Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-07 00:00:00

20 січня 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить стягнути з ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" 5 405,63 євро вкладу за договором-заявою № 300937/32910/7-14 від 02 червня 2014 року; інфляційні відсотки та три проценти річних від загальної суми боргу за весь час затримки розрахунку станом на день прийняття судового рішення. Ухвалою суду від 08.04.2015 залишені без розгляду позовні вимоги [PERSON] до ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" про стягнення трьох процентів річних. В судове засідання сторони не з'явилися, у поданих письмових заявах просили справу слухати за їх відсутності, представник позивача просив позов задовольнити, представник відповідача подав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити в його задоволенні. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 червня 2014 року ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та [PERSON] уклали договір-заяву № 300937/32910/7-14 про банківський строковий вклад (депозит) "Класік" на 7 міс. в іноземній валюті. Відповідно до умов даного договору вкладник вносить, а банк приймає грошові кошти в іноземній валюті на вкладний рахунок у сумі 5460 євро на строк з 02 червня 2014 по 02 січня 2015 року зі сплатою 12,00 % річних (а.с. 3). За умовами пункту 6 укладеного між сторонами договору після закінчення строку, визначеного п. 1 цього договору-заяви, вклад повертається владникові в порядку, строки та на умовах, передбачених положеннями п. 5.2 Основних умов. 06 січня 2015 року [PERSON] звернулася до відповідача із заявою про повернення вкладу. Відповідно до довідки № 55-3/15 від 16 січня 2015 року ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" залишок коштів за договором-заявою № 300397/32910/7-14 від 02.06.2014 станом на 16.01.2015 складає 5405,63 євро (а.с. 7). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ст.1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Частиною 2 статті 1060 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору. Отже, відповідачем порушене право позивача щодо повернення їй грошових коштів за депозитним договором після закінчення строку його дії, в тому числі і гарантоване ст. 1 Протоколу № 11 до Європейської конвенції про захист прав і основоположних свобод право на мирне володіння майном, а тому вклад у сумі 5405,63 євро підлягає стягненню з відповідача. Доводи відповідача щодо наявності постановим НБУ № 758 від 03.12.2014 "Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютного ринків України", якою передбачено обмеження видачі вкладів, не спростовують встановленого законом безумовного права позивача на повернення вкладу. Отже, позов в частині стягнення 5 405,63 євро вкладу підлягає задоволенню. Згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. За правилом ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. У п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 роз'яснено, що Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Приєднаною до справи квитанцією до прибуткового касового ордера № 13/01-02 від 13.01.2015 підтверджується оплата позивачем витрат на правову допомогу фахівця у галузі права в розмірі 2 425,00 грн., проте суд вважає, що сплачені позивачем кошти за правову допомогу не є адекватною компенсацією наданих адвокатом послуг, у зв'язку з чим підлягають відшкодуванню в розмірі 1 000,00 грн. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 1 380,60 грн.

Outcome: partial