Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-21 00:00:00

28.12.2017 року представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] звернулася до суду в інтересах позивача [PERSON] з позовною заявою, яку в подальшому 12.01.2018 року та 20.04.2018 року уточнила, до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 23.02.2005 року. За цією адресою зареєстровані також відповідачі: колишня дружина позивача - [PERSON], [INFO], їх спільна дитина - [PERSON], [INFO], а також син відповідача - [PERSON], [INFO]. Однак, вони більше двох років не проживають в цьому житловому будинку, особистих їх речей у будинку немає, комунальні платежі вони не сплачують. Факт реєстрації відповідачів порушує права позивача та заважає отримати житлову субсидію. За відсутності добровільної згоди відповідачів позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився. Був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання. При розгляді справи суд не бере до уваги заяву [PERSON], подану представником [PERSON] (а.с. 90), оскільки вона не відповідає встановленим вимогам. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася. Надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та без участі позивача. На вимогах позовної заяви наполягає та просить її задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Про причини неявки суд не повідомили і на підставі частини 3 ст. 131 ЦПК України суд вважає, що вони не з'явилися у судове засідання без поважних причин. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, та заперечувала щодо вимог про визнання осіб - неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком, оскільки це суперечить інтересам дітей та позивачем не надано доказів про те, що діти у разі визнання їх такими, що втратили право користування житлом, будуть забезпечені іншим придатним для проживання житлом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є головою квартального комітету № 25 в м. Бахмуті та знає позивача і відповідачів, які приходяться позивачу дружиною та дітьми. Вона не знає, коли вони зареєстрували шлюб. Знає, що будинок по [ADDRESS] належить позивачу. Також знає неповнолітнього [PERSON], який навчався у школі разом з її онукою. Вона ходила на батьківські збори та бачила батьків дітей. Потім онука їй сказала, що вони всією сім'єю виїхали до Росії. На даний час у будинку проживають квартиронаймачі. Зазначила, що складала довідку про склад сім'ї та акт про не проживання відповідачів за цією адресою. Суд, заслухавши думку представника третьої особи, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що пред'явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). У судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку від 23.02.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Артемівського міського нотаріального округу Барановим М.С. та зареєстрованого в реєстрі за № 1945, належить жилий будинок [ADDRESS] (а.с. 7), що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта № 135116719 від 21.08.2018 року. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі з 26.11.2005 року, про що свідчить відмітка у паспорті відповідача [PERSON] (а.с. 9 зворот). 17.10.2008 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєструвалися у належному позивачу будинку за адресою: [ADDRESS] що підтверджується записами в їх паспортах (а.с. 4 зворот, а.с. 8 зворот), а також копією домової книги (а.с. 9). Згідно копії домової книги для реєстрації громадян, які проживають у будинку № [ADDRESS] встановлено, що 17.10.2008 року за адресою: [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Однак, 12.01.2011 року відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було знято з реєстрації місця проживання. Після чого в той же день, 12.01.2011 року, відповідач [PERSON] знову зареєструвалася за цією ж адресою без дітей (а.с. 9-10). Відповідно до довідки про розірвання шлюбу № 2122 від 13.10.2017 року, в архіві Управління ЗАГС м. Пскова Псковської області є запис про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] № 153 від 28.02.2017 року. Після розірвання шлюбу присвоєне прізвище - [PERSON] (а.с. 5 зворот). Постановою Верховної Ради України від 04.02.2016 року № 984-VIII «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» містоАртемівськ Донецької області було перейменоване на місто Бахмут Донецької області. Рішенням Бахмутської міської ради від 23.09.2015 року № 6/72-1287 було перейменовано провулок Чапаєва на провулок Геологічний. Згідно довідок Бахмутської міської ради за № 3551 від 02.02.2018 року, які надійшли згідно запиту суду щодо доступу до персональних даних від 29.01.2018 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За даними реєстру територіальної громади м. Бахмут інформація про реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], відсутня (а.с. 22-24). Відповідно до довідки про склад сім'ї, виданої головою квартального комітету № 25 від 22.10.2017 року, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], склад його сім'ї: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 105). До теперішнього часу у спірному будинку залишається зареєстрованою відповідач [PERSON], яка у будинку № [ADDRESS] з 2014 року не проживає, що підтверджується сукупністю досліджених у судовому засіданні доказів у справі, зокрема актом про не проживання (а.с. 106). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. З 11 вересня 1997 р. в Україні набула чинності Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод. У ст. 1 першого протоколу до цієї Конвенції, зокрема, записано: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи є причини відсутності відповідача поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться згідно з ст.72 ЖК УРСР в судовому порядку і суд має вирішити це питання таким чином, щоб не були порушені права та законні інтереси неповнолітнього. Як вбачається з матеріалів справи, в будинку проживають неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], яких позивач також просить визнати такими, що втратили право користування будинком № [ADDRESS]. Однак, жодного висновку з даного приводу щодо доцільності визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням, від служби у справах дітей позивачем суду не надано. Частиною 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Відповідно до ст. 29 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. ст. 5,17,18 Закону України "Про охорону дитинства", ст. ст. 1,4 Закон України" Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей", ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", постанови КМ України від 24.09.2008 року N 866 "Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини", орган опіки та піклування здійснює захист майнових та житлових прав дітей, а дозволи на відчуження майна співвласниками чи користувачами якого є діти, надає лише за заявою батьків дітей або осіб, що їх замінюють на підставі закону та за заявою відповідних документів. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, позивачем не було надано суду належних, достовірних та достатніх доказів щодо підтвердження реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] у вказаному будинку, та у судовому засіданні встановлено, що діти відповідача [PERSON] 12.01.2011 року разом з матір'ю [PERSON] були зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], після чого 12.01.2011 року відповідач [PERSON] знову зареєструвалася за вказаною адресою без дітей, а також доказів про наявність у дітей іншого житла на праві власності чи користування. Отже, позивачем не надано належних доказів, що він має право на захист права власності шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування будинком, законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вона не користується цим житлом понад один рік без поважних причин. Позовні вимоги в частині визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком, задоволенню не підлягають.

Outcome: partial