Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

13 серпня 2015 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON],третя особа: Дунаєвецька міська рада як орган опіки та піклування про позбавлення батьківських прав,посилаючись на те,що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 24 жовтня 2009 р. по 25 лютого 2013 р. Шлюб розірвано на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 25 лютого 2013 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати разом з позивачкою та знаходиться на повному її утриманні. Позивачка матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу відповідач [PERSON] участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться. Крім стягнених аліментів, які відповідач платив невчасно і не в повному обсязі, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини він не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» . Донька не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, навіть не цікавився її життям, не відвідував її вдома, в дитячому дошкільному закладі, що підтверджується довідкою Дошкільного навчального закладу № 10. Згідно довідки з Центру соціально-психологічних досліджень та адаптації «Інсайт» [PERSON] ніколи не бачила батька і не сприймає його, як члена своєї родини. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов'язків. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав, а тому звернулася з даним позовом до суду. Позивачка [PERSON] та її представники по договору про надання правової допомоги позов підтримали в повному обсязі і просили задовольнити,посилаючись на те,що позивачка була одружена з відповідачем, шлюб розірвали і після розірвання шлюбу відповідач перестав відвідувати дитину. Останній раз бачив дитину в 2011 році. Відповідач не цікавиться здоров'ям дитини,її життям,розвитком, не відвідує її в дитсадку. Дочка не знає свого батька. Коли проживали разом,то відповідач зловживав спиртними напоями і його бачили в такому стані сусіди. Відповідач не сплачував вчасно аліменти,платила аліменти його мама, яка просила забрати виконавчий лист. Хоча відповідач був в декретній відпустці по догляду за дочкою, однак догляд не здійснював. Відповідачу не забороняла зустрічатися з дочкою. Орган опіки та піклування дав висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Вважають,що є всі підстави для задоволення позову. Представник відповідача по договору про надання правової допомоги [PERSON] в задоволенні позовної заяви просила відмовити,оскільки заявлений позов є безпідставним , відповідач бажає виконувати свої батьківські обов'язки щодо своєї дочки,однак цього зробити не може, оскільки після розірвання шлюбу йому не давали дитину для зустрічей. Те,що він піклувався про дочку свідчить те,що пішов у відпустку по догляду за дитиною, платив аліменти,надав дозвіл на виїзд дочки до 16 років за кордон. На даний час перебуває на роботі в Росії,що унеможливлює спілкуватися з дитиною. Крім того позивачка вийшла заміж,має іншу сім»ю і дочка відповідача з матір»ю проживає за кордоном, а тепер проживає в Івано-Франківській області. Третя особа : представник Дунаєвецької міської ради як орган опіки та піклування [PERSON] позов підтримала щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін,свідків,вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі ,який розірвали на підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду 25 лютого 2013 року. Відповідач, [PERSON] є рідним батьком [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження. На виконанні в відділі державної виконавчої служби Дунаєвецького РУЮ перебував виконавчий лист від 15.02.2013 року про стягнення з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON], заборгованість по виплаті аліментів станом на 23.10.2015 року відсутня,що підтверджується довідкою відділу ДВС від 23.10.2015 р. Постановою державного виконавця ВДВС Дунаєвецького РУЮ від 04.11.2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення аліментів на користь позивачки закінчено згідно заяви представника стягувачки про відмову від стягнення , що підтверджується копією постанови та супровідним листом. Характеризується відповідач по місцю роботи та проживання позитивно, з 26.01.2011 року оформив відпустку по догляду за донькою до досягнення 3-х років і перебував у відпустці по 2.03.2013 року, до адміністративної відповідальності не притягувався,по будь-яких обліках в Дунаєвецькому ВП не проходить,що підтверджується копією характеристики від 23.11.2015року та характеристикою від 18.08.2016р. (а.п.121,172), довідкою Дунаєвецького відділу поліції від 17.08.2016р. (а.п.173). Судом також встановлено, що позивачка 03 лютого 2015 року зареєструвала шлюб в Таїланді з [PERSON], що підтверджується копією реєстрації шлюбу і змінила прізвище на [PERSON]. [PERSON] з грудня 2014 року проживала з матір'ю в Таїланді і з 24 серпня 2015 року була зарахована до 1 класу Міжнародної школи (а.п.126-130). Згідно довідки ЖЕК м.Хмельницького від 03.04.2014 року (а.п.8) ,довідок дошкільного навчального закладу № 10 « Веселка» м.Хмельницького, який [PERSON] відвідувала з 15.11.2012 року по 27.06.2014 року, довідки дільничного педіатра 5 педіатричного відділення ХМРЛ, яка оглядала дитину [PERSON] в період з 01.08.2011 року по 01.08.2014 року в присутності матері та виписки про хворобу дитини видно,що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS],батько у дошкільний заклад не приходив і донькою турбувалися тільки мати,бабуся та дідусь (по лінії матері), батько не цікавився розвитком дитини і здоров'ям дитини і ніколи не супроводжував її. Допитані в судовому засіданні свідки : [PERSON] (мати позивачки) та [PERSON] пояснили суду,що відповідач останній раз бачив дочку в 2011 році і більше дочкою не цікавився,дитячий садок не відвідував,не телефонував,подарунків не дарував. В Україні законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Декларації ООН прав дитини (1959р.), Конвенції ООН про права дитини (1989р.), міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, Сімейному кодексі України, а також інших нормативно-правових актах, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Як зазначено в Декларації ООН прав дитини (1959р.), «дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості». Закон України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001р. передбачає, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. При цьому, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Згідно ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті та прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Положеннями ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 8 ст.7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно ч.ч. 2,4 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками та наркоманами. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року передбачено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного і об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 27 лютого 1991 року визначено неможливість розлучення дитини з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно дост.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Прийшовши до переконання про те, що відповідач [PERSON] протягом декількох останніх років явно недостатньо приділяє уваги участі у вихованні дочки [PERSON], у її духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України, не звертався до органів опіки та піклування за сприянням у здійсненні своїх батьківських прав і виконанні батьківських обов'язків, суд зважає і на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, виходить із інтересів дитини. З огляду на це та на те, що позивачка до органу опіки та піклування, міліції тощо з приводу невиконання або неналежного виконання батьківських прав для реагування, притягнення до адміністративної відповідальності за це не зверталась; сам орган опіки та піклування не контролював це питання, не вживав заходів реагування, попередження, профілактики до відповідача з метою корегування його ставлення до виконання обов'язку по вихованню та розвитку дитини; відповідач до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов'язків не притягувався; суд вважає необхідним надати відповідачу можливість змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків, тому достатніх підстав для задоволення позову на даний час не вбачається. Разом з тим, враховуючи положення п.18 Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Із матеріалів справи вбачається, що Дунаєвецька міська рада як орган опіки та піклування надала висновок від 16.08.2016 року № 65 /01-06 про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] (а.п 179). Згідно ч. 6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Однак зазначений висновок не може бути прийнятий судом до уваги, оскільки в висновку не зазначено обґрунтування в чому полягає повне та всебічне забезпечення прав та законних інтересів дитини, як наслідок позбавлення батьківських прав батька. Крім того даний висновок винесено без участі відповідача та його представника. На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки [PERSON], виявляє стійке бажання у виконанні батьківських обов'язків, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Водночас, відповідача необхідно попередити про те, що батьки при вирішенні питань участі у здійсненні батьківських прав та обов'язків зобов'язані ставити у пріоритет інтереси дитини і що наслідком його пасивного відношення до фізичного та морального розвитку дітей, буде позбавлення його батьківських прав відносно них. Позивачка не позбавлена в майбутньому права на повторне звернення до суду з аналогічним позовом у разі впертого небажання відповідача після цього змінити ставлення до виконання батьківських обов'язків.

Outcome: dismissed