Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач у березні 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив позбавити його батьківських прав відносно неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та стягувати з нього аліменти на користь дітей в розмірі по 1197,50 грн. щомісячно на кожного. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що [PERSON] є батьком хлопчиків, однак не піклується про синів, їх розвиток та виховання. Будучи неодноразово попередженим соціальними службами щодо належного виконання своїх батьківських обов`язків, восени 2020 року відповідач покинув своїх дітей на вулиці міста, а сам зник. Давид та [PERSON] , з метою попередження їх бездоглядності, були влаштовані до комунальної установи "Обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей "Сонячний дім" Житомирської обласної ради (далі - Соціальний Центр). Позбавлення [PERSON] батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів його дітей. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. В минулих засіданнях представник органу опіки Скиба О. Г. зазначала, що сім`я [PERSON] перебуває у них на обліку з 2012 року, коли матір дітей залишила одного з хлопчиків у Росії. Відтоді батько офіційно оформив своє батьківство по відношенню до синів, звернувся до суду про позбавлення матері батьківських прав та забрав дітей, однак самоусунувся від їх виховання. Діти проживали у родичів. Восени 2020 року [PERSON] покинув [PERSON] та [PERSON] на бабусю [PERSON] (по лінії матері дітей), а сам поїхав до м. Києва, де проживає і працює й досі. Окрім того, у відповідача є ще старший син [PERSON] , якому 14 років, і який весь час проживав в Чернігівській області у своєї тітки. [PERSON] тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не займається їх навчанням, підготовкою до самостійного життя, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не надає дітям доступ до культурних і духовних цінностей, що підтверджує винну поведінку батька у свідомому нехтуванні своїми обов`язками. Відповідач та його представник позов не визнали. Підтвердили, що справді діти були залишені у бабусі у зв`язку з фінансовими труднощами батька, які він планує найближчим часом вирішити. Проте зараз хоче повернутись до м. Новоград-Волинський, де разом із дітьми буде проживати в будинку своєї бабусі, займатись їх вихованням і розвитком. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, крім інших, орган опіки та піклування (ст.165 СК України). Судом встановлено, що відповідач є батьком неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними копіями свідоцтв про народження.Їх матір [PERSON] рішенням суду 07.04.2016 було позбавлено батьківських прав відносно усіх трьох синів (в тому числі і відносно старшого [PERSON] , [INFO] ). Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] 06.11.2020 були знайдені покинутими на вулицях м. Новоград-Волинський та поставлені на облік служби у справах дітей, як такі, що опинились у складних життєвих обставинах. Оскільки місце знаходження батька останніх знайдено не було, а хлопчики потребували соціально-психологічної реабілітації, 12.11.2020 їх влаштували до Соціального Центру. Орган опіки та піклування виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області у своєму висновку від 10.02.2021 вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача відносно його двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, якому передувала виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, позивачем були вжиті усі можливі заходи та міри з метою захисту інтересів дітей щодо їх права на батьківське піклування, повернення в сім`ю, зміни поведінки їх батька. Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що з моменту позбавлення батьківських прав матері хлопчиків, ініціатором якого був саме [PERSON] , він не брав належну участь у вихованні та спілкуванні з дітьми, нехтував ними, залишаючи їх проживати то з тіткою, то з бабою, то в Соціальному Центрі . За його заявою хлопчики у 2017 році були влаштовані до комунального навчального закладу "Новоград-Волинська загальноосвітня школа-інтернат" Житомирської обласної ради, проте їх життям у даному закладі він не цікавився. Після залишення дітей у 2020 році на їх бабусю, без попереднього погодження із нею (що власне підтверджується її заявами до органу опіки, актами обстеження її матеріально-побутових умов, оцінки потреб сім`ї), на зв`язок ні з самою бабусею, ні зі службою у справах дітей [PERSON] не виходив. Зазначене також підтверджується оголошенням його у розшук. З листів служб у справах дітей виконавчих комітетів Ніжинської міської ради Хмельницької області (від 10.07.2019), Носівської міської ради Чернігівської області (від 25.11.2020) та Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (від 15.02.2021) слідує, що з [PERSON] проводилось безліч бесід про відповідальне батьківство та він неодноразово попереджався про наслідки неналежного виконання своїх батьківських обов`язків. Конституцією України (ст.51) визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку (ст.8 Закону України "Про охорону дитинства"). Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. У Принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Ст.3 Конвенції про права дитини наголошує, що в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню їх інтересів. Ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків (ст.164 СК України). Це є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Заперечуючи щодо заявлених позовних вимог, відповідач надав задовільну характеристику за місцем своєї реєстрації в м. Новоград-Волинський, довідку про реєстрацію його трьох синів разом із ним, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платника податків та Управління соціального захисту населення про відсутність у нього доходів та лист із Соціального Центру про відвідування ним дітей. Разом з тим: за місцем реєстрації [PERSON] не проживає понад 10 місяців, як він пояснив сам в судовому засіданні; діти хоч і зареєстровані разом із батьком, проте фактично проживають зі сторонніми людьми; скрутний матеріальний стан не може слугувати виправданням залишення дітей будь-де (чи то державна установа, чи родичі). Окрім того, за весь час перебування хлопчиків в Соціальному Центрі (з листопада 2020 року по липень 2021 року) відповідач лише двічі їх відвідав і лише після того, як був знайдений поліцією за заявою органу опіки та піклування. Безумовно, інтереси дитини є надзвичайно важливими, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків, і позбавлення останніх батьківських прав є крайнім, виключним та надзвичайним способом впливу на них. При прийнятті рішення, що стосується життя дитини, її думка має бути вислухана, в той же час вона не є абсолютною для суду. Будучи допитаними за клопотанням відповідача в судовому засіданні його сини чотирнадцятирічний [PERSON] , одинадцятирічний [PERSON] та десятирічний [PERSON] , пояснили, що люблять батька, хочуть із ним проживати, однак визнали, що фактично проживають із тіткою і бабою, а батька бачать рідко, так як він працює. Враховуючи думку хлопчиків, суд розуміє обставини, що могли спричинити формування саме такого бажання в дітей, які потребують уваги, підтримки і любові батька. Окрім того, вони є вразливими до маніпуляцій зі сторони дорослих, а для нормального, психоемоційного стану та відчуття благополуччя у дитини, лише сам по собі факт бажання батька в майбутньому її виховувати, недостатній, адже вона повинна відчувати себе психофізіологічно вільно, захищено та комфортно. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано беззаперечними доказами, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, переклавши всю відповідальність за життя своїх синів на державу та інших осіб, що суд сприймає як свідоме нехтування своїми обов`язками. Його вкрай рідке спілкування із [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер та, на думку суду, не є джерелом їх повноцінного розвитку, виховання, не задовольняє їх життєво важливі потреби. Сам по собі факт заперечення [PERSON] проти позову про позбавлення батьківських прав не може свідчити про його справжній інтерес до дітей, оскільки його поведінка протягом кількох років у кращу сторону не змінилась. Розуміючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, враховуючи положення ПП ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд вважає доведеним у судовому засіданні факт ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню синів, а тому позовні вимоги органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав відповідача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч.2 ст.166 СК України), який є одним з головних конституційних обов`язків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві (ст.180 СК України). Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Відповідач є здоровою, молодою особою 38 років; працездатний; інших дітей чи непрацездатних батьків на утриманні не має; не приймає участі у вихованні неповнолітніх синів та не створює всі необхідні умови для їх розвитку і життя; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги, на момент розгляду справи не існує, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів [PERSON] та [PERSON] , враховуючи, визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку; розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (яка згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за І квартал 2021 року становить 10 331 грн.); обов`язок батька брати участь у забезпеченні благополуччя своїх синів, - суд приходить до висновку, що він в змозі сплачувати аліменти в розмірі 1197,5 грн. на кожного з них щомісячно. Така сума є реальною, не поставить відповідача у матеріальне становище значно гірше від положення дітей, відповідатиме, як інтересам останніх, так і матеріальному становищу тастану здоров`я платника аліментів, а також засадам розумності, виваженості і справедливості. Отже, позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Відповідно до положень ст.191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 24.03.2021. Рішення в межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. З відповідача також належить стягнути судовий збір в розмірі 1 816 грн. (по 908 грн. за кожну вимогу).

Outcome: approved