Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

У квітні 2017 року позивач [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] треті особи: Приватний нотаріус Отрок Наталія Володимирівна, [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, свої вимоги мотивувавши тим, що На підставі Свідоцтва про право власності на житло виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської РДА м. Києва від 13 січня 1999 року ( розпорядження ( наказ ) від. 13 січня 1999 року, [NUMBER] ) квартира [ADDRESS], на праві спільної сумісної власності в рівних долях належала: позивачці [PERSON], яка після одруження змінила прізвище на [PERSON], а нині має прізвище [PERSON]; відповідачці [PERSON]; третій особі [PERSON] та третій особі [PERSON]. Факт зміни позивачкою дівочого прізвища [PERSON] на [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про одруження [PERSON] та [PERSON], виданим ВРАЦС Деснянського РУЮ у м. Києві від 09 січня 2004 року. Факт зміни позивачкою прізвища [PERSON] на [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про шлюб [PERSON] та [PERSON], виданим Бердичівським міським ВРАЦС ГТУЮ в Житомирській області від 25 листопада 2016 року. 05 жовтня 2007 року між ВАТ « Кредитпромбанк » та позивачкою, яка на той час носила прізвище [PERSON], було укладено кредитний договір № 49. 4. 1 / 109 / 07 - А. За цим кредитним договором [PERSON] отримала кредит в сумі 34 785 доларів США на строк до 03 жовтня 2014 року. Кредитні кошти позивачка брала для- купівлі своєму чоловікові [PERSON] автомобіля та сплати страхових внесків. За домовленістю між позивачкою, тоді ще [PERSON] та її чоловіком [PERSON], саме останній мав погашати отриманий в банку кредит, оскільки автомобіль купували для нього, а він не міг отримати у банку кредиту для придбання автомобіля. У зв'язку з тим, що позивачка, на той час [PERSON] перестала виконувати боргові зобов'язання перед банком і сплачувати кредит, у вересні 2008 року у неї утворилася заборгованість перед банком в сумі 13 233.53 доларів США. Через недотримання Позичальником ( [PERSON] .) умов кредитного договору банк направив повідомлення - вимогу № 24143 / 49. 4. 5. 2 - 16328 - 49. 35 від 16 вересня 2008 року на адресу [PERSON], якою вимагав від неї у термін до 15 жовтня 2008 року погасити всю заборгованість за кредитним договором № 49. 4. 1 / 109 / 07 - А. Крім того, у вимозі банк звернув увагу [PERSON] про право задовольнити свої вимоги щодо повного погашення боргу - шляхом звернення стягнення і на інше майно боржника ( [PERSON] ) аніж те що було передано в заставу. Оскільки автомобіль, який було передано в заставу, в результаті ДТП було пошкоджено так, що він відновленню не підлягав, то єдиним майном позивачки була 1 /4 ( одна четверта ) частина квартири [ADDRESS]. За таких обставин, з метою приховати своє нерухоме майно, 1 / 4 ( одну четверту ) частини квартири [ADDRESS], від виконання в майбутньому за його рахунок стягнення для повного погашення боргу перед ВАТ « Кредитпромбанк ». Позивачка домовилася зі своєю мамою, відповідачкою [PERSON] лише для виду, укласти фіктивний договір дарування 1 / 4 ( однієї четвертої) частини квартири [ADDRESS], яка належала позивачці на підставі зазначеного вище Свідоцтва про право власності на житло від 13 січня 1999 року. З метою реалізації задуманого, позивачка ( [PERSON] ) та відповідачка ( [PERSON] ) звернулися до приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Отрок Н.В. для нотаріального посвідчення відчуження зазначеної вище 1 / 4 частини квартири. Як було роз"яснено нотаріусом, оскільки вони є близькими родичами, мама та донька, то найдешевшим варіантом відчуження є укладення договору дарування. 24 червня 2009 року між дарувальником [PERSON] та обдарованою [PERSON] було укладено оскаржуваний договір дарування 1 / 4 частини квартири [ADDRESS]. Даний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Отрок Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1430. Відразу після посвідчення оскаржуваного договору дарування, 24 червня 2009 року відповідачка [PERSON] заповіла отриману в дар 1 / 2 частину квартири [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] позивачці. Зазначений заповіт було посвідчено 24 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Отрок Н. В. та зареєстровано в реєстрі за № 1433. Оскаржуваний договір дарування 1 / 4 частини квартири [ADDRESS], від 24 червня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Отрок Н. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1430 сторони ( позивачка та відповідачка ) вчинили для виду. При вчиненні цього фіктивного правочину сторони мали іншу ціль, ніж та, що передбачена договором дарування. Так, мама - відповідачка [PERSON] допомагала доньці - позивачці уникнути майнової відповідальності за неповернуті кредитні кошти ВАТ « Кредитпромбанк », шляхом звернення стягнення на 1 / 4 частини квартири [ADDRESS]. Крім того, сторони ( позивачка та відповідачка ) домовилися про те, що як тільки того попросить позивачка, вони у нотаріуса переоформлять назад право власності позивачки на 1 / 4 частини квартири [ADDRESS]. У зв"язку з чим позивач просить Визнати договір дарування 1 / 4частини квартири [ADDRESS], який посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Отрок Н. В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1430 недійсним внаслідок фіктивності. В судовому засідання представник позивача [PERSON] що діє на підставі довіреності від 24 березня 2017 року ( а. с. 20 ) [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити заявлені вимоги, з підстав зазначених у позовній заяві. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення в цивільній справі » за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Визнання позову відповідачем позову суперечить закону, та не може бути прийнятий судом. Представник відповідача [PERSON] що діє на підставі довіреності від 20 жовтня 2017 року [PERSON] позовні вимоги визнав та просив суд задовольнити позовні вимоги. Третя особа приватний нотаріус Отрок Наталія Володимирівна в судове засідання не з"явилась, направила до суду клопотання в якому заперечувала проти задоволення заявлених вимог та просила проводити розгляд справи за її відсутності. Треті особи [PERSON], та [PERSON] в судове засідання не з"явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, 06 вересня 2017 року ( а. с. 44, 45 ) направили до суду клопотання в яких просили проводити розгляд справи за їх відсутності. Згідно ст. 158 ЦПК України особа яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо. Ст. 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності У відповідності з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 1 ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 61 ч. 4 ЦПК України, якою визначенні підстави звільнення від доказування, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчиненні вони цією особою. Пунктом 9 договорів дарування сторони зазначили, що договір не приховує іншого правочину, не носить характеру уявного та удаваного правочину спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною ( сторонами ) вимог про те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь - яку дію майнового або не майнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. Відповідно до п. 19 постанови Пленумом Верховного Суду України " Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними " від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка в наслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Таких обставин позивачем та представником позивача не було доведено. Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи все вище перелічене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договорів дарування житлового будинку, скасування реєстрації права власності та поновлення реєстрації прав власності відмовити.

Outcome: dismissed