Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири від 22.12.2016р., посвідчений Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Лазарєвою В.П., та зареєстрований в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2031, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - з тих підстав, що відповідач, її син, на протязі часу з 2015 року чинив на неї психологічний тиск, сварився і погрожував, що не буде її доглядати, якщо не укладено договір дарування, укладаючи договір, вона сподівалась на догляд зі сторони сина; також просить внаслідок застосування двосторонньої реституції скасувати в реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру за адресою: [ADDRESS] , зроблений на підставі вказаного (недійсного) договору дарування, № 18211870, дата 22.12.2016р. та визнати за позивачем право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Відповідач подав заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив розглянути справу у його відсутності. Третя особа просила розглянути справу у її відсутності, прийняти рішення на розсуд суду. Суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. При цьому суд враховує наступне: Позивачу до укладення оспорюваного договору дарування вказана квартира належала на праві власності на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № ГР03/75 від 17.12.2013р. [PERSON] придбала майнові права на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно договору дарування (який оспорює позивач) від 22.12.2016р. [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] . У п. 1.1 Договору зазначено, що квартира належить [PERSON] на праві приватної власності, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером: 68239753, сформованою 16.09.2016 року [PERSON] , Виконавчий комітет Броварської міської ради Київської області, номер запису про право власності: 16419030, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1028318232106. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 22.12.2016р. зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Державний реєстратор: приватний нотаріус Лазарєва Валентина Павлівна; підстава виникнення права власності: договір дарування квартири, серія та номер:: 2031, виданий 22.12.2016р.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 33093208 від 22.12.2016р. Встановлено, що сторони є матір?ю і сином один до одного. Встановлено, що позивач є особою похилого віку. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог частин 2 та 3 цієї статті, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до п. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно приписам ЦПК позивач звільняється від обв`язку доказувати ті обставини, на які він посилається, у разі, якщо відповідач визнав такі обставини, та/або якщо позивач подав заяву про визнання позову. Тому суд , ухвалюючи рішення, виходить з того, що відповідачем визнані підстави, з яких позивач просить визнати договір дарування недійсним, і відповідач визнав ті обставини, на які позивач послалась у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог. Таким чином, суд робить висновок, що вказані позивачем обставини, визнані відповідачем, передбачені в законі у якості підстави для визнання правочину недійним. Тому рішення про визнання договору дарування недійсним не суперечить закону. Рішення про задоволення позову і про визнання укладеного між сторонами договору дарування недійсним не суперечить законним інтересам сторін і не порушує їхніх прав та прав інших осіб. Що стосується позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності за набувачем та визнання права власності відчужувача внаслідок визнання договору дарування недійсним, то суд такі вимоги також вважає можливим задовольнити, виходячи з наступного: Згідно ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 3 ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Процедура ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно визначена Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011року №1141. Відповідно до п. 46 даного Порядку зміни до записів Державного реєстру прав, записи про скасування державної реєстрації прав, записи про скасування рішення про відмову в державній реєстрації прав вносяться до Державного реєстру прав та записи Державного реєстру прав скасовуються виключно на підставі рішення державного реєстратора. Оскільки підставою для внесення Державним реєстратором запису про право власності відповідача на осопрюване майно (подаровану йому квартиру) до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно був договір дарування, який даним судовим рішенням визнається недійсним, і правочин недійсним є з моменту його укладення та такий правочин не створює ніяких наслідків для його сторін, то відповідно всі наслідки такого правочину втрачаються з моменту їх виникнення, і відповідно всі реєстрові записи, які були вчинені на підставі такого правочину, мають бути також скасовані, і одночасно мають бути відновлені попередні реєстрові записи. Тому позовна вимога про скасування запису про реєстрацію права власності, які є похідною від першої, підлягає задоволенню як наслідок задоволення основної позовної вимоги і як наслідок визнання договору дарування недійсним, який був підставою для внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав щодо переходу права власності на об`єкт від відчужувача (позивача) до набувача (відповідача). Таким чином, внаслідок двосторонньої реституції підлягає скасуванню запис про реєстрацію права власності відповідача за даним договором, і підлягає відновленню запис про реєстрацію права власності позивача.. Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачкою права власності на квартиру, то суд вважає за доцільне і таке, що буде відповідати вимогам закону щодо ефективного захисту порушеного права позивача, і більш правильно відображатиме час набуття позивачкою права власності та відокремлювати момент набуття права від моменту поновлення права позивачки. У зв`язку з цим у судовому рішенні слід зазначити про поновлення за позивачкою права власності на квартиру (що відбувається внаслідок визнання недійсним договору про відчуження і скасування реєстрації права власності за відповідачем на підставі недійсного договору), а не про визнання за позивачкою права власності на квартиру, як вказано у позові, оскільки право власності позивачки в дійсності існує з моменту набуття за договором купівлі-продажу майнових прав від 17.12.2013р., і воно не виникає на підставі даного рішення, а відновляється внаслідок реституції. Таке викладення резолютивної частини рішення не буде виходом за межі позовних вимог і не є частковим задоволенням позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved