Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

05 березня 2019 року позивачі звернулися до суду з позовом до ПАТ «Страхова компанія «Країна» про стягнення страхового відшкодування, інфляційних, пені та 3 відсотки річних. Як підставу позову позивачі зазначають, що 14 вересня 2017 року сталося ДТП в результаті якої був здійснений наїзд на пішохода [PERSON] (сина, чоловіка та батька позивачів). Внаслідок ДТП [PERSON] помер. 10 жовтня 2017 року позивачі через свого представника звернулися до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування. За результатом розгляду заяви, 22.05.2017 року відповідач виплатив страхове відшкодування у розмірі 21352 грн. 94 коп., що становить 50% всієї суми. Позивачі вважають, що відповідач неправильно виплатив лише половину страхового відшкодування, пославшись на вину самого пішохода [PERSON] Також, в зв'язку з порушенням строків виплати всієї суми страхового відшкодування просять стягнути з відповідача на їх користь інфляційні та 3% річних за період з 22.05.2017 року по 28.02.2019 року. Відповідач у відзиві на позов від 28.03.2019 року просить суд відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що у постанові про закриття кримінального провадження стосовно ДТП, у який загинув потерпілий, встановлено порушення ПДР з боку пішохода. Стверджує, що відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» оскільки шкода була завдана в результаті сукупних спільних дій осіб, страхове відшкодування визначалося шляхом ділення завданої шкоди на 2. Сторони в судове засідання не з»явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено та сторонами не заперечуються, що [INFO] помер [PERSON]. [PERSON] є вдовою померлого, [PERSON] - донькою, [PERSON] - матір»ю. Як слідує з пояснень сторін, а також з постанови від 25 грудня 2017 року про закриття кримінального провадження внесеного до ЄРДР за №12017270000000502 від 14.09.2017, причиною смерті потерпілого є ДТП. У вказаній постанові встановлено, що 14.09.2017 року близько 20 год. 20 хв. Водій мікроавтобуса Рута 22 СПГ днз. [NUMBER] [PERSON], рухаючись по вул. 77 Гвардійської дівізії в м. Чернігові, допустив наїзд на пішохода [PERSON], який здійснював перетин проїзної частини дороги з зліва направо відносно руху мікроавтобуса, поза пішохідним переходом. В подальшому [PERSON] від отриманих травм помер. При проведенні судової експертизи в крові трупа виявлено етанол в концентрації 2,2 г/л, що у живої людини може відповідати середньому ступеню алкогольного сп'яніння. В результаті зроблений висновок, що в прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали стало порушення пішоходом [PERSON] розділу 4 «Обов»язки і права пішоходів» ПДР України. Сторонами не заперечується, що цивільно-правова відповідальність водія мікроавтобусу Рута 22 СПГ було застрахована у відповідача. За результатом розгляду заяви позивачів від 10.10.2017 року відповідачам [PERSON] було виплачено шкоду в сумі 8552,94 грн., яка складається з розрахунку 12800 грн. + 4305,88 грн. ( витрати на поховання) = 17105 грн. 88 коп :2; [PERSON] та [PERSON] було виплачено по 6400 грн. кожній, які розраховані : 12800 грн. (моральна шкода) :2. Як підставу для виплати самої такої суми відповідач у відзиві посилається на приписи п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому поділив суму відшкодування на 2 у зв'язку з наявністю вини пішохода у його смерті. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Частиною першою статті 1200 ЦК України визначено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Крім того у частині першій статті 1201 ЦК України передбачено, що особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. В свою чергу, зазначені положення ЦК України кореспондуються з положеннями статті 27 Закону, в якій зазначено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.2). Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами (п.27.3). Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку (п.27.4). При цьому у частині третій статті 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Аналіз положень ст.ст.1200, 1201 ЦК України, ст.27 Закону у системному зв'язку з положеннями ч.3 ст.1193 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених ст.27 Закону. Отже не підлягає до застосування до спірних правовідносин положення п.36.3 ст.36 Закону, відповідно до яких у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов'язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, оскільки шкода пов'язана зі смертю потерпілого відшкодовується в незалежності від його вини. На переконання суду, положення п.36.3 ст.36 Закону стосується випадку передбаченому у ч.2 ст.1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто, положення про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об'єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів). Однак у даній ситуації, смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитися в результаті виходу потерпілого на проїзну частину. Оскільки законодавством передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого в незалежності від його вини, вона, на думку суду, повинна відшкодовуватися у повному обсязі. Отже, відповідач неправомірно здійснив ділення страхової виплати належної позивачам на 2, а тому є всі підстави для стягнення з нього недоплаченої страхової виплати. Підсумовуючу вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно застосував при розрахунку та виплаті страхового відшкодування позивачам положення п.36.3 ст.36 Закону, а тому на користь позивача [PERSON] та [PERSON] необхідно стягнути по 6400 грн. недоплаченого страхового відшкодування, а на користь [PERSON] - 8552 грн. 94 коп. З приводу стягнення на користь позивачів інфляційних та 3 відсотків річних суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.. 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, позивачі просять стягнути вказані виплати з 22.05.2017 року ( день виплати страхового відшкодування) по 28.02.2019 року. Однак, як вбачається з наданих документів, всі необхідні документи до заяви про виплату страхового відшкодування згідно вимог ст.. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а саме копія паспорту представника позивача [PERSON] була отримана відповідачем 12 березня 2018 року, таким чином граничний строк для прийняття рішення відповідачем про виплату страхового відшкодування склав до 12 червня 2018 року. Отже, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивачів інфляційні за період з 12 червня 2018 року по 28.02.2019 року, які складають: на користь [PERSON] та [PERSON] по 398 грн. 99 коп., на користь [PERSON] - 533 грн. 21 коп.; пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ( з 12.06.2018 року по 12.07.2018 року -30 днів, (подвійна облікова ставка 34%), з 13.07.2018 року по 06.09.2018 року - 56 днів ( 35%), з 07.09.2018 року по 24.10.2018 року 48 днів (36%), з 25.10.2018 року по 12.12.2018 року - 49 днів (36%), з 13.12.2018 року по 31.12.2018 року (36%) - 19 днів, з 01.01.2019 по 31.01.2019 року - 31 день (36%), з 01.02.2019 року по 28.02.2019 року - 28 днів ( 36%): на користь [PERSON] та [PERSON] по 1627 грн. 17 коп., на користь [PERSON] - 2174 грн. 55 коп.; 3 відсотки річних за 261 день на користь [PERSON] та [PERSON] 137 грн. 29 коп. (6400*3*261/365/100), на користь [PERSON] - 183 грн. 48 коп. (8552,94*3*261/365/100). Оскільки позивачі при зверненні до суду були звільненні від сплати судового збору, з відповідача на користь держави, на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial