Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У грудні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним п. 4.3. договору іпотеки № 41/22/І22/07-СС укладеного 16 липня 2007 року між нею та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є відповідач. Вказуючи на те, що 16 липня 2007 року між нею та ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником, якого є ПАТ «Дельта Банк») укладено іпотечний договір № 41/22/І22/07-СС, відповідно до умов якого, в якості забезпечення виконання умов кредитного договору від 16.07.2007 року, була передана в іпотеку двокімнатна квартира, загальною площею 53,3 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказаний предмет іпотеки позивачка набула 02.10.1996 року на підставі договору купівлі-продажу квартири під час зареєстрованого 14.06.1975 року шлюбу із [PERSON] Зважаючи на те, що оскаржуваний нею правочин є змішаним договором та його вчинено з порушенням норм законодавства, зокрема щодо надання нотаріальної засвідченої згоди другого з подружжя на його укладення яка вданому випадку надана [PERSON] її чоловіком не була, що є підставами для часткового скасування договору іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вказуючи на його необґрунтованість та безпідставність, надав заперечення на позовну заяву (а.с.74-75). Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України, кожна сторона має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Згідно із ч. 3 ст.\~10, ч. ч. 1, 2 ст.\~60 ЦПК України,\~\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 14 червня 1975 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-БК № 337460 виданим повторно 18 квітня 1976 року Калинівською селищною радою народних депутатів Васильківського району Київської області, актовий запис № 23 (а.с. 7). 16 липня 2007 року між [PERSON], як майновим поручителем, та ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», у забезпечення зобовязань Боржника, яким є [PERSON], перед [PERSON] за Кредитним договором (п. 1.2.), укладено договір іпотеки № 41/22/І22/07-СС (а.с. 4-6). Предметом іпотеки за цим договором є квартира, що складається з двох кімнат, загальною площею 53,3 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4). Як вбачається із документів наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] вих. № 23/01-6 від 12 лютого 2016 року на виконання ухвали суду, 16 липня 2007 року за реєстровим номером 2541, нею, було посвідчено Договір іпотеки, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] і зареєстровано заборону за реєстровим номером 2542. 16 липня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] засвідчено справжність підпису [PERSON], що зроблений в її присутності, на заяві зареєстрованій в реєстрі за № 2540, якою він підтвердив, що не заперечує проти підписання його дружиною [PERSON] договору іпотеки квартири розташованої за адресою: Київська область, Васильківський район, селище міського типу Калинівка, [ADDRESS], набутої ними в зареєстрованому шлюбі, на умовах на її розсуд (а.с. 48). Пунктом 4.2. Договору передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на майно у випадку порушення боржником умов кредитного договору або іпотекодавцем умов цього Договору. За пунктом 4.3. Договору, при настанні випадків, передбачених п. 4.2. цього договору, [PERSON] за 30 календарних днів попереджає Іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою, не будуть виконанні, [PERSON] на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: - набуває право власності на [PERSON]; - від свого імені продає [PERSON] третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; - дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію [PERSON] третім особам, визначеним [PERSON] або погоджених з ним, від свого (Іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені візузеапізації, будуть направлені г на задоволення вимог [PERSON]. Перебіг тридцятиденного строку починається з наступного дня, після календарної дати відправленння і [PERSON] повідомлення про свій намір укласти договір купівлі-продажу [PERSON], за місцезнаходженням: Іпотекодавця зазначеним у цьому Договорі . Ціна договору купівлі-продажу [PERSON] визначається за згодою Сторін, але в будь-якому разі не менше суми, зазначеної в п. 1.4. даного Договору. У разі недосягнення згоди щодо ціни договору купівлі-продажу [PERSON], така ціна визначається на підставі проведеної незалежної експертної оцінки субєктом оціночної діяльності, визначеного [PERSON] самостійно та зазначеної в звіті про оцінку майна, що складається у відповідності з Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ на рівні не нижче звичайної. В разі зниження вартості [PERSON] вправі здійснити переоцінку вартості [PERSON], шляхом проведення додаткової незалежної експертної оцінки".Умови цього пункту мають силу договору про задоволення вимог іпотеко держателя (а.с. 5). Відповідно до ст.\~60 Сімейного кодексу\~України\~(далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з положеннями\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Пунктом 8 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звернуто увагу судів, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК,\~саме на момент вчинення правочину.\~Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.\~У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті\~205\~-\~210,\~640\~ЦК\~тощо). Згідно зі\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до\~ст. 627 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Так, погоджуючи в договорі іпотеки пункт про звернення стягнення на предмет іпотеки у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, сторони керувалися ст. ст.\~589,\~590 ЦК України\~та\~Законом України «Про іпотеку». Відповідно до\~ст. 590 ЦК України, ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекадержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, коли \~зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Даним статтям кореспондують положення\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до\~ст.6 Закону України «Про іпотеку»\~майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. За змістом вказаних норм підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Згідно вимог ст. ст. 572,\~575 ЦК України,\~іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Також відповідно до п. 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", згідно якого у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України "Про іпотеку"). Правовий аналіз положень\~ЦК України,\~Закону України «Про іпотеку»\~та\~Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»\~дозволяє дійти висновку про те, що майнове право, що є предметом застави (іпотеки), - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року по справі № 6-21цс13 та від 15 травня 2013 року по справі № 6-36цс13. Враховуючи, що у судовому засіданні на підставі зібраних по справі доказів було встановлено, що, зміст правочину вчинено у формі, встановленій законом, не суперечить чинному законодавству України, а також [PERSON]надав дружині свою письмову згоду на\~\~укладання договору іпотеки від 16 липня 2007 року на будь-яких умовах за її розсудом, що підтверджуються копією нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 16 липня 2007 року, отже, суд приходить до висновку, що підстави, передбачені\~ст. 65 СК України\~для визнання недійсним п. 4.3 договору іпотеки відсутні.

Outcome: dismissed