Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача з даним позовом, зазначивши, що 14 серпня 2008 року відповідно до наказу №81 він був прийнятий формувальником ручної формовки до ПАТ «Дніпропетровський завод прокатних валків». На підставі наказу №157 від 12.05.2015року був звільнений згідно вимог п.1 ст. 40 КЗпП України за скороченням чисельності штату. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2014 року він був поновлений на роботі формувальником ручної формовки вальцеліварного цеху та на його користь з відповідача було стягнуто заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 10482грн.11коп. і моральну шкоду у сумі 2000 грн. На підставі наказу №615 від 23.10.2014р.оку він був поновлений на роботі з 02.Об.2014року, але до роботи відповідачем допущений тільки 18.11.2014року. У зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення суду про поновлення його на роботі, він звертався із заявою до відповідача з проханням виплатити йому суму вимушеного прогулу з жовтня по 18.11.2014року. Але дана заява залишилася без відповіді, та на підставі наказу N2157 від 12.05.2015року відповідач незаконно звільнив його з роботи в другий раз, у зв'язку з чим він знову звернувся 09.06.2015р. до суду з позовною заявою про поновлення на роботі та вимушений звернутися і з даною позовною заявою та просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 жовтня 2014 року по 18 листопада 2014року у розмірі 11208 гривень 48 копійок, а також у відшкодування моральної шкоди - 2436 гривень, за понесення моральних страждань в результаті незаконного звільнення з роботи, в невиконанні негайного поновлення на роботі та не виплаті заробітної плати. В судовому засідання позивач свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, надав суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечував, в обґрунтування чого зазначив, що прогул відповідача не є вимушеним, оскільки перешкод до місця праці у позивача не було, а він умисно на роботу не приходив. Суд, вислухавши пояснення та доводи позивача, представника відповідача, вислухавши пояснення свідка [PERSON], дослідивши докази по справі в їх сукупності, приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу №81 від 14.08.2008 року [PERSON] був прийнятий на роботу формовщиком ручної формовки до ПАТ "Дніпропетровський завод прокатних валків", про що свідчить запис у його трудовій книжці. Наказом №159 від 21.03.2014 року "Про оптимізацію штатної чисельності ВЛЦ" було прийнято рішення ПАТ "ДЗПВ" про проведення скорочення штату та виключення зі штатного розкладу робочих ВЛЦ з 26.05.2014 року . 25.03.2014 року позивач отримав повідомлення про наступне вивільнення, та наказом №104 від 02.06.2014 року його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників. Зі рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.10.2014 року був поновлений на роботі на посаді формувальника ручної формовки вальцеліварного цеху. Відповідно до ст. 235 КЗпП України та п. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, про що також було зазначено і в рішенні суду. Негайне виконання передбачає, що працедавець зобов'язаний поновити працівника на роботі на дату рішення суду (з часу оголошення рішення в судовому засіданні). Дане рішення ПАТ «Дніпропетровським заводом прокатних валків» було виконано в примусовому порядку на підставі постанови державного виконавця від 10.10.2014 року лише 23.10.2014 року, про що видано наказ за №615 про новлення [PERSON] на роботі на посаді формувальника ручної формовки вальцеліварного цеху з 02.06.2014 року. Окрім того, судом встановлено та підтверджено матеіалами справи, поясненнями свідка [PERSON], факчтино рішнення суду відповідачем було виконано лише 18.11.2014 року, коли [PERSON] був допущений працедавцем до фактичного виконання своїй трудових обов»язків. Згідно вимог статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Виходячи з положень п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року (з послідуючими змінами), про те, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках чинних законодавством, календарних днів. Сердній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 02.10.2014 року по 18.11.2014 року складає 11208 гривень 48 копійок, з наступного розрахунку: 9807,74 гривень (сума заробітної плати за березень, квітень, що передували дню звільненя) поділена на кількість робочих днів, середньоденна заробітна плата складає 233,51 гривні. Таким чином середній заробіток довірнює 11208 гривень 48 копійок, вирахуваного шляхом множення середньоденної заробітної плати (233,61 гривні) на кількість робочих днів за час вимушеного прогулу (48 днів за період з 02 жовтня 2014 року по 18 листопада 2014 року). За наведеного нормативного обгрунтування, та встановлених обставин по справі, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 11208 гривень 48 копійок. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить також суд стягнути з відповідача на його користь у відшкодування моральної шкоди 2436 гривень. Як передбачено статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд погоджується зі слушністю доводів позивача відносно стягнення з відповідача моральної шкоди, завданої в результаті вчинення останнім відносно нього протиправних дій щодо несвоєчасного виконання рішення суду про поновлення на роботі та недопущення до роботи тривалий час, що виразилися у моральних стражданнях, переживаннях оскільки був позбавлений права працювати та заробляти собі кошти для своєї життєдіяльності, та вбачає наявність передбачених законом підстав для її відшкодування, передбачених ст..ст. 11, 16, п.1 ч. 2 ст. 23 ЦК України. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципами виваженості та розумності, при цьому суд враховує фактичні обставини, при яких позивачеві були спричинені моральні страждання, виходячи з чого суд вважає суму у 1000 грн. достатньою для компенсації моральної шкоди, завданої [PERSON] протиправними діями відповідача. Тому, вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial