Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором б/н від 24.06.2008 року в розмірі 20391,86 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.06.2008 року відповідач відповідно до умов укладеного договору отримав у ПриватБанку кредит у розмірі 1100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем Договір. Умови погашення кредиту відповідачем належним чином не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк", яка станом на 28.02.2014 року становить - 20391,86 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 10902,08 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5791,86 гривень, заборгованість з комісії за користування кредитом - 2488,78 грн. а також штрафів відповідно Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250,00 гривень (фіксована частина) та в сумі 1959,14 гривень (процентна складова). Посилаючись, зокрема на ст.ст.526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України, ПАТ КБ «Приватбанк» просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість у розмірі 20391,86 гривень за договором б/н від 24.06.2008 року. Представник позивача Осовалюк М.О., що діє на підставі довіреності, підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, вказувала, що відповідач отримав платіжну карту строк дії якої спливає в останній календарний день місяця травня 2015 року, з квітня 2012 року відповідач перестав здійснювати будь які операції за цією платіжною карткою, у тому числі сплачувати заборгованість, тому утворилася заборгованість в сумі 20391,86 грн., які банк просить стягнути із відповідача. Також вважає, що із боку позивача строки позовної давності не порушені. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце слухання справи у судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за його відсутністю за участю його представника [PERSON], проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, позовні вимоги визнала частково, пояснив, що згодна сумою заборгованості в розмірі 9446,08 гривень, яка складає тіло кредиту, що стосується штрафних санкцій, то повинен бути застосований строк позовної давності. В послідуючим представник відповідача [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи у судові засідання 25.02.2015 року, 11.03.2015 року, 31.03.2015 року, 03.04.2015 року та 02.06.2015 року не з'явилася, про поважність причин неявки суд не повідомляла. Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, підтримала пояснення представника позивача [PERSON], які остання надавала у судовому засіданні та просила в задоволенні позову відмовити. В послідуючим представник відповідача [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце слухання справи у судові засідання не з'явилася 03.04.2015 року та 02.06.2015 року, про поважність причин неявки суд не повідомляла. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (що діє з 01 січня 2004 року, зі змінами та доповненнями) (далі за текстом ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, ч.1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 24.06.2008 року відповідач [PERSON], ознайомившись з Умовами та Правилами надання банківських послуг, підписав Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ «ПриватБанку» та отримав кредитну картку «Універсальна», номер якої був визначений в заяві (а.с.5). 24.06.2008 року між сторонами укладений кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 500 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно п.п.3.2 Умов та Правил надання банківських послуг, після отримання Банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість надання кредиту на платіжну картку. Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і клієнт надає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п.3.3 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем Договір, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався повернути наданий кредит, а також сплатити відсотки за користування ним. Закрите акціонерне товариство «Комерційний Банк «ПриватБанк», на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року було перейменовано в Публічне акціонерне товариство комерційний банк « ПриватБанк», яке є правонаступником прав та обов'язків ЗАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.1 Статуту ПАТ КБ «Приватанк». 17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (а.с.13-16). Одна, як встановлено судом умови погашення кредиту відповідачем належним чином не виконувалися, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 28.02.2014 року становить - 20391,86 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 10902,08 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 5791,86 гривень, заборгованість з комісії за користування кредитом - 2488,78 грн. а також штрафів відповідно Умов та правил надання банківських послуг в сумі 250,00 гривень (фіксована частина) та в сумі 1959,14 гривень (процентна складова), що підтверджується наданим з боку позивача розрахунком заборгованості (а.с.132-140). Згідно наданої позивачем у судовому засіданні довідки вбачається в які саме періоди встановлювався кредитний ліміт та знижувався. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладанні Кредитного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України якою встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Частина 1 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно п.1 ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 625 цього кодексу передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому ст.599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Так, відповідно до п.9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до наданої з боку представника позивача інформації, дія платіжній картки, яка була видана [PERSON] визначена на картці до травня 2015 року з кредитним лімітом 11000 грн. (а.с.141). У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] надала суду переписку із Інтернету на сайті Приват-24 із представником банку, згідно якої вбачається, що тільки у 2015 році платіжна картка відповідача була заблокована, представником банку було повідомлено відповідача про існування заборгованості та інформацію про те, що на момент переписки відповідача із представником банку його платіжна картка була активна (а.с.106-121). Суд вважає, що не заслуговує до уваги посилання представника відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності, так відповідно до розрахунку 03.04.2012 року відповідач поповнив свій рахунок на 800 грн., на слідуючий день, тобто 04.04.2012 року зняв 1400 грн. Позивач звернувся із позовом до суду 07.04.2014 року про стягнення із відповідача заборгованості, а відповідно до наданої із боку позивача інформації платіжна карта дійсна до травня 2015 року і відповідач її заблокував тільки в 2015 році, тобто у суду не має підстав для застосування строків позовної давності. Відповідно до п.6.5 Умов і правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених Договором. Згідно п.6.6 Умов і правил надання банківських послуг, у разі невиконання зобов'язань за Договором, на вимогу Банку виконати зобов'язання з повернення Кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди Банку. Згідно із п.5 п.п.5.1.4 Умов, за користування кредитом, якій наданий позичальнику, при наявності пільгового періоду , позичальник сплачує відсотки за пільговою процентною ставкою (0,01% річних) в рамках встановленого пільгового періоду за кожною платіжною операцією. Як визначено у п.5 п.п.5.5.1 Умов, за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань (користування простроченим кредитом і овердрафтом) позичальник сплачує відсотки за збільшеною процентною ставкою або додаткову комісію , розміри яких встановлюються тарифами. Як вбачається із розрахунку, починаючи з 05.04.2012 року відповідач перестав сплачувати кредит, відповідно з 01.01.2013 року були збільшені відсотки за користування кредитом до 30% (а.с.3-4). Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] порушив умови Кредитного договору, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк". Разом з тим, суд вважає необхідним відмовити ПАТ КБ "Приватбанк" в частині позовних вимог щодо стягнення фіксованої суми штрафу за порушення виконання зобов'язання за кредитним договором в розмірі 250 грн., оскільки визначення фіксованого штрафу (неустойки), що закріплена у кредитному договорі, не відповідає поняттю неустойки, передбаченому в цивільному законодавстві України. Відповідно до ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Оскільки за порушення кредитного зобов'язання стягується пеня за прострочення сплати кредиту та проценти за користування кредитом, які є неустойкою, підстав для застосування штрафу, який також є неустойкою, за одне й те саме порушення зобов'язання, немає. На підставі викладеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.06.2008 року станом на 28.02.2014 року, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 15370,54 гривень, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 10902,08 грн.; заборгованість за відсотками - 5791,86 грн.; заборгованість за комісією - 2488,78 грн. та штраф (процентна складова) - 959,14 грн., а всього 20141,86 грн. Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Як встановлено ст.79 ЦПК України до судових витрат належить судовий збір. Таким чином, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial