором строк і в розмірі, встановленому договором страхування та підтвердженими витратами на лікування. При зверненні до страховика [PERSON] з заявою про відшкодування моральної шкоди не зверталася, а безпосередньо звернулася з позовними вимогами до суду, в позовній заяві спочатку просила стягнути з страхової компанії моральну шкоду в сумі 113,55 гривень. Ст.26 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що «Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю.» Відшкодування суми моральної шкоди проведено страховою компанією тільки під час розгляду справи судом, що стало підставою для зміни позовних вимог 12.02.2016 року. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування . На підставі ч 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, ці обставини суд вважає доведеними та такими, що подальшому доказуванню не підлягають. На підставі ст..110 ЦПК України для відшкодування шкоди, заподіяної злочином, позивач має право на звернення в суд за місцем проживання позивача чи за місцем завдання шкоди. Судом встановлено, що між відповідачем [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс» та відповідачем [PERSON] акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» 01.12.2014 року укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів та отримано поліс страхування серії АІ/4340866(арк..54). Страхова компанія виконала свої обовязки по відшкодуванню матеріальної шкоди до судового розгляду, по відшкодуванню моральної шкоди під час судового розгляду. Проаналізувавши показання свідка [PERSON] в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що свідок надав суду правдиві показання, але ці показання ніякої інформації щодо матеріалів справи не надали і не можуть бути визнанні судом як належні докази по справі. Стаття 1166 Цивільного Кодексу України передбачає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, у відповідності з нею: Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Ст.1167 ЦК України встановлює законні підстави для відшкодування моральної шкоди ,а саме: Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У відповідності зі ст.1172 ЦК України Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. Замовник відшкодовує шкоду, завдану іншій особі підрядником, якщо він діяв за завданням замовника. 3. Підприємницькі товариства, кооперативи відшкодовують шкоду, завдану їхнім учасником (членом) під час здійснення ним підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу. Статтею 1187 ЦК України чітко регламентований порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,а саме: Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобовязана відшкодувати її на загальних підставах. Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Постановою № 4 ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» передбачено: 5. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, повязану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших обєктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей обєктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). В інших випадках шкода відшкодовується на загальних підставах, передбачених статтею 1166 ЦК, особою, яка її завдала (наприклад, коли пасажир, відчиняючи двері автомобіля, що не рухався, спричинив тілесні ушкодження особі, яка проходила поруч). 6. Особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоровю у звязку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника фактичного завдавача шкоди у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК). 7. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обовязок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина пята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Судом ретельно досліджені всі докази, які сторони надали в обґрунтування своїх вимог, при постановленні судового рішення по справі, діючи, виключно, в інтересах закону, суд приходить до наступного: У відповідності з вимогами Закону України «Про право на справедливий суд» від 12.02.2015 року, який набув чинності 28.03.2015 року та яким внесені відповідні зміни до ЦПК України, суди при постановленні рішень зобов»язані застосувати судову практику, ураховуючи позицію Верховного Суду України та Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Стаття 360-7 ЦПК України передбачає: «Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом…….» При винесенні рішення суд вважає, що підстав для відступу від правової позиції, яка викладена у висновку Верховного суду України від 06.11.2013 року та від 28.01.2015 року не має, тому у відповідності з правовою позицією Верховного Суду України з цієї категорії справ, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди саме з власника транспортного засобу з вини робітника якого заподіяну моральну шкоду обґрунтованими та доведеними. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 19888,45 гривень, суд виходить з наступного: згідно вимог ст.. 1167 ЦК України 2003 року моральна (немайнова)шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її завдала, за наявності її вини. На підставі п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 з змінами , що внесені Постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5 Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності(в тому числі інтелектуальної) прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних явищ. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позивачка частково довела обґрунтованість позовних вимог, її здоровю дійсно заподіяно шкоду, суд вважає позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, бо суд вважає, що позовні вимоги є безпідставно завищеними і на підставі цього їх треба задовольнити частково. При розгляді позовних вимог про стягнення судових витрат по сплаті судового збору ,суд вважає, що витрати, понесені позивачкою на сплату судового збору в сумі 243,60 гривень слід стягнути з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс», [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» в рівних частках, бо страхова компанія провела відшкодування моральної шкоди тільки під час розгляду справи по суті, що не є підставою для звільнення відповідача [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» від стягнення судових витрат. При вирішенні питання про задоволення позовних вимог про стягнення судових витрат за надання правової допомоги, суд приходить до висновку, що судові витрати понесені позивачкою підлягають стягненню, бо вона сплатила за квитанцією за послуги, надані адвокатом 28.01.2015 року 5\~000,00 гривень. Між тим суд вважає, що ці судові витрати слід покласти у відповідних частках на всіх відповідачів по справі в тому числі і на [PERSON], в тій частині, що мала місце участь адвоката, як представника в кримінальному провадженні №12015220480000518 від 29.01.2015 року, яке закрите постановою слідчого від 12.03.2015 року та в ознайомленні з матеріалами адміністративної справи Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.05.2015 року № 638/6188/15-п, 3/638/1140/15. До цього висновку суд приходить у звязку з тим, що [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс», [PERSON] акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» не були учасниками цих проваджень і, відповідно, з вимогами діючого законодавства не можуть нести витрати за надання правової допомоги за цими провадженнями. Таким чином, не зважаючи на позицію позивачки, суд вважає, що стягнення судових витрат з відповідача [PERSON] в сумі 1600,00 гривень не порушує вимоги ст.11 ЦПК України, бо він є відповідачем по справі, сума судових витрат входить до заявлених позовних вимог і, таким чином, суд розглядає позовні вимоги в їх межах. Суд приходить до висновку, що в іншій частині, в сумі 3400,00 гривень судові витрати підлягають стягненню з [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Укравтотрансплюс», [PERSON] акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа вієнна іншуранс груп» в рівних частках по 1700,00 гривень з кожного відповідача.

Outcome: partial