Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус КМНО Іванова Світлана Миколаївна - про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, Позивач за первісним позовом мотивував свої вимоги тим, що 04 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 03-07-И/38. Відповідно до умов даного договору банк надав позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 98 тис. дол. США, терміном до 03.07.2027 року, з процентною ставкою 13,5% річних, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати всі зобов'язання згідно Договору у повному обсязі. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 04 липня 2007 року був укладений іпотечний договір на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Івана Лепсе[ADDRESS]., яка належить [PERSON] на праві власності. Позивач за первісним позовом зазначав, що [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором виконує неналежним чином, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка станом на 20 серпня 2015 року становить 169 190,60 дол. США з яких: 89 233,62 дол. США - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, що еквівалентно 1 969 046,91 грн.; 7 892,78 дол. США - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, що еквівалентно 174 163,66 грн.; 728,45 дол. США - сума строкової заборгованості по відсоткам, що еквівалентно 16 074,12 грн., 71 335,75 дол. США - сума простроченої заборгованості по відсоткам, що еквівалентно 1 574 108,93 грн.; 4 991 802,94 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам. Посилаючись на те, що термін повернення кредиту у повному обсязі був визначений ними таким, що настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була сплачена, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просив у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором 03-07-И/38 від 04 квітня 2007 року у розмірі 169 190, 60 дол. США та 4 991 802 грн. 94 коп. звернути стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Івана Лепсе[ADDRESS]., що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та стягнути судові витрати. В процесі розгляду справи, [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус КМНО Іванова Світлана Миколаївна - про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Позивач за зустрічним позовом мотивував свої вимоги тим, що 04 липня 2007 року між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір № 03-07-И/38. Вважає, що правовідносини, які виникли у нього з банком регулюються законодавством про захист прав споживачів, як під час укладання кредитного договору, так і під час виконання, враховуючи цільове призначення кредитних коштів. Посилаючись на те, що банк при укладенні даного договору порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками кредитів, а саме перед укладенням кредитного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не надав [PERSON] в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування, не повідомив про покладення на [PERSON] валютних ризиків за договором, зазначає, що у ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» не було цивільної дієздатності на укладення оскаржуваних договорів, не було ліцензії НБУ та індивідуальної ліцензії НБУ для видачі кредиту у валюті, зазначає, що позичальник грошей в руки не брав та не бачив їх. В зв'язку із зазначеним позивач за зустрічним позовом [PERSON], з урахуванням уточнень просив суд: визнати недійсним кредитний договір від 04 липня 2007 року № 03-07-И/38, укладений між [PERSON] та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»; визнати недійсними похідні від нього іпотечний договір та договір поруки; зобов'язати приватного нотаріуса КМНО Іванову С. М. скасувати заборону відчуження накладену на квартиру №50, що знаходиться в [ADDRESS], до припинення іпотечного договору; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом свою позовну заяву підтримав, просив її задовольнити, зустрічну позовну заяву не визнав та просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість. Зазначав, що на момент укладення кредитного договору позивач за зустрічним позовом [PERSON] був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та був згоден з умовами договору, ніяких зауважень та заперечень не мав та не подавав до банку, сплачував платежі, але з часом перестав сплачувати внаслідок чого утворилася заборгованість. Крім того представник позивача за первісним позовом просив застосувати строк позовної давності до вимог за зустрічним позовом. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове зсідання не з'явився, направивши до суду замість себе представника, який в судовому засіданні первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримав, просив задовольнити. Пояснив, що розрахунок суми заборгованості не підтверджено належними та допустимими доказами, та є необґрунтованим. Крім того вважає, що при задоволенні первісного позову буде порушено конституційне право на житло [PERSON] та [PERSON], оскільки квартира є єдиним житлом сім'ї. Третя особа за первісним позовом приватний нотаріус КМНО Іванова С. М. в судове засідання не з'явилась, направивши до суду замість себе представника, який в судовому засіданні зустрічну позовну заяву не визнав та просив відмовити в її задоволенні посилаючись на необґрунтованість. Зазначив, що на момент укладення іпотечного договору нотаріус вчинила всі необхідні дії, встановила дієздатність сторін іпотечного договору, роз'яснила правові наслідки вчинюваного ними правочину, посвідчила згоду дружини відповідача за первісним позовом та посвідчила іпотечний договір. Третя особа за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явилась, свого представника до суду не направила, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення сторін присутніх в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] був укладений договір № 03-07-И/38 (том 1 а.