Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-07 00:00:00

У серпні 2016 року представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати договір споживчого кредиту № 11228642000 від 08.10.2007 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON]. На обґрунтування позову послався на те, що 08.10.2007 року між відповідачем та [PERSON] укладено договір споживчого кредиту № 11228642000. 119.05.2015 року банком подано позов про стягнення з [PERSON] коштів за вказаним кредитним договором. Вказує, що відповідачем грубо порушено вітчизняне законодавство у валютній сфері, так як за відсутності індивідуальної ліцензії є обовязковим отримання генеральної ліцензії на здійснення валютного кредитування. Стверджує, що банк на момент укладення спірного кредитного договору не мав отриманої в установленому законом порядку ні індивідуальної, ні генеральної ліцензії як того вимагає Декрет КМУ від 19.02.1993 року № 15/93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю». Крім того, банк не мав права на видачу валютного кредиту, а позивач не мала права вносити чергові платежі за кредитним договором в іноземній валюті, адже таке суперечить чинному законодавству та порушує положення ст.99 Конституції України, відповідно до якої грошовою одиницею України є гривня. Відповідач подав заперечення на позовну заяву та доповнення до заперечення, в яких просить відмовити позивачу у задоволенні позову. На обґрунтування заперечення послалася на те, що банком не було порушено умов договору, а отже, сторона отримала все, на що розраховувала при укладенні договору. Вказує, що позивачем не доведено та і взагалі не вказано в чому полягає істотне порушення умов договору зі сторони відповідача та в чому полягає завдана шкода, через яку позивач значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору. Також вказує, що банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю з підстав, вказаних у позовній заяві, просять позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявилася, подала клопотання про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Просить в задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Заслухавши пояснення позивача та її представника, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у позові слід відмовити з наступних підстав. Судом установлено та сторонами не заперечується, що 08.10.2007 року між Акціонерним комерційним інвестиційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11228642000, відповідно до умов якого банк зобовязується надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в сумі 50178,00 дол. США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, визначених цим договором, зі сплатою 10,5 % річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення не пізніше 07.10.2022 року. Своїм підписом позивач підтвердила свою згоду з умовами кредитного договору. Відповідно до ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Усупереч наведеним правовим нормам позивачем не доведено та й взагалі не вказано в чому полягає істотне порушення умов договору зі сторони відповідача, адже їй останнім був виданий кредит, тобто позивач отримала все, на що розраховувала. Позивач також посилається на те, що відповідач на момент укладення спірного кредитного договору не мав отриманої в установленому законом порядку ні індивідуальної, ні генеральної ліцензії, а тому не мав права на видачу валютного кредиту, однак з таким твердженням позивача суд не погоджується з наступних підстав. Згідно з п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом . Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до п.3 ч.3 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» до банківських послуг належать розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Згідно з першим реченням статті 49 цього Закону Як кредитні в цій статті розглядаються операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47 цього Закону. Крім цього, згідно з наявними у матеріалах справи копіями дозволу Національного банку України № 75-2 від 24.12.2001 року та додатку до цього дозволу від 19.11.2002 року (а.с. 44, 45-46) у переліку операцій, на які банк має право є, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що АТ «УкрСиббанк» на момент укладення договору мав право на надання (розміщення) іноземної валюти кредиту в іноземній валюті. Судом не застосовуються строки позовної давності, оскільки позивач вказала, що довідалася про відсутність відповідних ліцензій у банку на здійснення валютного кредитування лише у 2016р. З урахуванням наведеного вище, суд вважає позов необґрунтованим, а отже, у задоволенні такого слід відмовити.

Outcome: dismissed