Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-04 00:00:00

[PERSON] звернулася в лютому 2018 р. в суд з позовом до Державного закладу «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення №4-к від 15.01.2018 р., поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судових витрат. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що її було звільнено з посади медичної сестри за п.4 ч.1 ст.41 КЗпП України у зв`язку з перебуванням її у прямому підпорядкуванні близької особи (дружина головного лікаря) всупереч Закону України «Про запобігання корупції», на підставі листа МОЗ №09-05/38/1804 від 15.01.2018 р. Звільнення вважає незаконним, оскільки заклад знаходиться в гірському населеному пункті, в селищі; обмеження щодо прямого підпорядкування не поширюються на осіб, які працюють в сільських та гірських населених пунктах, хоча й прямого підпорядкування позивача до головного лікаря не було; головний лікар не прирівнюється до осіб, визначених в п. «а», «в-з» п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції»; звільнення допускається за неможливості переведення на іншу роботу, яку не пропонували; жодних пояснень при звільненні за ст.148, 149 КЗпП України у позивача не відбирали. Шляхом проведення автоматизованого розподілу судової справи, визначено 01.04.2019 р. головуючого суддю - Польську М.В. Ухвалою суду від 29.08.2019 р. до участі у справі залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог МОЗ України. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з мотивів, викладених в позовній заяві та наданих пояснень. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача, щодо позовних вимог поклався на розсуд суду з підстав, зазначених у відзиві на позов від 20.03.2018 р. та наданих пояснень. Третя особа надала суду письмові пояснення від 25.09.2019 р., просила розгляд справи провести за відсутності представника. Заслухавши пояснення сторін, письмові доводи третьої особи, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. З липня 2016 року позивач була прийнята на посаду медичної сестри ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»», працюючи на час звільнення на 0.5 ставки (а.с.5). 15.01.2018 р.згідно наказу №4-к [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі ч.2 ст.29 Закону України «Про запобігання корупції» у відповідності до п.4 ст.41 КЗпП України, з метою усунення потенційного конфлікту інтересів (а.с.4). Підставою видачі наказу, окрім вищевказаних норм закону, зазначено також і лист МОЗ №09-05/38/1804 від 15.01.2018 р. Дане звільнення, як судом встановлено, відбулося за наявності таких обставин. Позивач вказувала, що звільнення є незаконним, оскільки заклад знаходиться в гірському населеному пункті та в селищі, а обмеження щодо прямого підпорядкування не поширюються на осіб, які працюють в сільських та гірських населених пунктах, хоча й прямого підпорядкування позивача до головного лікаря не було. Як встановлено судом, позивач та головний лікар державного закладу є дружиною та чоловіком, тобто є близькими особами, членами однієї сім`ї, перебувають у сімейних відносинах. Так, за ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» (норми даного закону застосовані в цьому рішенні судом в редакції, що діяла на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення) близькі особи - особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки із суб`єктом, зазначеним у частині першій статті 3 цього Закону (крім осіб, взаємні права та обов`язки яких із суб`єктом не мають характеру сімейних), у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі, а також - незалежно від зазначених умов - чоловік, дружина. Члени сім`ї - особи, які в т.ч. перебувають у шлюбі. Відповідно до посадової інструкції сестри медичної [PERSON] , затвердженої головним лікарем [PERSON] . 25.10.2017 р., позивач працює під безпосереднім керівництвом завідувача медичної частини, старшої медсестри, чергового лікаря (п.1.2), в безпосередньому підпорядкуванні зав.відділенням, старшої медсестри, лікаря відділення (п.8.1). Отже, доводи позивача про відсутність прямого підпорядкування до чоловіка, як головного лікаря, є вірними, однак незаперечною є обставина сімейних відносин між працівником та головним лікарем. Також, статтею 27 вищевказаного закону, визначено обмеження спільної роботи близьких осіб. Особи, зазначені у підпунктах "а", "в"-"з" пункту 1 частини першої статті 3 цього Закону, не можуть мати у прямому підпорядкуванні близьких їм осіб або бути прямо підпорядкованими у зв`язку з виконанням повноважень близьким їм особам (абзац 1). Положення абзаців першого та другого цієї частини не поширюються на в т.ч. осіб, які працюють у сільських населених пунктах (крім тих, що є районними центрами), а також гірських населених пунктах. Селище Ворохта є сільським населеним пунктом та гірським населеним пунктом (Закон України «Про статус гірських населених пунктів України» зі змінами, постанова КМУ «Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських» від 11.08.1995 р. зі змінами). Окрім того, стаття 27 із визначенням осіб, на яку вона поширюється, не має відношення до головного лікаря ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»». Водночас, доводи позивача про те, що головний лікар не є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону України «Про запобігання корупції», зокрема ст.28 закону, про яку суд зазначить нижче, є помилковими, невірними та не заслуговують на увагу суду, оскільки згідно п.2 (підпункт «а») ч.1 ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» таким суб`єктом є: посадові особи юридичних осіб публічного права, які не зазначені у п.1 ч.1 ст.3 цього Закону. За нормами ст.80, 81 ЦК України, юридична особа публічного права створюється розпорядчим органом державної влади, в даному випадку Міністерством охорони здоров`я України, якою є і ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»», а його керівник - головний лікар - посадова особа юридичної особи публічного права, що підтверджується витребуваним судом Статутом та витягом з ЄРДПОУ (а.