с. 24-32). Відповідно до п. 2.1., 3.2. кредитного договору позивач за первісним позовом зобов'язався надати позичальнику в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 98 800,00 дол. США, терміном до 03.07.2027 року, з процентною ставкою 13,5% річних, а позичальник зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. У забезпечення зобов'язань [PERSON] за кредитним договором, 04 липня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є - квартира, що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Івана Лепсе[ADDRESS]., що належить на праві приватної власності [PERSON] (том. 1 а.с. 33-36). Вбачається, що позичальник [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором виконує неналежним чином, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка станом на 20 серпня 2015 року становить 169 190,60 дол. США з яких: 89 233,62 дол. США - сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, що еквівалентно 1 969 046,91 грн.; 7 892,78 дол. США - сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, що еквівалентно 174 163,66 грн.; 728,45 дол. США - сума строкової заборгованості по відсоткам, що еквівалентно 16 074,12 грн., 71 335,75 дол. США - сума простроченої заборгованості по відсоткам, що еквівалентно 1 574 108,93 грн.; 4 991 802,94 грн. - пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Оскільки судом встановлено, що позичальником за кредитним договором не виконано свого зобов'язання з повернення на користь банку суми кредиту, доводи позивача за первісним позовом про наявність підстав для звернення стягнення в рахунок погашення наведеної заборгованості на майно, яке є предметом іпотечного договору є обґрунтованими. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 572 ЦК України, ст. 1, ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 8.4.8 договору банк має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання Іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору, у тому числі у разі несвоєчасної чи не в повному обсязі сплати платежів по кредитному договору. З матеріалів справи вбачається, що на відміну від позивача за первісним позовом, що виконав взяті на себе зобов'язання належним чином, надавши позичальнику кредитні кошти у встановленому договором ліміті та строки, останній свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів, не виконав, у зв'язку з чим у відповідача станом на 20.08.2015 року виникла заборгованість у розмірі 169 190,60 дол. США. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем за первісним позовом порушено умови кредитного договору у частині своєчасного повернення кредиту, оскільки не проводились платежі по кредитному договору у частині погашення основної суми кредиту та процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Пунктом 10 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішення суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. У п. 11.3.1 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтями 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" надано роз'яснення, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність вимог позивача за первісним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Івана Лепсе[ADDRESS]., що належить на праві приватної власності [PERSON], як це передбачено умовами договору та Законом України «Про іпотеку». За змістом ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. При ухваленні рішення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (ч. 1 ст. 3 ЦК України), суд виходить із засад співмірності вимог позивача з вартістю предмету іпотеки. Однак суд, при визначенні ціни предмета іпотеки, виходить з того, що ціни на нерухомість не є сталими і мають тенденцію коливання (як зростання так і зниження), а тому вважає необхідним зазначити, що початкову ціну продажу предмета іпотеки необхідно встановити на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. В процесі розгляду справи, представником відповідача за первісним позовом не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у відповідача [PERSON] на день розгляду справи не існує заборгованості по договору, а також не було спростовано розрахунки заборгованості, надані позивачем за первісним позовом. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконними, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, право звертатися з позовними вимогами про стягнення заборгованості чи про звернення стягнення на предмет іпотеки належить саме позивачу за первісним позовом, а саме ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Враховуючи те, що відповідач за первісним позовом свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, в зв'язку з чим утворилася значна заборгованість за кредитним договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову. Щодо зустрічної позовної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит", треті особи: [PERSON], Приватний нотаріус КМНО Іванова Світлана Миколаївна про визнання недійсним кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки, слід зазначити наступне. Судом встановлено, що банк виконав умови кредитного договору та надав [PERSON] кредит у повному обсязі, а отже виконав, взяті на себе кредитним договором зобов'язання. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. При цьому нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п. 2 ст. 11 Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений;б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо);е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги встановлені пунктом 2.1. постанови Правління Національного банку України за № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі Правила), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року за № 541/13808, у якому визначено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом; вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, в включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з ч. ч. 1, 2, 5, 6, 7 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, положення ст. ст. 18, 19 Закону, на які як на підставу недійсності кредитного договору посилається позивач, передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст. 18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним в цілому. Як слідує зі змісту договору в ньому зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч. 4 Закону, так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», в тому числі і щодо валюти кредитування. При цьому вбачається, що волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору було вільним на умовах та отримання згідно з умовами договору саме доларів США, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами договору підтверджується виконанням умов договору та позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні договору. Своїми підписами на сторінках кредитного договору, додатків до нього, позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі сторін. [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. За положеннями ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Суд враховує також відповідно до ст. 360-7 ЦПК України правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 11 липня 2012 року у справі №6-63цс12, згідно якої кредитний договір є укладеним з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору, відтак посилання позичальника договору на неотримання грошей не може бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. Позичальник свідомо уклав кредитний договір саме у доларах США, погашення кредиту відповідач також здійснював у доларах США, що підтверджує його цілковиту обізнаність щодо валюти кредиту і обов'язку погашати кредит та сплачувати проценти відповідно до умов договору. Таким чином [PERSON] був ознайомлений з умовами договору, ніяких зауважень та заперечень не мав, що підтверджується підписом [PERSON] на кредитному договорі. Окрім того, [PERSON] не звертався до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами кредитного договору. Доказів того, що при укладенні договору позивач [PERSON] був введений в оману, згідно матеріалів справи, до суду надано не було. Відповідно до ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем за зустрічним позовом та його представником в процесі розгляду справи не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження введення його відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в оману, оскільки при підписанні договору позивач за зустрічним позовом був ознайомлений з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. Крім того, у судовому засіданні позивач за зустрічним позовом не заперечував, що дійсно підписав спірний договір, до 2015 року сплачував платежі по ньому. Позивач за зустрічним позовом також посилається на те, що відповідач за зустрічним позовом не мав банківської ліцензії НБУ та індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операцій, а відтак не мав права видавати кредит у валюті, що також на його думку є підставою недійсності кредитного договору в силу ст. 227 ЦК України. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю регулює Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету. Відповідно до пункту 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ № 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: - неторговельні операції з валютними цінностями; -операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; - ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; - залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; - залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; - інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Натомість банк на момент укладення кредитного договору мав банківську ліцензію № 28, видану 20.01.2003 року на право здійснювати банківські операції, визначні частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", копію дозволу Національного банку України № 28-1 та додатку до дозволу №28-1 від 20.01.2003 року та 28-2 від 14.09.2004 про надання ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» права здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність". Інформація про ліцензування та дозволи міститься на сайті НБУ https://bank.gov.ua/files/Licences_bank/300131.pdf та є загальнодоступною. Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не підлягає застосовуванню. Щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) слід виходити із того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Отже, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» як фінансова установа, мав право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що при підписанні кредитного договору, іпотечного договору, договору поруки всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач за зустрічним позовом посилався у своїй позовній заяві. Окрім того, представник відповідача за зустрічним позовом просив застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Договір [PERSON] з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було підписано 04 липня 2008 року, про що свідчить його підпис на договорі. З зазначеним зустрічним позовом позивач звернувся до суду лише у березні 2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем за зустрічним позовом пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду. З урахуванням того, що суд дійшов до висновку про задоволення первісного позову та про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд вважає за доцільне стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та кредит" витрати по оплаті судового збору в сумі 3654 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved