Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

30.06.2020 представник позивача - адвокат Качмар А.І. звернулась до Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області із позовними вимогами до ПАТ «СК «Саламандра» за змістом яких просила стрягнути страхове відшкодування у розмірі 28 265 грн, з яких: 25038грн - компенсація моральної шкоди, а 3277грн 60 коп. - витрати на поховання. Через несвоєчасний розрахунок просила стягнути з відповідача пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у розмірі 568грн 40 коп.; три відсотки річних у розмірі 113грн 84 коп.; інфляційні втрати у розмірі 84 грн 80 коп., що разом становить 767грн 04 коп. Компенсувати понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000грн. В обґрунтування наведених позовних вимог зазначила, що 08.10.2019 о 20:30год на перехресті вул. Митрополитської та вул. Харлампієвської в Центральному районі м.Маріуполя водій [PERSON] керуючи автомобілем ВАЗ21102 днз [NUMBER] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих травм загинув. Цивільна відповідальність власника наземного транспортного засобу, на дату вчинення ДТП застрахована ПАТ «СК «Саламандра», яка 05.05.2020 виплатило страхове відшкодування частково, у розмірі 28 265грн, що становить 50 % від заявленої суми моральної шкоди та витрат на поховання. Часткове відшкодування відповідач обумовлює наявністю провини пішохода [PERSON] у настанні ДТП, внаслідок якої останній загинув. Не погоджуючись із правовою позицією відповідача, представник позивача стверджує, що провинна загиблого у настанні ДТП невстановлена, оскільки постановою про закриття кримінального провадження від 28.11.2019 визначена відсутність технічної можливості у водія запобігти настанню ДТП. З огляду на викладене, посилаючись на вимоги ст.1187,1188, 1193 ЦК України та ст. 27, 36.6 Закону України « Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просила заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 05.08.2020 представником відповідача - адвокатом Терзі О.С. надано відзив на позов, за змістом якого стверджується, що позивач не вірно тлумачить норми законодавства про страхування, та не враховує практику Верховного Суду, щодо провини потерпілого, у зв`язку з чим безпідставно просить стягнути страхове відшкодування та пеню. Крім того, звертаючись із позовом до ПрАТ «СК «Саламандра» позивач не врахував, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу на момент ДТП була також застрахована у НАСК «Оранта», за чинним полісом обов`язкового страхування. Ухвалою суду від 26.10.2020 ПАТ «НАСК «Оранта» залучено, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. В судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції, разом із третьої особою розгляд справи просили завершити за відсутності представників із урахуванням письмових заперечень. Враховуючи позицію сторін судового розгляду цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє у повному обсязі з наступних підстав. З матеріалів справи, судом встановлено, що 08.10.2019 о 20:30год на перехресті вул. Митрополитської та вул. Харлампієвської в Центральному районі м.Маріуполя водій [PERSON] керуючи автомобілем ВАЗ21102 днз [NUMBER] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих травм помер у прийомному відділенні ОЛІЛ м.Маріуполь. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 28 листопада 2019 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019050000000572 від 09.10.2019, закрито у зв`язку з відсутністю у діяннях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 16-17). ТОВ «ЮК «Центра авто виплат поліс», в особі директора Шелепінського О.М., діючи в інтересах [PERSON] , 27.01.2020 за вих. №000098/20 звернулось до ПрАТ «СК «Саламандра» із заявою про виплату страхового відшкодування. Згідно страхового акт №0026134.03.20/4 та розрахунку страхового відшкодування, ПрАТ «СК «Саламандра» на підставі діючого на час ДТП, полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АО/3879217 від 15.07.2019, здійснило виплату 50 % від загальної суми страхового відшкодування, згідно ст.36.3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.66,67). Правові підстави звернення [PERSON] за страховою виплатою, як матері загиблого до страховика, не підлягають дослідженню, оскільки наявність полісу страхування та родинних відносин, не оспорюються сторонами. Вирішенню підлягають: правові підстави односторонньої відповідальності ПрАТ «СК «Саламандра» за умов наявності іншого полісу страхування у НАСК «Оранта» та обґрунтованість зменшення страхової виплати через винні дії загиблого, у настанні ДТП. Так відповідно до п.3 ч.1 ст. 989 ЦК України страхувальник зобов`язаний при укладанні договору страхування повідомити страховика про інші договору страхування, укладенні щодо об`єкта, який страхується. Якщо страхувальник не повідомив страховика, проте, що об`єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним. Вказані положення вимог Закону, про дубльовані у п.17.3 ст.17 Закону України від 01.07.2004 №1961-ІV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У письмових поясненнях по вказаній справі, представник відповідача не заперечує, що поліс з ПрАТ «СК «Саламандра» був укладеній раніш, але НАСК «Оранта» будучи членом МТСБУ мав доступ до централізованої бази, а тому і до інформації з обмеженим доступ, та мав об`єктивно можливість переконатись у наявності діючого полісу страхування укладеного раніш. З огляду на викладене, посилаючись на вимоги ст.989ЦК України відповідач стверджує, що обізнаність НАСК «Оранта» про наявність раніше укладеного полісу страхування ПрАТ «СК «Саламандра», виключає нікчемність полісу АО /6355197 укладеного пізніше, а тому відповідальність за страховим випадком повинна буди розподілена між страховиками. Погодить із наведеною правовою позицією неможливо, з огляду на те, що жодним нормативно-правовим актом на НАСК «Оранта», як страховика не покладено обов`язок перед укладенням договору страхування (полісу) перевірки в єдиній централізованій базі даних МТСБУ інформації про чинні поліси страхування щодо транспортного засобу, який буде експлуатуватися страхувальником та іншими особами, після укладення договору страхування. Навпаки, обов`язок повідомлення про всі діючі договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, законодавець покладає саме на страхувальника. Поряд із цим суд звертає увагу на приписи п. 14.2. ст. 14 Закону України «Про обов`язкове рахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», згідно яких страховик не може відмовити будь-якому страхувальнику в укладенні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, твердження позивача про те, що третя особа НАСК «Оранта» мала можливість перевірити в єдиній централізованій базі даних МТСБУ інформацію про чинні поліси страхування автомобіля, проте не зробив цього, у зв`язку з чим має здійснити виплату страхового відшкодування разом із відповідачем, як особа, якою застраховано відповідальність винної в ДТП особи, судом визнаються помилковими та такими, що до уваги не приймаються. Окрім цього у відповіді на відзив відповідач посилається на затверджений протоколом Президії МТСБУ від 26.02.2020 року № 464/2020 «Порядок виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п.п.2.1, 2.2 п.2 якого встановлено, що рішення страховика про відмову у виплаті страхового відшкодування, що обґрунтовується можливою нікчемністю внутрішнього договору страхування згідно з абз.2 п.3 ч. 1 ст. 989 ЦК України, при наявності передбаченого п.2.1 п. 2 достатнього доказу виконання страхувальником обов`язку повідомити страховика про внутрішні договори страхування, є порушенням цього порядку. Отже, невиконання ПрАТ «СК «Саламандра» зобов`язань з відшкодування позивачу збитків, на переконання позивача, є порушенням вказаних норм. Так, згідно п. 2.1 зазначеного порядку наявність на момент укладення внутрішнього договору страхування в єдиний централізованій базі даних МТСБУ про інші внутрішні договори страхування, укладені по відношенню до того ж забезпеченого транспортного засобу, визнається достатнім доказом виконання страхувальником зобов`язання при укладення внутрішнього договору страхування повідомити страховика про інші внутрішні договори страхування. Проте, враховуючи фактичні обставини справи, вказані приписи порядку МТСБУ жодним чином не спростовують висновків про нікчемність укладеного з НАСК «Оранта» Полісу № АО/6355197, позаяк як вбачається зі змісту наявного в матеріалах справи Порядку виконання зобов`язань при настанні події, яка є страховим випадком за декількома внутрішніми договорами обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, затвердженого протоколом Президії МТСБУ від 26.02.2020 року № 464/2020, вказаний Порядок є