с.78-94). Поняття приватного інтересу, потенційного та реального конфліктів інтересів визначено ст.1 Закону України «Про запобігання корупції». Приватний інтерес - будь-який майновий чи немайновий інтерес особи, у тому числі зумовлений особистими, сімейними, дружніми чи іншими позаслужбовими стосунками з фізичними чи юридичними особами. Потенційний конфлікт інтересів - наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об`єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень. Реальний конфлікт інтересів - суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень. У відповідності до ч.1 ст.28 особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: 1) вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; 2) повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; 3) не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; 4) вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів. Безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу. Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи. Отже, Уповноважений орган управління відповідача - МОЗ України та НАЗК вірно встановили те, що головний лікар відповідача, який є чоловіком працівника державного закладу (сімейні стосунки), відноситься до осіб, зазначених п.2 ч.1 ст.3 вказаного закону, у нього є наявний приватний інтерес та наявний конфлікт інтересів (є всі три складові такого конфлікту інтересів - приватний інтерес, службові або представницькі повноваження та протиріччя між ними, що впливає або може вплинути на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень чи вчинення дій під час виконання службових повноважень) та на нього поширюються норми ст.28 Закону України «Про запобігання корупції». Тому, листом від 03.01.2018 р., що отримано 09.01.2018 р. НАЗК повторно (попередній лист 04.10.2017 р. - а.с.113) повідомило МОЗ України, яке призначає та звільняє керівника ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»» про обов`язок вжити заходів зовнішнього врегулювання потенційного конфлікту інтересів, який виник у [PERSON] . Даний лист також містить і роз`яснення норм ст.29 Закону щодо самостійного вжиття заходів особою, у якої виник конфлікт інтересів, щодо врегулювання конфлікту інтересів шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу, відповідно МОЗ підготувало та направило листа керівнику відповідача від 15.01.2018 р. (а.с.30-33). Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано сторонами, керівник [PERSON] мав повноваження за Статутом (п.4, 6 р.7) приймати рішення, в т.ч. щодо прийняття на роботу дружини, відпустки, преміювати її, вживати заходи заохочення тощо. Листом від 15.01.2018 р. №09-05/38/1804 (а.с.9-10) МОЗ України, направленого на ім`я головного лікаря ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»» [PERSON] , повідомлено його про наявність приватного інтересу, зумовленого сімейними стосунками та наявності в його діях конфлікту інтересів і зобов`язано, з метою визначення підстав для застосування заходів зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів, невідкладно протягом робочого дня повідомити чи вживались головним лікарем заходи до самостійного врегулювання такого конфлікту інтересів, надання пояснень та підтверджуючих документів. У відповідності до ст.29 Закону України «Про запобігання корупції» зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів здійснюється шляхом: 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду; 6) звільнення особи (частина перша). Водночас, за частиною другою статті, особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади. Позбавлення приватного інтересу має виключати будь-яку можливість його приховування. Враховуючи вищевикладене, керівник відповідача отримавши листа Уповноваженого органу управління щодо застосування в найкоротший термін на виконання вимог ч.1 ст.29 вказаного вище закону зовнішнього врегулювання конфлікту інтересів щодо самого керівника, використав право на самостійне врегулювання такого наявного конфлікту інтересів на виконання вимог ч.2 ст.29 шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу з наданням підтверджуючих це документів безпосередньому керівнику або керівнику органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення його з посади як керівника ДЗ «Спеціалізований (спеціальний) санаторій «Гірське повітря»», повідомивши про це адресата (а.с.12). Такі дії відповідача щодо видачі наказу про звільнення №4-к від 15.01.2018 р. не суперечать нормам законодавства та є самостійним обраним шляхом вирішення питання на підставі ч.2 ст.29 Закону України «Про запобігання корупції», як звільнення дружини шляхом позбавлення відповідного приватного інтересу. Обрання керівником саме такого виду позбавлення приватного інтересу як звільнення, було ймовірно наслідком вивчення інших можливих умов для такого, передбачених ч.1 ст.29, (зокрема можливість 1) усунення особи від виконання завдання, вчинення дій, прийняття рішення чи участі в його прийнятті в умовах реального чи потенційного конфлікту інтересів; 2) застосування зовнішнього контролю за виконанням особою відповідного завдання, вчиненням нею певних дій чи прийняття рішень; 3) обмеження доступу особи до певної інформації; 4) перегляду обсягу службових повноважень особи; 5) переведення особи на іншу посаду). Тому вимоги позову про визнання незаконними та скасування наказу про звільнення №4-к від 15.01.2018р. не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення. Відповідно до норм п.4 ч.1 ст.41 КЗпП України, які застосовані у оспорюваному наказі одночасно із застосуванням ч.2 ст.29 Закону України «Про запобігання корупції», передбачено право на розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника чи уповноваженого ним органу, у випадках перебування всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи. Розірвання договору у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, проводиться, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу. Пряме підпорядкування - відносини прямої організаційної або правової залежності підлеглої особи від її керівника, в тому числі через вирішення (участь у вирішенні) питань прийняття на роботу, звільнення з роботи, застосування заохочень, дисциплінарних стягнень, надання вказівок, доручень тощо, контролю за їх виконанням (ч. 1 ст. 1 Закону № 1700). При цьому, доводи позивача, що звільнення допускається за неможливості переведення на іншу роботу, яку їй чоловік не пропонував, не заслуговують на увагу суду, так як сторони (в т.ч. відповідач на вимогу суду) не надали суду належних доказів наявності вільної посади на час її звільнення для переведення позивача на іншу роботу, яка водночас виключатиме підпорядкування керівнику, який одноосібно виносить рішення стосовно роботи в даному державному закладі щодо всіх працівників згідно установчих документів, як і не доведено можливість обрання керівником іншого виду позбавлення відповідного приватного інтересу, без звільнення працівника - дружини. Позивач не подавала суду клопотання про допит свідком у справі - керівника відповідача [PERSON] (колишнього на даний час), який був вільним слухачем у залі суду у всіх судових засіданнях при розгляді даної справи. Суд підкреслює за підсумками встановлення обставин спору, що незважаючи на те, що суб`єкти, які не підпадають під дію обмеження щодо спільної роботи близьких осіб за згаданою вище у рішенні статтею 27 закону, - це не означає, що на них не поширюються загальні вимоги щодо врегулювання конфлікту інтересів з урахуванням особливостей їх статусу. Тому вказаним особам варто вживати заходів, передбачених Законом № 1700 для його врегулювання. При цьому до них, в залежності від конкретної ситуації, може бути застосований будь-який із передбачених Законом № 1700 захід врегулювання конфлікту інтересів. Іншими словами, тут має місце суперечність між приватним інтересом особи та її службовими повноваженнями, що впливає на об`єктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи невчинення дій під час виконання зазначених повноважень. У випадку, коли пряме підпорядкування утворює потенційний або реальний конфлікт інтересів, у тому числі в осіб, на яких не поширюються вимоги ст. 27 Закону № 1700, та має постійний характер, потрібно врегулювати відповідний конфлікт інтересів. При цьому за невиконання цих обов`язків особи несуть передбачену законодавством відповідальність. Застосовуючи положення ст. 27 Закону № 1700, про які наголошувала позивач, треба також враховувати положення окремих інших законів. Так, Кодекс законів про працю України встановлює обмеження як право власника щодо спільної роботи родичів (ст.25-1 КЗпП). З одного боку, ці обмеження є більш широкими, оскільки вони: а) стосуються працівників будь-яких підприємств, установ і організацій, а не лише осіб, уповноважених на виконання функцій держави чи місцевого самоврядування; юридичних осіб публічного права б) можуть встановлюватися власниками на їх розсуд; в) охоплюють близьких родичів (батьки, подружжя, брати, сестри, діти) і свояків (батьки, брати, сестри і діти подружжя), які не проживають спільно із суб`єктом обмеження, не пов`язані з ним спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків; г) передбачають не тільки пряме підпорядкування, а навіть підконтрольність один одному. Але, з іншого боку, за порушення цих обмежень юридична відповідальність не передбачена, на відміну від Закону України «Про запобігання корупції». Не заслуговують на увагу суду і доводи позивача, що жодних пояснень при її звільненні керівник відповідача (тобто чоловік) у порядку, передбаченому ст.148, 149 КЗпП України не відбирав, оскільки дані статті регулюють застосування дисциплінарного стягнення за виявленням проступку, що не є вирішенням керівником питання на підставі ч.2 ст.29 Закону України «Про запобігання корупції» щодо звільнення працівника (дружини) для позбавлення відповідного приватного інтересу. Отже, в підсумку всіх оцінених доказів в сукупності, звільнення позивача, на переконання суду, відбулося з дотриманням процедури звільнення за ст.41 КЗпП України та ст.29 Закону України «Про запобігання корупції». Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Зважаючи на досліджені докази та висновки суду про що вказано вище, вимога позову про скасування наказу та поновлення на роботі є не обґрунтованою, не доведеною та не підлягає до задоволення. Похідним від питання законності звільнення є питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому суд прийшов до висновку про відмову у задоволені цих вимог також. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 41, 233 Кодексу законів про працю України,

Outcome: dismissed