Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Олешницької сільської ради Виноградівського району про визнання права власності на спадкове майно. Вимоги позову мотивовано тим, що 25.03.2016 року помер батько позивачки [PERSON]. Відповідно до заповіту, складеного батьком 29 січня 2016 року, все своє майно заповів позивачці [PERSON] У звязку з цим, позивачка успадкувала всі права покійного батька, в тому числі житлового будинку по вул. Пушкіна, 18 в селі Олешник (відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом) від 12.10.2016 року. Різниця в написанні імені батька позивачки [PERSON] чи [PERSON] вирішена на підставі рішення Виноградівського районного суду від 18.09.2012 року. Позивачка [PERSON], в порядку передбаченому ч.1 ст. 1269 ЦК України, прийняла спадщину, оскільки протягом 6-ти місяців після смерті батька вона звернулася до державного нотаріуса [PERSON] про прийняття спадщини. Інших спадкоємців по закону, які б мали право на обовязкову частку (малолітніх чи неповнолітніх, інвалідів чи непрацездатних (пенсіонерів) не має, а тому позивач має право на все спадкове майно після смерті [PERSON] Відповідно до рішення виконавчого комітету Олешницької сільської ради № 9 від 24 лютого 1997 року, батьку позивачки вирішено надати безоплатно у власність земельну ділянку по вул. Пушкіна, 18, розміром 0,25 га. Дане рішення виконкому прийнято в порядку Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України ( 561-12 ) щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету. Відповідно до рішення Олешницької сільської ради № 281 від 06.11.2009 року гр. [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за адресою с. Олешник, контур № 92 орієнтовною площею 0,18 га. Покійний батько позивачки розпочав процедуру розроблення технічної документації, проте до її реєстрації та затвердження помер. Стаття 1 даного Декрету передбачала, що сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Відповідно до положень ст. ст. 6 та 22 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду (Правова позиція Верховного Суду України викладена в ухвалі від 06.05.2010 року по справі № 6-30159 вов09). У зв'язку з тим, що за життя батько позивачки [PERSON] не встиг звернутися до сільської ради для затвердження технічної документації та отримати відповідний Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивачки [PERSON], виникла необхідність визнати за ним право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку. Позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого, спадщину прийняла належним чином, оскільки у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу, але оформити спадщину не може через відсутність правовстановлюючого документа. Позивачка [PERSON], про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлена своєчасно, в судове засідання не зявилася, однак до суду її представник [PERSON], подав письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та про те, що вимоги позову підтримують повністю та просять суд такі задоволити. Відповідачі представник Олешницької сільської ради про день, час та місце розгляду справи будучи належним чином повідомлений своєчасно, в судове засідання не зявився, однак до суду подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності та про те, що не заперечує проти задоволення заявленого позову. Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків. Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судовому засіданні встановлено, що 25.03.2016 року помер батько позивачки [PERSON]. Відповідно до заповіту, складеного батьком 29 січня 2016 року, все своє майно заповів позивачці [PERSON] У звязку з цим, позивачка успадкувала всі права покійного батька, в тому числі житлового будинку по вул. Пушкіна, 18 в селі Олешник (відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом) від 12.10.2016 року. Різниця в написанні імені батька позивачки [PERSON] чи [PERSON] вирішена на підставі рішення Виноградівського районного суду від 18.09.2012 року. Позивачка [PERSON], в порядку передбаченому ч.1 ст. 1269 ЦК України, прийняла спадщину, оскільки протягом 6-ти місяців після смерті батька вона звернулася до державного нотаріуса [PERSON] про прийняття спадщини. Інших спадкоємців по закону, які б мали право на обовязкову частку (малолітніх чи неповнолітніх, інвалідів чи непрацездатних (пенсіонерів) не має, а тому позивач має право на все спадкове майно після смерті [PERSON] Відповідно до рішення виконавчого комітету Олешницької сільської ради № 9 від 24 лютого 1997 року, батьку позивача вирішено надати безоплатно у власність земельну ділянку по вул. Пушкіна, 18, розміром 0,25 га. Дане рішення виконкому прийнято в порядку Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», відповідно до якого було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України ( 561-12 ) щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 цього Декрету. Відповідно до рішення Олешницької сільської ради № 281 від 06.11.2009 року гр. [PERSON] надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства за адресою с. Олешник, контур № 92 орієнтовною площею 0,18 га. Покійний батько позивачки розпочав процедуру розроблення технічної документації, проте до її реєстрації та затвердження помер. Стаття 1 даного Декрету передбачала, що сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Відповідно до положень ст. ст. 6 та 22 Земельного кодексу України 1990 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15 "Про приватизацію земельних ділянок" одержана громадянином у приватну власність для будівництва, ведення селянського та особистого підсобного господарства земельна ділянка є його приватною власністю, оскільки йдеться про одержання громадянином частки із земельного фонду (Правова позиція Верховного Суду України викладена в ухвалі від 06.05.2010 року по справі № 6-30159 вов09). Відповідно до пункту 4 Листа ВССУ від 27.09.2012 р. N 10-1387/0/4-12 «Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із частиною першою статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку, визначені статтею 23 ЗК України 1990 року. Проте дію цієї статті зупинено відносно власників земельних ділянок, визначених Декретом Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року N 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок". Пунктом 3 вказаного Декрету встановлено, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, а саме: ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю…». За таких обставин, рішення виконкому місцевої ради про передачу в приватну власність земельної ділянки громадянину України являється правовстановлюючим документом, без отримання Державного акту про право власності на земельну ділянку, в силі дії Декрету. У зв'язку з тим, що за життя батько позивачки [PERSON] не встиг звернутися до сільської ради для затвердження технічної документації та отримати відповідний Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, з метою оформлення права власності на належне йому нерухоме майно, у позивачки [PERSON], виникла необхідність визнати за ним право власності на зазначене спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Таке ж положення продубльоване у новому Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а саме у статті 19. Відповідно до Технічної документації на вищевказану земельну ділянку, її цільове призначення ведення особистого селянського господарства, місцезнаходження: с. Олешник, контур № 92. Площа земельної ділянки становить, 0,18 га а її вартість відповідно до витягу про нормативно-грошову оцінку становить 7878,37 грн. Відповідно до акту погодження меж земельної ділянки, така межує з ділянками громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та землями загального користування (польова дорога). Також на даній земельній ділянці відсутні будь-які обмеження, а саме відсутні: земельний сервітут, охоронні зони, зони особливого режиму використання та зелені зони. Відповідно до правил, встановлених ст. 1269 ЦК України, визнається, що Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Позивачка [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого, спадщину прийняла належним чином, оскільки у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу, але оформити спадщину не може через відсутність правовстановлюючого документа. Належність спадкової земельної ділянки [PERSON] стверджується рішеннями Олешницької сільської ради № 9 від 24.02.1997 року та № 281 від 06.11.2009 року, технічною документацією ФОП [PERSON] Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права с одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя що його пережив та батьки. Частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Виходячи з вимог ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. У відповідності до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. З усього вище наведеного слідує, що право власності [PERSON] на земельну ділянку, яка розташована в с. Олешник, контур №92, доведено, а відтак, таке може бути успадковане позивачем. Інших спадкоємців на дану земельну ділянку не має. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Outcome: approved