обов`язковим для виконання усіма членами МТСБУ і поширюється на врегулювання страхових випадків, інформація про настання яких отримана членами МТСБУ після 01 березня 2020 року, в той час як страховий випадок, факт настання якого та подальше здійснення відповідного страхового відшкодування відбувся 08 жовтня 2019 року, тобто до початку строку його дії. Оцінюючи обґрунтованість зменшення відповідачем страхової виплати через винні дії загиблого, у настанні ДТП, суд виходить з вимог Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ( далі за текстом Закону № 1961-IV ) який регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. За змістом пункту 36.3 статті 36 Закону № 1961-IV у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відтак, положення зазначеної норми закону застосуванню в даних правовідносинах не підлягають, оскільки у ній йдеться про поділ розміру заподіяної шкоди між особами, цивільно-правова відповідальність яких застрахована, а цивільно-правова відповідальність пішохода [PERSON] не була і не може бути застрахована відповідно до вимог Закону № 1961-IV Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295св18). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що розмір страхового відшкодування на користь позивачки повинен визначатись страховиком без поділу розміру заподіяної шкоди на водія [PERSON] , відповідальність якого була застрахована та пішохода [PERSON] , а тому доводи відповідача, при утриманні 50% страхової виплати, є безпідставними. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до пункту 23.1 статті 23 Закону № 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Статтею 27 Закону № 1961-IV визначено порядок здійснення та розміри страхових виплат за шкоду, пов`язану зі смертю потерпілого. Пунктом 27.1 статті 27 Закону № 1961-IV передбачено, що страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Пунктом 27.2 статті 27 Закону № 1961-IV визначено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 ЦК України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами ( пункт 27.3 статті 27 Закону № 1961-IV) За вимогами пункту 27.4.ст. 27 Закону № 1961-IV страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Суд з огляду на те, що правильність нарахування суму не оспорюється сторонами, приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки недоплаченого страхового відшкодування, пов`язаного з заподіяною моральною шкодою позивачці у розмірі 25038грн; недоплаченого страхового відшкодування, пов`язаного з понесеними витратами на поховання 3227грн 60 коп. Окрім цього, слід вказати і про те, що Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правої відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено стягнення пені за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Враховуючи вказане, задоволенню підлягають вимоги про стягнення з відповідача пені, а також зважаючи на норми ст. 625 ЦК України, 3% річних та інфляційних втрат, оскільки відповідач як боржник прострочив виконання грошового зобов`язання. Здійснені позивачкою відповідно до вимог закону розрахунки страхового відшкодування, пені, та санкцій передбачених ст. 625 ЦК України не оспорювалися та не спростовані відповідачем. Своїх альтернативних відповідачем не надано. Вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката, підлягають частковому задоволенню, з огляду на положення ст. 137 ЦПК України. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу на суму 9000 гривень представником позивачки, заявлена відповідна вимога у позові, та матеріалами справи доведено обсяг виконаних в межах надання правової допомоги робіт, а саме адвокатом здійснено: досудове врегулювання спору, підготовка позовної заяви, заперечення та письмові пояснення по справі, з наведенням правової позиції, прийнято участь у судових засіданнях. Суд вважає, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19). Суд при визначенні суми витрат на професійну правничу допомогу виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що сума 3000 гривень є співмірною із складністю цієї справи, проведеним адвокатом обсягом робіт, наданим адвокатом обсягом послуг у суді, затраченим ним часом на надання таких послуг. Оскільки позивачка при зверненні до суду була звільненна від сплати судового збору, з відповідача на користь держави, на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved