Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

12.11.2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» і товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» про захист прав споживача та про визнання пункту 4.9 кредитного договору № 856153599 від 22 лютого 2012 року недійсним, про визнання недійсним кредитного договору № 856153599 від 22 лютого 2012 року, про визнання недійсним договору страхування життя позичальника ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» № 856153599-С від 22.02.2012 року, про стягнення в з відповідачів моральної шкоди в сумі 10000,00 грн., про зобов'язання Українського бюро кредитних історій вилучити запис про кредитний договір від 22.02.2012 року №856153599, укладений між [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», та застосування наслідків недійсності правочинів, мотивуючи свої вимоги тим, що між [PERSON] та відповідачем товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» був укладений 22 лютого 2012 року кредитний договір № 856153599 (а.с.16). Згідно п.п. 4.1. кредитного договору Відповідач 1 надав Позивачеві кредит в сумі 9996,34 гривень для споживчих потреб на строк 36 місяців (п.4.3 договору), та процентною ставкою за користування кредитними коштами, що становить 0,01% річних (п.4.2 договору). Відповідач згідно додатку до кредитного договору (а.с.17) фактично надав позивачеві кредит у розмірі 8800,00 гривень, оскільки плата за надання кредиту у сумі 264,00 гривень і витрати на страхування у сумі 932,34 гривень були включені у тіло кредиту і таким чином розмір кредиту був навмисно завищено на 1196,34 гривень. Позивач свої зобов'язання перед Відповідачем товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» належним чином не виконував, посилавсь на тимчасові фінансові труднощі, чим порушив умови кредитного договору. Пунктом 4.9. кредитного договору передбачено стягнення пені в розмірі 1% від суми прострочення за кожен день прострочення. Сплачується Позичальником за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або внесення плати за кредитом. Згідно абзацу 8 листа Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку від 09.09.2013 року №04/01/6942 (а.с.31-32) станом на 06.12.2012 року пеня за несвоєчасне повернення кредитних коштів та за простроченими та несплаченими нарахованими процентами становить 8813,62 грн. Позивачем зазначено, що на підставі п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» платою за кредитним договором буде розмір процентної ставки за кредитом який споживач сплачує відповідачу ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» за користування кредитним коштами, та плата за управління кредитом, тобто, розмір пені не повинен перевищувати половину розміру процентної ставки згідно договору. Таким чином, ураховуючи розмір нарахованих відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» процентів за користування кредитом та суму нарахованої пені, вбачається перевищення розміру пені більш як на половину розміру процентної ставки, що свідчить про включення до кредитного договору умови, яка є за своєю правовою природою несправедливою і такою, що не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання п. 4.9. кредитного договору у встановленому законом порядку недійсним. Позивач зазначив, що відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір повинен містити: порядок зміни і припинення дії договору. Так як оспорюваний Договір взагалі не містить порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, а це є істотними умовами , то Договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» і тому є таким, що неукладений. Позивач стверджує, що відповідно до п. 1 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Частиною 4 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. Частиною 5 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII встановлено, що « Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; (пункт 3)». Частиною 6 статті 19 Закону України "Про захист прав споживачів" прямо встановлено, що « Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними». Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, з підстав, викладених в позовній заяві та у письмових поясненнях і клопотаннях, долучених до матеріалів справи. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, з підстав, викладених у письмових запереченнях на позовну заяву. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Прімоколект-Капітал» в судове засідання не з'явився, хоча про час і місце судового засідання був належним чином повідомлений, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення уповноважених представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Так, Закон України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року №1023-ХII регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" від 12 липня 2001 року №2664-III. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Сторонами кредитного договору є кредитодавець - банк або інша кредитна організація, яка надає кошти, а також позичальник - особа, якій надаються кошти. Предметом договору кредитування є сума грошових коштів (речей, визначених родовими ознаками), яка передається позичальникові на умовах повернення та сплати процентів. Кредитний договір укладається в письмовій формі, недодержання якої призводить до недійсності договору. Він є оплатним, консенсуальним, двостороннім. Кредитний договір є різновидом договору позички, тому до правовідносин, що виникають на його основі, застосовуються ті ж правила, що діють для договорів позички. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 22 лютого 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 856153599, за п. 4.1 якого відповідач 1 надав позивачеві кредит у сумі 9996,34 гривень для споживчих потреб, терміном на 36 місяців (п.4.3. договору) з процентною ставкою 0,01% річних. (п. 4.2 договору) і платою за управління кредитом у розмірі 3,90% щомісячно (п.4.8 договору).(а.с.16) Відповідно до п.5 кредитного договору і додатку до кредитного договору боржник зобов'язався здійснювати повернення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом графіку платежів, зазначеному у додатку до кредитного договору у граничні строки, визначені у стовбці 1 додатку до кредитного договору. Пунктом 4.9. кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за не своєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 1 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів і плати за управління кредитом. Сплата пені не звільняє позичальника від сплати процентів за користування кредитними коштами до моменту фактичного погашення заборгованості. Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів на суму кредиту у розмірах і в порядку, що встановлені договором. Якщо договір не містить умови про розмір процентів, він визначається обліковою ставкою банківського процента (ставкою рефінансування), встановленою Національним банком України. У разі відсутності іншої угоди проценти виплачуються щомісяця до дня повернення суми кредиту. Позичальник зобов'язаний повернути кредитодавцеві відповідну суму коштів у строк та в порядку, встановленому договором. Якщо позичальник не виконав цього зобов'язання, він повинен сплатити пеню (у вигляді процентів) від дня, коли настав строк виконання, до дня повернення коштів кредитодавцеві, незалежно від сплати процентів за умовами договору. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 Цивільного кодексу України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 559 - 601, 604 - 609 Цивільного кодексу України. Як убачається з матеріалів справи та наданих позивачем доказів [PERSON] порушено умови кредитного договору № 856153599 від 22.02.2012 року в частині своєчасного повернення кредиту, процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим, за даними Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку станом на 06.12.2012 року сума заборгованості [PERSON] перед відповідачем товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» складала 22153,66 грн., зокрема: сума простроченої заборгованості за кредитом становила -9996,34 грн.; сума заборгованості по платі за управління кредитом -3343,63 грн., а також сума пені відповідно до п. 4.9 кредитного договору, нарахована відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» за несвоєчасне повернення кредитних коштів, за простроченими та несплаченими нарахованими процентами становить - 8813,62 грн. За цими ж даними сума здійснених проплат по 19.08.2013 становить 8564,00 грн. З наданих суду [PERSON] платіжних доручень (а.с.18-28) позивачем сплачено первисному кредитору 9064,00 грн. Згідно зі статтями 546, 549 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України) В статті 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Таким чином, одним з предметів спору за позовом є визнання недійсним пункту 4.9. кредитного договору № 856153599 від 22.02.2012 року, укладеного між [PERSON] і товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень», з підстав невідповідності умов даного пункту договору положенням п.3 ч.5 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів», який є несправедливим, зокрема, умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, вказуючи на їх несправедливість, та наслідком яких є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача [PERSON], як споживача фінансових послуг фінансової компанії, в межах спірних правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно положення частини 1, 3 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Згідно з ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Згідно пункту 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до частини 1-3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнане недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні; договір може бути визнаний недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Аналізуючи долучений до матеріалів справи кредитний договір № 856153599 від 22.02.2012 року, надавши оцінку наявним в справі доказам, приймаючи до уваги пояснення та заперечення сторін,

Outcome: partial