Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до суду із вищевказаним позовом, на обґрунтування якого зазначило, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 107981 від 07.06.2016 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля «Mitsubishi Lancer», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 31.03.2017 року в місті Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля, під управлінням водія [PERSON] та автомобіля «Ореl Аstra», державний реєстраційний номер [NUMBER] , під управлінням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль. Згідно з постановою Київського районного суду міста Одеси від 08.05.2017 року особою винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що призвело до настання ДТП є водій [PERSON] . Відповідно до акту виконаних робіт № РС-0006878 від 21.06.2017 року та рахунку № СЧ-011915 від 05.04.2017 року вартість відновлюваного ремонту пошкодженого застрахованого становить 73 718 грн. 93 коп. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було визнано вищевказане ДТП страховим випадком та в подальшому сплачено Страхувальнику (на рахунок СТО) суму страхового відшкодування в розмірі 73718,93 грн. Позивач ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в судове засідання явку свого представника не забезпечив, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. До суду надійшла заява від представника позивача в який він просив розглядати справу без участі представника позивача та зазначив про підтримання позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважає, що дана сума повинна бути стягнута не з нього, а з ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», в якій він застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Пояснив суду, що третя особа, як страховик цивільно-правової відповідальності відповідача, зобов`язана була виплатити страхове відшкодування на підставі ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при цьому якщо б страховик, саме третя особа, вважав, що відповідач неналежним чином повідомив його про ДТП, то саме третя особа могла б звернутися з регресом до відповідача. В задоволенні позову просив відмовити. Представник Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» Зотова А.Д. в судове засідання з`явилася, пояснила суду що страховий ліміт 100 000,0 гривен, позивач ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» з вимогами сплатити залишку страхової суми від сплаченої суми страхового відшкодування 44580,06 грн. до них не звертався. Заслухавши пояснення відповідача та третьої особи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом України,Законом України «Про страхування» та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі статтями 3,22,28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальника. При настанні страхового випадку страховик відповідно до страхової суми відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Судом встановлено, що між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АМ № 107981 від 07.06.2016 року, за яким страховик застрахував майнові інтереси страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: автомобіля Mitsubishi Lancer, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Як вбачається з матеріалів справи, що 31.03.2017 року в місті Одеса сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля, під управлінням водія [PERSON] та автомобіля Ореl Аstra, державний реєстраційний номер [NUMBER] , під управлінням водія [PERSON] . В результаті дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено застрахований в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль. Згідно з постановою Київського районного суду міста Одеси від 08.05.2017 року особою винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, що призвело до настання ДТП є водій [PERSON] . За нормою частини третьої ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно вимог ст.1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч.2 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до акту виконаних робіт № РС-0006878 від 21.06.2017 року та рахунку № СЧ-011915 від 05.04.2017 року вартість відновлюваного ремонту пошкодженого застрахованого становить 73 718 грн. 93 коп. Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» було визнано вищевказане ДТП страховим випадком та в подальшому сплачено Страхувальнику (на рахунок СТО) суму страхового відшкодування в розмірі 73718,93 грн. Отже після виплати страхового відшкодування у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» виникло право і до [PERSON] про відшкодування завданої шкоди. Згодом позивачу стало відомо, що цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент настання страхової події була забезпечена в Публічному акціонерному товаристві «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/5252001, яким передбачено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб в розмірі 100 000,0 грн. Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», в порядку судового врегулювання сплатило на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» суму страхового відшкодування в розмірі 44 580 гри. 06 коп. Так, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. За нормою ст. 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотньої вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлено законом. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов`язані: вжити заходів для невідкладеного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди (п.33.1.2). Статтею 38 цього ж Закону встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умови визначених у підпунктах 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою, внаслідок заподіяних [PERSON] у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» в межах страхового ліміту в 100 000,0 грн. В той же час, судом встановлено, що позивач не звертався до Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» із заявою про сплату страхового відшкодування в порядку регресу, та відповідно не отримував відмову страховика у виплаті страхового відшкодування. Судом встановлено, що різниця між фактичним розміром шкоди (73 718 грн. 93 коп.) і страховою виплатою (44 580 грн. 06 коп.), яку здійснило ПАТ «НАСК «Оранта», становить 29 138 грн. 87 коп. (73 718 грн. 93 коп. - 44 580 грн. 06 коп. = 29 138 грн. 87 коп.). Судом врахована правова позиція постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у цивільній справі № 755/18006/15-ц. Судом встановлено, що відповідно до страхового полісу серії АК N 5252001 страховиком відповідача з страховим лімітом 100 000,0 грн. на момент вчинення ДТП була третя особа. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом N 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 ("ґ") пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). З огляду на це необґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем, якщо він не виконав обов`язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка третій особі. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином, враховуючи те, що цивільно-правова відповідальність відповідача на час настання страхового випадку була застрахована у Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на підставі полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АК 5252200, то, у даному випадку, позивач мав самостійно звернутись до Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про виплату страхового відшкодування за полісом, при цьому саме страховик Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» після виплати страхового відшкодування має право регресної вимоги до особи, яка завдала шкоди, у разі наявності для цього правових підстав визначених ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». При цьому, між позивачем та відповідачем будь-яких договірних відносин не виникало, у зв`язку з чим, позивач не мав права надавати оцінку повідомлення відповідача про настання страхового випадку, що було подане до Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта». Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» та відмову у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування завданої майнової шкоди. Враховуючи, що суд дійшов обґрунтованих висновків, щодо відмови у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», то з урахуванням положень статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, відшкодування судового збору, у разі відмови у позові не підлягають.

Outcome: dismissed