Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (місце фактичного проживання чи перебування невідомо), в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , паспорт [NUMBER] виданий 14.12.2006 р. Токмацьким МРВ УМВС України в Запорізькій області та [PERSON] ( [INFO] ) свідоцтво про народження [NUMBER] видане ВД РАЦС м. Токмак від 29.05.2013 р. такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим по [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про спадщину від 16.12.2013 на 1/2 частку та свідоцтвом про спадщину від 20.05.2016 на 1/2 частку (виданих державним нотаріусом Токмацької районної державної нотаріальної контори Косаревською М.В.). 01 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір оренди житлового будинку [ADDRESS] . Договір діяв до 01 вересня 2014 року. Згідно з умовами договору в даному будинку мешкала сім`я [PERSON] , а саме вона, її співмешканець та із 05 травня 2013 року їхня дитина. [INFO] померла її баба [PERSON] . Після оформлення спадщини вона уклала договір із [PERSON] про оренду житлового будинку [ADDRESS] . Договір діяв до 30 грудня 2016 року. На підставі її заяви зареєстрованою в реєстрі № 29 від 10 січня 2014 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нечипуренко Г.Ф. громадян [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували за адресою: [ADDRESS] , про що Токмацьким УДМС України в Запорізькій області зроблено запис в домовій книзі від 11 лютого 2014 року. В квітні 2019 року від [PERSON] їй стало відомо, що [PERSON] зібрала речі та разом із сином [PERSON] та невідомим чоловіком виїхали із даного будинку в невідомому напрямку. Свідками відсутності [PERSON] в даному будинку є: [PERSON] , [PERSON] . На її дзвінки [PERSON] відповідає через раз, своє місце мешкання не повідомляє, на вимогу знятись із місця реєстрації не реагує. 01 травня 2019 року вона уклала договір з [PERSON] про безоплатне користування з правом подальшого викупу житлового будинку [ADDRESS] . Договір діє до 01 квітня 2022 року. Відповідач не проживає в даному будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі домом вона не цікавиться. Перешкод в користуванні житловим приміщенням вона відповідачу не чинила так як мешкає в м. Запоріжжя. Вона від знайомих дізналася, що [PERSON] приїздила до м. Молочанськ та забрала документи на свого сина [PERSON] , який до квітня 2019 року проходив навчання у Комунальному закладі «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» Запорізької обласної ради. Враховуючи те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] , звертається до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, близько 1 року без поважної причини відсутності за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому вона як власник житла вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу було розподілено судді Курдюкову В.М. (а.п. 24). Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 21 жовтня 2020 року позовна заява залишена без руху та надано строк на усунення недоліків (а.п. 25-26). На виконання ухвали суду позивачем сплачено судовий збір, уточнено коло учасників справи, про що подано до суду уточнену позовну заяву з додатками (а.п. 28-37). Ухвалою судді Токмацького районного суду Запорізької області від 03 грудня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі (а.п. 44-45). Враховуючи вимоги ст. 274, ч. 1 ст. 277, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву та заперечень, а позивачу роз`яснено право на подання відповіді на відзив. Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчий комітет Молочанської міської ради про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням Молочанську ОТГ, як орган опіки та піклування виконавчого комітету Молочанської міської ради Запорізької області (а.п. 66). Вказана цивільна справа знаходилась у провадженні судді [PERSON] , якого звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку. Відповідно до п.п. 2.3.49, 2.3.50 п. 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду ( в редакції, затвердженій Рішенням Ради суддів України № 58 від 15.09.2016 року) призначено повторний автоматизований розподіл судових справ (а.п. 77). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу, 01 березня 2021 року було розподілено судді Петренко Л.В. (а.п. 78). Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 02 березня 2021 року вказану цивільну справу прийнято до провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.п. 79-80). Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 30 серпня 2021 року виключено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Молочанську ОТГ, як орган опіки та піклування виконавчого комітету Молочанської міської ради Запорізької області, зі складу учасників справи № 328/2164/20 (провадження 2/328/102/21) за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Молочанської міської ради, про визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим по [ADDRESS] . Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Виконавчого комітету Молочанської міської ради, як органу опіки та піклування, [PERSON] , просила відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання даного спору. Захищаючи інтереси малолітньої дитини та з метою недопущення її бездомності, беручи до уваги рекомендації комісії, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнавати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в судове засідання не з`явилися про час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення кореспонденції за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, згідно зі ст. 128 ЦПК України, вважаються повідомленими належним чином; клопотань про перенесення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності не надходило. Відзиву на позовну заяву не надходило. Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 01 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу. Відповідно до вказаного договору [PERSON] надає, а [PERSON] приймає в строкове безоплатне користування житловий будинок та присадибну ділянку за адресою: [ADDRESS] , житлова площа - 52,5 кв.м., площа забудови 97,2 кв.м., кількість кімнат - 5 та веранда. Присадибна ділянка 0,35 га. Житлове приміщення належить [PERSON] на підставі права власності згідно акту від 26.09.1975 року, [PERSON] підтверджує, що житлове приміщення не має будь-яких обмежень (обтяжень) та інших прав третіх осіб (а.п. 4). Метою договору є те, що житлове приміщення надається [PERSON] для безоплатного користування з правом подальшого викупу. Відповідно до п. 3.5 договору у момент підписання акту приймання [PERSON] передає [PERSON] ключі від житлового приміщення та від господарських споруд (літня кухня, гараж, погріб, сарай). Відповідно до п. 4.1 договору термін тимчасове володіння та користування житловим приміщенням починається з 01 вересня 2012 року і продовжується до 01 вересня 2014 року. Якщо за 14 днів до завершення терміну дії договору ні одна із сторін не заявить про його припинення, договір вважається кожного разу продовжено на попередніх умовах на той же термін. Відповідно до розділу 5 договору плата за користування житловим приміщенням не здійснюється. В разі змін в чинному законодавстві та прийняття додаткових рішень Молочанською міською радою або селищною радою щодо сплати за користування присадибними ділянками, така сплата здійснюється за рахунок [PERSON] . Відповідно до розділу 6 договору комунальні послуги (газопостачання, водопостачання, електроенергія) та витрати за користування телефонами оплачуються проживаючими особами самостійно на підставі рахунків відповідних організацій та телефонних станцій. [PERSON] успадкувала після [PERSON] 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Молочанським міськвиконкомом 26.09.1975 року № 2329, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.п. 14). 01 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу (а.п. 5). Відповідно до вказаного договору [PERSON] надає, а [PERSON] приймає в строкове безоплатне користування житловий будинок та присадибну ділянку за адресою: [ADDRESS] , житлова площа - 52,5 кв.м., загальна площа 74,00 кв.м., кількість кімнат - 5 та веранда. Присадибна ділянка 0,35 га. Житлове приміщення належить [PERSON] на підставі свідоцтва права на спадщину на 1/2 частину житлового будинку. Метою договору є те, що житлове приміщення надається [PERSON] та її родині у складі 3 осіб, а саме вона, її чоловік [PERSON] та їх син [PERSON] для безоплатного користування з правом подальшого викупу. Відповідно до п. 3.3 договору у момент підписання договору [PERSON] передає [PERSON] ключі від житлового приміщення та від господарських споруд (літня кухня, гараж, погріб, сарай). Відповідно до п. 4.1 договору термін тимчасове володіння та користування житловим приміщенням починається з 01 січня 2014 року і продовжується до 30 грудня 2016 року. Якщо за 14 днів до завершення терміну дії договору ні одна із сторін не заявить про його припинення, договір вважається кожного разу продовжено на попередніх умовах на той же термін. Відповідно до розділу 5 договору плата за користування житловим приміщенням не здійснюється. В разі змін в чинному законодавстві та прийняття додаткових рішень Молочанською міською радою або селищною радою щодо сплати за користування присадибними ділянками, така сплата здійснюється за рахунок [PERSON] . Відповідно до розділу 6 договору комунальні послуги (газопостачання, водопостачання, електроенергія) та витрати за користування телефонами оплачуються проживаючими особами самостійно на підставі рахунків відповідних організацій та телефонних станцій. Відповідно до п. 9.1 договору даний договір розірванню в односторонньому порядку не підлягає, за винятком випадків, коли одна із сторін систематично порушує умови договору і свої зобов`язання. Відповідно до п. 10.4 договору на підставі заяви [PERSON] № 29 від 10.01.2014 року засвідченої приватним нотаріусом Нечипуренко Г.Ф. Запорізького міського нотаріального округу, [PERSON] та її родині у складі 3 осіб, а саме вона, її чоловіку [PERSON] та їх сину [PERSON] надається право на реєстрацію (прописку) у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] дала свою згоду на реєстрацію (прописку) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] частка якого належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого Токмацькою районною державною нотаріальною конторою Запорізької області 16.12.2013 року за реєстром № 50, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою (а.п. 13). Відповідно до відомостей зазначених в домовій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] відображено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за вказаною адресою з 11 лютого 2014 року, про що містяться відповідні відмітки (а.п. 16-18). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 11 лютого 2014 року по теперішній час (а.п. 42-43). 20 травня 2016 року державним нотаріусом Токмацької районної державної нотаріальної контори Косаревською М.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом [PERSON] , як спадкоємцеві зазначеного в заповіті майна [PERSON] , а саме на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого Молочанським міськвиконкомом 26.09.1975 року № 2329, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (а.п. 15). [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про спадщину від 16 грудня 2013 року на 1/2 частку та свідоцтвом про спадщину від 20 травня 2016 року на 1/2 частку, та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості (а.п. 14, 15, 19). 01 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу (а.п. 6). Метою договору є те, що житлове приміщення надається [PERSON] для безоплатного користування з правом подальшого викупу. Позивач надаючи пояснення в судовому засіданні зазначила, що в квітні 2019 року від [PERSON] їй стало відомо, що [PERSON] зібрала речі та разом із сином [PERSON] та невідомим чоловіком виїхали із даного будинку в невідомому напрямку. Свідками відсутності [PERSON] в даному будинку є: [PERSON] , [PERSON] , про що до позовної заяви надала письмові пояснення. Враховуючи те, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , звертається до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , у зв`язку з тривалою, близько 1 року без поважної причини відсутності за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення. Згідно з висновком виконавчого комітету Молочанської міської ради, як органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, дане питання було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Молочанської міської ради 11 червня 2021 року. За результатами засідання комісії встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Дитина зареєстрована за адресою матері, відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (за вказівкою матері). Згідно інформації КУ «Центр надання соціальних послуг» Молочанської міської ради [PERSON] , [INFO] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , не проживають за вказаною адресою з 2018 року. Місце їхнього знаходження невідоме. Представниками органу опіки та піклування проведено обстеження умов проживання за вказаною адресою та встановлено, що за даною адресою фактично проживають: [PERSON] та його співмешканка [PERSON] . Спроби працівників служби у справах дітей Молочанської міської ради зв`язатися з [PERSON] засобами телефонного зв`язку успіху не мали. Відомості про зареєстроване нерухоме майно за [PERSON] , та її малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , відсутні. За інформацією КЗ «Молочанська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат» ЗОР дитина [PERSON] , [INFO] , був зарахований до складу вихованців середньої групи з затримкою психічного розвитку дошкільного дитячого відділення 05.09.2016 року. Відрахований у зв`язку із невідвідуванням закладу (наказ про відрахування від 03.11.2020 № 48). Інформацію (довідку) щодо підтвердження продовження навчання дитини в іншому освітньому закладі мати адміністрації школи не надала, на зв`язок не виходила. Згідно інформації КНП «Молочанський Центр первинної медико-санітарної допомоги» Молочанської міської ради [PERSON] з питань отримання медичної допомоги та укладення декларації до сімейних лікарів закладу не зверталась. Оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , має право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та мати дитини, [PERSON] не зверталась до виконавчого комітету Молочанської міської ради з заявою про зняття з реєстрації, в тому числі зняття з реєстрації дитини, орган опіки і піклування вважає неприпустимим зменшення або обмеження прав та інтересів [PERSON] , [INFO] , щодо житлового приміщення. Захищаючи інтереси малолітньої дитини та з метою недопущення її бездомності, беручи до уваги рекомендації комісії, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнавати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.п. 115-116, 118-119). Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 158 ЖК Української РСР наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до статті 160 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму. Згідно зі статтею 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 163 ЖК Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи тощо. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Згідно ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Права дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то малолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 01 вересня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу. Відповідно до вказаного договору [PERSON] надає, а [PERSON] приймає в строкове безоплатне користування житловий будинок та присадибну ділянку за адресою: [ADDRESS] , житлова площа - 52,5 кв.м., площа забудови 97,2 кв.м., кількість кімнат - 5 та веранда. Присадибна ділянка 0,35 га. Житлове приміщення належить [PERSON] на підставі права власності згідно акту від 26.09.1975 року, [PERSON] підтверджує, що житлове приміщення не має будь-яких обмежень (обтяжень) та інших прав третіх осіб (а.п. 4). Метою договору є те, що житлове приміщення надається [PERSON] для безоплатного користування з правом подальшого викупу. [PERSON] успадкувала після [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , тобто є його власником. 01 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу (а.п. 5). [PERSON] дала свою згоду на реєстрацію (прописку) [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до відомостей зазначених в домовій книзі для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] відображено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за вказаною адресою з 11 лютого 2014 року, про що містяться відповідні відмітки (а.п. 16-18). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] , [INFO] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , мають зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , з 11 лютого 2014 року по теперішній час (а.п. 42-43). Проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , поза межами будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані мати та дитина, не свідчить про залишення житла, в якому вони зареєстровані, та не призводить до втрати ними права користування таким. Враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом в постанові від 10 липня 2019 року у справі № 465/7083/13-ц, відповідно до якої діти не можуть самостійно визначити своє місце проживання, а тому сам по собі факт непроживання, не може бути безумовною підставою для визнання дітей такими, що втратили право користування житлом. Несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Доказів на підтвердження того, що [PERSON] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем не надано, а судом не здобуто, тому визнання останніх такими, що втратили право користування житловим будинком, є порушенням їх прав на житло. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав" (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.90). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.99). Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Отже, виходячи з аналізу вказаних норм законодавства, судам при розгляді позовних вимог про визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковим є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Така позиція узгоджується правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17, у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 р. у справі №446/8886/18, від 03.02.2021 р. у справі №501/2010/18. Згідно з висновком виконавчого комітету Молочанської міської ради, як органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, дане питання було розглянуто на засіданні комісії та зроблено наступний висновок. Оскільки малолітній [PERSON] , [INFO] , має право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та мати дитини, [PERSON] не зверталась до виконавчого комітету Молочанської міської ради з заявою про зняття з реєстрації, в тому числі зняття з реєстрації дитини, орган опіки і піклування вважає неприпустимим зменшення або обмеження прав та інтересів [PERSON] , [INFO] , щодо житлового приміщення. Захищаючи інтереси малолітньої дитини та з метою недопущення її бездомності, беручи до уваги рекомендації комісії, орган опіки та піклування вважає недоцільним визнавати [PERSON] [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.п. 115-116, 118-119). Підстава, на якій місце проживання [PERSON] , та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , реєструвалося в спірному житловому будинку, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України (далі - СК України) правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду касаційної інстанції, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 711/4431/17, від 10 квітня 2019 року у справі N 466/7546/16-ц, від 27 червня 2019 року у справі N 337/1760/17, від 27 листопада 2019 року у справі N 368/750/16-ц (провадження N 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі N 206/3425/18 (провадження N 61-9122св19). За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не може самостійно визначати своє місце проживання, оскільки таким правом наділені батьки, тому їх проживання разом з батьками за іншою адресою може бути поважною причиною відсутності їх понад шість місяців у жилому приміщенні, в якому вони зареєстровані, а сам факт їх непроживання не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житлом. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , набули право власності або право постійного користування іншим житлом позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Іншого житла [PERSON] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , ніж спірний житловий будинок, не мають. Проживання у спірному будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Позивач, [PERSON] успадкувавши будинок, знала про проживання в ньому відповідачів, а саме [PERSON] , та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які не мали іншого житла, вона уклала з [PERSON] новий договір оренди житлового приміщення з правом подальшого викупу від 01 січня 2014 року та надала згоду на реєстрацію (прописку) [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , визнання відповідачів, [PERSON] , та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, призведе до того, що останні стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин цієї справи. В житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , залишився проживати [PERSON] , як зазначено в 10.4 договору від 01 січня 2014 року, чоловік [PERSON] . При обстеженні житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що в ньому проживає [PERSON] разом зі співмешканкою [PERSON] . Доказів на підтвердження того, що стало дійсною причиною від`їзду [PERSON] , та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суду не надано. Суду не надано доказів, чи не чинив [PERSON] перешкод в користуванні житлом відповідачам, [PERSON] , та її малолітньому сину [PERSON] . Позивачем, [PERSON] , не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідачів, [PERSON] , та її малолітнього сина [PERSON] , спричиняє їй перешкоди у користуванні належним їй жилим приміщенням. В позовній заяві зазначені лише загальні фрази на обґрунтування позовних вимог. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення Європейського суду у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). Під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суду необхідно враховувати баланс інтересів сторін та вимогу пропорційності позбавлення права користування житлом. Як вбачається з матеріалів справи, мати дитини [PERSON] не має свого житла, а тому втрата права користування житлом за відсутності у них іншого, належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для них надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у даному випадку втручанням у демократичному суспільстві. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (N 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми" для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява N 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява N 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідачі, [PERSON] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі та стати безхатченками. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною першою статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У статті 81 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Письмові пояснення [PERSON] та [PERSON] (а.п. 21-22) суд не бере до уваги, оскільки ці письмові пояснення є недопустимими доказами. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Такого порядку як надання письмових пояснень свідків цивільно-процесуальним законодавством України не передбачено. Зокрема, ст.ст. 90-93 ЦПК України встановлює спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає виклик свідків у судове засідання з наданням права задати питання свідкам усім учасникам справи. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 69 ЦПК України свідок зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом у визначений час і дати правдиві показання про відомі йому обставини. За відсутності заперечень учасників справи свідок може брати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Суд може дозволити свідку брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції незалежно від заперечень учасників справи, якщо свідок не може з`явитися до суду через хворобу, похилий вік, інвалідність або з інших поважних причин. У разі неможливості прибуття до суду та участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції за викликом суду свідок зобов`язаний завчасно повідомити про це суд. Надання показів свідків, шляхом письмових пояснень, не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи на поставлення питань свідкам стосовно обставин справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам. Відповідно до ст. 91 ЦПК України виклик свідка здійснюється за заявою учасника справ. У заяві про виклик свідка зазначаються його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, обставини, які він може підтвердити. Заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі. В ухвалі про відкриття провадження у справі або в іншій ухвалі, якою суд вирішує питання про виклик свідка, суд попереджає свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду. Клопотань про виклик і допит в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , позивач [PERSON] не заявляла. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР та зазначає, що як власник житла вимушена звертатися до суду з позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Позивачем, [PERSON] , не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідачів, [PERSON] , та її малолітнього сина [PERSON] , спричиняє їй перешкоди у користуванні належним їй жилим приміщенням. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Положення цієї статті застосовуються до правовідносини, які виникли між власниками житла (на праві приватної власності) та членами їх сім`ї. При вирішенні спорів про виселення з наданням іншого житла або без такого при користуванні гуртожитками або квартирами, які не належать користувачеві на праві приватної власності, а також між власниками житлового приміщення (за умови наявності права приватної власності на таке жиле приміщення) з вимогами виселення осіб, які не є членами сім`ї власника, положення статті 405 ЦК України не застосовуються. Стаття 405 ЦК України, підлягає застосуванню до правовідносин, які виникають між власником та членом його сім`ї, проте як встановлено в судовому засіданні між сторонами у справі немає родинних відносин. Позивач є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , у якому не проживає, оскільки зареєстрована та проживає в квартирі, яка знаходиться в м. Запоріжжі, що підтверджується відміткою в паспорті. Відповідачі [PERSON] , та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , спільно з власником житлового будинку не проживали, спільним побутом не були пов`язані. З огляду на сутність установлених правовідносин, на ці правовідносини не поширюються норми статей 64, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України. Визнання відповідача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , 2013 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] , в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення прав малолітньої дитини та його матері на житло, внаслідок яких останні можуть втратити не лише право на користування житлом, а позбутися такого права взагалі. Суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, надавши оцінку поданим сторонами доказам, з урахуванням встановлених обставин, дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір. Відповідно до частин 1-3 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Сплачений позивачем при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір поверненню не підлягає відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Outcome: dismissed