Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-05 00:00:00

13.03.14 р. позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що вони є власниками (співвласниками) квартир в будинку [ADDRESS]. Прибудинкова територія частково межує із земельною ділянкою, яка належить СП "Галка ЛТД". В листопаді 2012 року працівниками СП "Галка ЛТД" було перегороджено заїзд до будинку позивачів, шляхом встановлення замка на воротах, який є єдиним можливим заїздом до їх будинку. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється усунути перешкоди у користуванні заїздом, позивачів, на підставі ст. 391 ч. 1 ЦК України, ст.ст. 48, 49 ЦК Української РСР, ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. 83 ЗК України просили визнати незаконним та скасувати п.1 в додатку № 1, додатку № 2, додатку № 3 до рішення виконкому Львівської міської ради від 8 вересня 2000 року № 438, визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 2 листопада 2000 року, скасувати державний акт на право приватної власності на землю від 23 квітня 2001 року, скасувати державну реєстрацію вказаного державного акту та усунути перешкоди в користуванні проїздом до будинку через земельну ділянку з боку вул. Заповітної шляхом демонтажу огорожі та в'їзних воріт. Представник позивачів в судових засіданнях позов підтримав, посилаючись на мотиви та доводи позовної заяви. Просить позов задовольнити. Представники відповідачів виконкому ЛМР та СП "Галка ЛТД" проти задоволення позову заперечили з мотивів його безпідставності та недоведеності. При цьому вказали, що позивачами пропущено строк позовної давності, заявили про застосування наслідків його спливу. Представники співвідповідача - відділу Держземагенства у м. Львові та третьої особи - ЛПК "Балатон -409", будучи належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду до суду не з'явились, про причини своєї неявки суд не повідомили. У зв'язку із чим суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, за наявними матеріалами справи. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та дійсні відносини сторін, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з таких підстав. Судом встановлено, що 2 листопада 2000 року між Львівської міської радою та СП "Галка ЛТД" було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 288.0 кв.м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Продавець (Львівська міська рада) здійснив відчуження вказаної земельної ділянки на підставі рішення Львівської міської ради від 8 вересня 2000 року № 438 "Про продаж земельних ділянок несільськогосподарського призначення для здійснення підприємницької діяльності в м. Львові". 23 квітня 2001 року СП "Галка ЛТД" отримало державний акт на право приватної власності на вказану земельну ділянку. Як встановлено в ході розгляду справи, та не заперечується представниками сторін, належна на праві власності земельна ділянка межує від точки А до точки Б опису меж державного акту із землями житлової забудови міста, а саме з прибудинковою територією будинку [ADDRESS]. Як роз'яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. З огляду на дату укладення договору, судом не беруться до уваги посилання позивачів у позовній заяві на норми ЦК України в частині підстав недійсності оспорюваного ними правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК Української РСР (який був діючим на моменту укладення оспорюваного договору) недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. Згідно з положеннями ст. 49 цього Кодексу, на норми якої посилаються позивачі в якості підстави недійсності спірного договору, якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами-в доход держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все одержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Саме до такого розуміння цих норм зводиться правовий висновок Верховного Суду України, викладений ним постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, який є обов'язковим для судів в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України. Як убачається з матеріалів справи, позивачами не доведено, які саме їх права порушено, невизнано або оспорено у зв'язку із укладенням оспорюваного договору. Стороною вказаного договору позивачі не були. Доказів, що на момент його укладення усі вони були власниками (співвласниками) квартир в будинку [ADDRESS], незважаючи на витребування їх судом, ними до суду не подано, як і не подано доказів володіння прибудинковою ділянкою. Не зазначено розміру такої земельної ділянки, а також правовстановлюючого документа про її закріплення за будинком [ADDRESS]. Як вбачається з відповіді Шевченківської РА ЛМР будинок [ADDRESS] належить місцевим радам. Власником земельної ділянки є територіальна громада м. Львова. Мешканцями цього будинку ОСББ не створено. Що стосується доводів позивачів, що через земельну ділянку СП "Галка ЛТД" проходить єдиний можливий заїзд до їхнього будинку, то такі судом оцінюються критично, оскільки як убачається із зібраних судом доказів, а саме інвентаризаційних матеріалів, починаючи з 1947 року заїзду до будинку позивачів зі сторони земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (належної СП "ГАЛКА ЛТД") не було. На вказаній межі (з земельною ділянкою по [ADDRESS]) мала місце самочинна забудова, зокрема, на території прибудинкової території будинку, де проживають позивачі. Наведене також підтверджується топографічними планами, які наявні в геофонді управління архітектури ЛМР. Паркан навколо будинку № 48 було встановлено мешканцями цього будинку в 70-их роках. Дані про цих осіб встановити неможливо. Дозвільні документи щодо встановлення заїзду до будинку позивачів в управлінні архітектури ЛМР відсутні, як і не надано такі документи позивачами. Посилання позивачів, як на підставу визнання недійсним оспорюваного договору на норми ст.ст. 48 і 49 ЦК Української РСР є взаємовиключим та неможливим, що підтверджується роз'ясненнями, наданими судам в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними". Обставин, пов'язаних з укладення спірного договору з метою, суперечною інтересам держави і суспільства, судом в ході розгляду справи не встановлено, а позивачами не доведено. Оскільки суду не надано доказів, що передана у власність СП "Галка ДТД" спірна земельна ділянка має статус вулиці або проїзду, які не можуть бути у приватній власності, судом не знайдено підстав, пов'язаних з порушенням норм ст. 83 ЗК України. Враховуючи викладене, судом не встановлено, що оскаржуване рішення ЛМР, як передумова укладення договору та оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки порушують права позивачів, відтак відсутні правові підстави для задоволення цих позовних вимог. У зв'язку із чим не підлягають задоволенню позовні вимоги про скасування державного акту на право приватної власності на землю та про скасування його державної реєстрації, як похідні від вимог у задоволенні судом яких відмовлено. Оскільки судом не знайдено підстав для визнання договору недійсним, не підлягають до задоволення позовні вимоги про усунення перешкод, адже законний власним вправі на власний розсуд використовувати та розпоряджатися своєю власністю, зокрема шляхом встановлення огорожі та в'їзних воріт. Щодо заперечень представників відповідача про пропуск строку позовної давності, то суд виходить з такого. Відповідно до п. 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 1 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Згідно з ст. 71 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), було встановлено в три роки. Статтею 75 цього Кодексу було визначено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позову з підстав його безпідставності та не доведеності, суд не вправі відмовити в задоволенні позову з мотивів пропуску строку позовної давності, який позивачами пропущений з неповажних причин. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачами.

Outcome: dismissed