Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що 04.03.2008 року на підставі наказу відповідача №11/ок був прийнятий на на посаду юрисконсульта 1 категорії до юридичного відділу. Наказом №35/ок від 13.07.2015 року звільнений з посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою для звільнення стала службова записка начальника відділу кадрів датована 10.07.2015 року. Копія вказаного наказу була їм отримана 11.08.2015 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки згідно наказу №443 від 30.09.2014 року його та ще 10 працівників відсторонено від виконання трудових обов"язків та обмежено доступ на територію підприємства до закінчення розслідування кримінального провадження. З приводу відсторонення від виконання трудових обов"язків в період з 01.10.2014 року по 06.10.2014 року, 21.11.2014 року та 16.12.2014 року він звертався до правоохоронних органів, які прибули на підприємство та запропонували всім поїхати до відділу для відібрання пояснень. За даним фактом внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Крім того, 09.07.2015 року він направив відповідачу електронне повідомлення про своє перебування на стаціонарному лікуванні. З 2010 року по грудень 2014 року він був членом профспілки та перебував на виборних посадах профспілкових органів Концерну РРТ- Первинній профспілковій організації Концерну РРТ на посаді заступника голови профспілки, а з 12.03.2015 року є членом обраним до складу виборних органів іншої вже профспілки Професійної спілки Концерну РРТ. Про це було повідомлено відповідача листом від 24.04.2015 року, який останній отримав 29.04.2015 року. В лютому 2015 року він отримав від Первинної профспілкової організації Концерну РРТ, членом якої він не являвся, запрошення на засідання профкому стосовно розгляду питання про звільнення. Він надав аргументовані пояснення щодо відсутності на роботі. Не приймаючи до уваги надані пояснення, профспілка в лютому 2015 року надала згоду на його звільнення. Оскільки звільнення за прогул є дисциплінарним стягненням, тому має здійснюватись з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень після з"ясування причин відсутності. Листом від 13.07.2015 року відповідач повідомив його про звільнення та запропонував прибути для отримання трудової книжки. 18.07.2015 року він направив на адресу відповідача листа з проханням переслати трудову книжку поштою за місцем проживання. Одночасно з цим просив направити копію наказу про звільнення та довідку про середню заробітну плату. Вважає, що відповідач, видавши наказ №35/ок від 13.07.2015 року, не видав в день звільнення належно оформлену трудову книжку чим порушив вимоги КЗпП України, тому повинен нести відповідальність у виді виплати середнього заробітку за 21 робочий день. З розрахункового листа за липень 2015 року йому стало відомо про утримання 279 гривень 05 копійок грошової компенсації за невикористану відпустку. Порушенням відповідачем прав на працю йому було завдано моральних страждань, оскільки він втратив душевний спокій, обмежений в засобах для забезпечення належного рівня життя своєї сім"ї, що може також відобразитись на стані здоров"я, тому оцінює заподіяну шкоду в розмірі 10000 гривень. 11.11.2015 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог ( а.с.181) з врахуванням якої просить визнати незаконним та скасувати наказ Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення від 13.07.2015 року №35/0к "Про припинення трудового договору (контракту) з [PERSON]"; поновити його на посаді начальника відділу з контролю за використанням державної власності Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та за час затримки видачі трудової книжки; зобов"язати відповідача виплатити незаконно утриманні із грошової компенсації за невикористану відпустку кошти в розмірі 279. 05 гривень; стягнути моральну шкоду в розмірі 10000 гривень; зобов"язати відповідача нарахувати та виплатити не донараховану та недовиплачену грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав і просив задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представники відповідачів позовні вимоги не визнали і пояснили, що до серпня 2014 року [PERSON] перебував у відпустках та на лікарняних. З серпня 2014 року був відсутній на робочому місці з невідомих причин, що підтверджується службовими записками начальника відділу кадрів та доповідними начальника служби адміністративно-правового забезпечення Концерну РРТ, тому його було звільненно за прогули без поважних причин. 29.09.2014 року відбулась спроба рейдерського захоплення Концерну РРТ, розгляд кримінального провадження з даного факту здійснює Шевченківський районний суд м.Києва. [PERSON] був активним учасником цієї акції, тому наказом від 30.09.2014 року деяких працівників, в тому числі і [PERSON], було відсторонено від виконання трудових обов"язків. За всіма відомими адресами [PERSON] направлялись повідомлення про надання письмових пояснень з приводу відсутності на робочому місці, які [PERSON] не бажав отримувати. Зазначили, що допуск на територію Концерну здійснюється за електронними картками, які блокуються в разі тривалої відсутності працівника ( відпустка, хвороба, тощо). Дійсно, така картка [PERSON] була заблокована, однак в разі намагання пройти на територію Концерну, здійснюється фіксація використання картки, також ведеться відеоспостереження. Особа, яка бажає пройти на територію Концерну, або особа, картка якої заблокована, повинні звернутися до адміністрації, яка вирішує питання допуску на територію. Спробу пройти на територію Концерну [PERSON] зробив 29.09.2014 року в ході рейдерського захоплення, переплигнувши турникет. Саме після цього наказом від 30.09.2014 року деяких працівників Концерну було відсторонено від роботи. Під час судового засідання в Шевченківському районному суді м.Києва [PERSON] було повідомлено про скасування наказу та про необхідність з"явитись на робочому місці. Однак, в подальшому використання позивачем електронної картки не фіксувалось, що свідчить про те, що позивач не робив спроб прослідувати на своє робоче місце. Вказали, що рішенням Шевченківського районного суду м.Києва відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Концерну РРТ про зобов"язання видати наказ про відпустки. Вказане рішення суду ухвалою апеляційного суду м.Києва залишено без змін. Даним рішенням суду також підтверджується відсутність [PERSON] на робочому місці без поважних причин протягом 3 днів. Представник 3 особи [PERSON] позовні вимоги підтримала і пояснила, що вважає, що звільнення [PERSON] відбулось незаконно, оскільки він є членом професійної спілки Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення, однак згода на звільнення [PERSON] у вказаному профспілковому комітеті не запитувалась, і саме звільнення відбулось під час перебування [PERSON] на лікарняному. Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин, що регулюється законодавством про працю. Позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 04.03.2008 року по 13.07.2015 року. Наказом №35/ок від 13.07.2015 року позивач звільнений з роботи по ст.40 п.4 КЗпП України в зв"язку з прогулами без поважних причин. У зв"язку з отриманням листка непрацездатності серії АГТ №945469 наказом генерального директора Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення №4 від 12.01.2016 року змінено дату звільнення [PERSON] на 20.07.2015 року. 30 вересня 2014 року адміністрацією державної служби спеціального зв"язку та захисту інформації України Концерну радіомовлення, радіозв"язку та телебачення видано наказ №443 про відсторонення від виконання трудових обов"язків ряду працівників, в тому числі начальника відділу з контролю за використанням державної власності [PERSON] З приводу відсторонення від виконання трудових обов"язків позивач з метою перевірки правомірності дій відповідача звернувся до Шевченківського РУ ГУ МВС України. З матеріалів справи слідує, що за зверненням позивача внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань повідомлення [PERSON] від 30.09.2014 року ( ухвала слідчого судді від 18.11.2014 року, ас.с 40- 41). З ухвали Шевченківського районного суду від 20.01.2015 року слідує про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до Концерну РРТ про скасування наказу від 30.09.2014 року №443; виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу; про нарахування і виплату одноразових премій; про виплату незаконно утриманих коштів за мобільний зв"язок; про виплату матеріальної допомоги у зв"язку із зростанням вартості товарів та послуг на споживчому ринку. Судове рішення у вказаній справі на момент розгляду даної справи відсутнє. З рішення Коростенського міськрайонного суду від 20.03.2015 року та ухвали апеляційного суду Житомирської області від 01.07.2015 року слідує, що відповідач в судовому порядку намагався вирішити питання про розірвання трудового договору зі [PERSON] на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, однак в позові Концерну РРТ було відмовлено з тих підстав, що органом, який уповноважений прийняти рішення про звільнення відповідача з займаної посади з підстав, передбачених п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, є роботодавець, який приймав працівника на роботу, а не суд. З доповідних записок начальника служби адміністративно-правового забезпечення Концерну РРТ та актів про відсутність працівника на робочому місці, складених начальником сектору з питань запобігання та виявлення корупції дирекції Концерну, начальником відділу адміністративно-господарського забезпечення та екологічної роботи дирекції, начальником відділу кадрів, начальником служби адміністративно-правового забезпечення, які були представлені стороною відповідача слідує про відсутність на робочому місці [PERSON]: з 09.07.2014 року по 11.07.2014 року, 17.07.2014 року, 18.07.2014 року, з 04.08.2014 року по 08.08.2014 року, з 11.08.2014 року по 15.08.2014 року, з 18.08.2014 року по 22.08.2014 року, з 26.08.2014 року по 29.08.2014 року, з 01.09.2014 року по 05.08.2014 року, з 08.09.2014 року по12.09.2014 року, з 15.09.2014 року по19.08.2014 року, з 22.09.2014 року по 26.09.2014 року, 13.11.2014 року, 14.11.2014 року, з 17.11.2014 року по 21.11.2014 року, з 24.11.2014 року по 27.11.2014 року, з 01.12.2014 року по 05.12.2014 року, з 08.12.2014 року по 12.12.2014 року, з 15.12.2014 року по 19.12.2014 року, з 22.12.2014 року по 26.12.2014 року, з 29.12.2014 року по 31.12.2014 року, 05.01.2015 року, 06.01.2015 року, 08.01.2015 року, 09.01.2015 року, з 12.01.2015 року по 17.01.2015 року, з 19.01.2015 року по 23.01.2015 року, з 26.01.2015 року по 30.01.2015 року, з 02.02.2015 року по 06.02.2015 року, з 09.02.2015 року по 13.02.2015 року, з 16.02.2015 року по 20.02.2015 року, з 23.02.2015 року по 27.02.2015 року, з 02.03.2015 року по 06.03.2015 року, з 10.03.2015 року по 13.03.2015 року, з 16.03.2015 року по 20.03.2015 року, з 23.03.2015 року по 27.03.2015 року, з 30.03.2015 року по 03.04.2015 року, з 06.04.2015 року по 10.04.2015 року, з 14.04.2015 року по 17.04.2015 року, з 20.04.2015 року по 24.04.2015 року, з 27.04.2015 року по 30.04.2015 року, з 05.05.2015 року по 08.05.2015 року, з 12.05.2015 року по 15.05.2015 року, з 18.05.2015 року по 22.05.2015 року, з 25.05.2015 року по 29.06.2015 року, з 02.06.2015 року по 05.06.2015 року, з 08.06.2015 року по 19.06.2015 року, з 22.06.2015 року по 26.06.2015 року, з 30.06.2015 року по 03.07.2015 року , з 06.07.2015 року по 10.07.2015 року в період часу з 08 години 30 хвилин до 17 години 15 хвилин. На адреси [PERSON] ( [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS]) 12.09.2014 року було направлено рекомендоване повідомлення про необхідність з"явитись 17.09.2014 року за місцем роботи для дачі пояснень щодо відсутності на робочому місці. Від отримання цього повідомлення [PERSON] відмовився, що стверджується відміткою про відмову адресату від одержання листа, направленого за адресою [ADDRESS]. Аналогічні повідомлення також направлялись на адресу позивача 08.10.2014 року, 17.10.2014 року, 25.11.2014 року, 27.11.2014 року, які було повернуто без вручення адресату з відміткою " за закінченням терміну зберігання". В черговий раз, 02.07.2015 року на адресу позивач було направлено телеграму про прибуття до Концерну РРТ для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці. На дану телеграму позивач направив повідомлення про неможливість прибуття до Концерну РРТ у зв"язку з його перебуванням на стаціонарному лікуванні. З наявної в матеріалах копії листка непрацездатності слідує, що в період з 08.07.2015 року по 13.07.2015 року [PERSON] перебував на лікуванні в Коростенській міській поліклініці в режимі денного стаціонару. 13.07.2015 року відповідач направив на адресу позивача повідомлення про звільнення та про необхідність прибуття до концерну для отримання трудової книжки. Дане повідомлення позивач отримав 16.07.2015 року та у відповідь на нього 18.07.2015 року направив листа з проханням направити трудову книжку поштою на зазначену в листі поштовою адресою. Будь-які пояснення щодо причин відсутності на робочому місці позивач не надав. 05.08.2015 року на адресу позивача було направлено трудову книжку та копію наказу про звільнення. Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку прогулу ( в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Поважність або неповажність причин неявки на роботу є оціночним питанням. Зокрема необхідно встановити, чи обумовлені причини відсутності працівника його поведінкою або обставинами незалежними від нього, тощо. 04.02.2015 року відповідач направив первинній профспілковій організації Концерну РРТ подання про отримання згоди на звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. 13.03.2015 року за результатами розгляду вказаного подання засіданням профспілкового комітету первинної профспілкової організації Концерну РРТ було надано згоду на звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. Про засідання профспілки [PERSON] був повідомлений. В судовому засіданні [PERSON] зазначив, що не перебуває членом первинної профспілкової організації Концерну РРТ, тому клопотав про направлення подання профспілковому комітету Професійної спілки Концерну РРТ членом якої він являється з квітня 2015 року. В зв"язку з зазначеним судом на адресу голови Професійної спілки Концерну РРТ 25.12.2015 року було направлено відповідне подання. 06.01.2016 року на адресу суду надійшов протокол засідання профспілкового комітету Професійної спілки Концерну РРТ зі змісту якого слідує про незгоду у звільненні [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. Мотивами відмови вказано те, що [PERSON] було звільнено без дотримання вимог ст.43 КЗпП України; 30.09.2014 року з 01.10.2014 року по 06.10.2014 року, 16.12.2014 року, 21.11.2014 року відсутність [PERSON] на робочому місці викликана поважними причинами, зумовленими діями відповідача, що змусило [PERSON] звертатись за захистом своїх трудових прав до міліції, а також, що [PERSON] було звільнено в період непрацездатності. Як встановлено в судовому засіданні наказом №4 від 12.01.2016 року змінено дату звільнення позивача. Даний наказ винесений в межах наданих відповідачу повноважень та на час розгляду справи не оспорений. Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Позивач був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України, тобто за порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин) з застосованням стягнення у виді звільнення. З метою захисту своїх прав працівник необмежений у дозволених заходах їх охорони. Обгрунтовуючи свої посилання тим, що прогули мали місце з поважних причин, оскільки відповідач не допускав позивача протягом вищезазначеного періоду до робочого місця належними та допустимими доказами не підтверджено. Твердження відповідача про те, що позивач навіть не чинив спроб приступити до виконання своїх обов"язків при розгляді справи не спростовано. Навіть в тому разі, коли мало місце відсторонення від роботи, позивач мав щоденно приходити на територію Концерну РРТ, однак цього не робив, що стверджується роздруківками табелів робочого часу. Питання законності відсторонення позивача від посадових обов"язків не було предметом судового розгляду у даній справі. Даний спір на час цього судового розгляду не вирішено. Посилання позивача на звернення до правоохоронних органів не має правового значення при вирішенні даного спору, оскільки до компетенції цих органів неналежить вирішення питань правомірності рішень, дій суб"єктів трудових правовідносин. Вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки суд вважає необгрунтованими виходячи з наступного. Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. У відповідності до п.4 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої 29.07.1993 року затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 із послідуючими змінами, - власник або уповноважений ним орган зобов"язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. За письмовою згодою працівника допускається пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу . В судовому засіданні встановлено, що позивач в день звільнення був відсутній за місцем роботи ( перебував на лікарняному). Повідомлення про звільнення та необхідність прибути за отриманням трудової книжки йому було направлено в день звільнення, тобто 13.07.2015 року, яке було отримав адресатом 16.07.2015 року. 18.07.2015 року позивач направив відповідачу вимогу про доставку йому трудової книжки поштовим зв"язком. Дані обставини також підтверджуються матеріалами справи. Дана вимога була отримана відповідачем 20.07.2015 року. Вказані дії відповідача свідчать про те, що він дотримався вимог вищевказаної Інструкції, оскільки в день звільнення відповідача, не маючи згоди останнього на пересилку трудової книжки, а також у зв"язку з його відсутністю на підприємстві не мав можливості видати [PERSON] трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення, тому на відповідача не може бути покладена відповідальність у виді стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки. Вимоги позивача щодо зобов"язання відповідача виплатити незаконно утримані із грошової компенсації за невикористану відпустку кошти в розмірі 279, 05 гривень та в частині зобов"язання останнього нарахувати та виплатити не донараховану та не довиплачену грошову компенсацію за дні невикористаної відпустки задоволенню не підлягають, оскільки належних та допустимих доказів щодо неправомірності утримання, або про недорахування позивачу грошової компенсації за дні невикористаної відпустки суду подано не було. Вимога про стягнення моральної шкоди є похідною, тому також задоволенню не підлягає. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки позивач не надав доказів, в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України, на підтвердження факту порушенням відповідачем його прав, тому підстав для задоволення позову не має. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed