Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

29 червня 2016 року [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, де просить ухвалити судове рішення, яким визнати недійсним пункт 4.2. і пункт 6.4 кредитного договору №DNJ0GA0000000075 від 13.05.2008 року, укладеного між нею та відповідачем. В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 13 травня 2008 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір №DNJ0GА0000000075, на споживчі цілі, згідно якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 17221,00 доларів США на строк до 13 травня 2018 року під 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Вважає, що п. 4.1 та п. 6.4 кредитного договору не відповідають вимогам закону і підлягають визнанню їх недійсними, оскільки вона вимушений сплачувати додаткові суми за обслуговування кредиту згідно п.4.1. Крім того, зазначений в п.6.4 штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову не відповідає вимогам ст.549 ЦК України, яка встановила, що штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року позов [PERSON] до ПАТ КБ "ПриватБанк" про захист прав споживача та визнання пунктів кредитного договору недійсними - задоволено частково. Визнано недійсним пункт 4.2 кредитного договору №DNJ0GA0000000075 від 13.05.2008 року укладеного між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON]. Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі. В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк", посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Задовольняючи позов частково місцевий суд зробив висновок про те, що суду доведено належними та допустимими доказами ті обставини, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсними п.п. 4.2 кредитного договору, укладеного між сторонами, є правомірними та підлягають задоволенню. Але погодитись з такими висновками суду не можливо. Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст. 179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладено кредитний договір №DNJ0GA0000000075 від 13.05.2008 року, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 17221,00 доларів США на строк до 13 травня 2018 року під 1.25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0% річних від суми виданого кредиту щомісячно в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зареєстрованих ресурсів (а.с.4-6). Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 договору для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору. Згідно до зазначеного пункту 8.1 винагорода за резервування ресурсів складає 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Також вказаним договором передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п.6.4). ПАТ КБ ПРИВАТБАНК проти заявленого до нього вищевказаного позову заперечував шляхом подання письмових заперечень у яких посилався на застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки кредитні правовідносини за договором JS6DNJ0GA0000000075 виникли 13.05.2008 p., а [PERSON], з позовом про визнання недійсними його п.4.2 і п.6.4 звернулася до суду лише 29.06.2016 р. Задовольняючи позов частково, місцевий суд виходив з того, що позивачка [PERSON] не пропустила строк позовної давності, "оскільки лише на початку 2016 р. їй стало відомо, що підставою вважати, що її права порушені, є саме п.п. 4.2, який в порушення п.6 ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", встановлюють додаткову винагороду на користь банку за резервування ресурсів" (так написано судом у рішенні). Місцевий суд свій висновок по справі також обгрунтував правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-80цс13 згідно якої положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними. Отже, місцевий суд в судовому рішенні дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання недійсним п. 4.2 кредитного договору №DNJ0GA0000000075 від 13.05.2008 року з відмовою у задоволенні решти позовних вимог. Однак колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.215 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема: мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти Виходячи з наведеного місцевому суду належав обов'язок зазначити у своєму рішенні дійсний/існуючий факт, з яким пов'язана обставина про те, що [PERSON] про порушення свого права дізналася після звернення за правовою допомогою лише у 2016 p., при цьому враховуючи факти того, що кредитний договір нею був підписаний 13.05.2008 p., виконувався протягом певного часу, та положення законодавства, на яке вона посилалася, і яким суд обґрунтовував висновок про не пропущення останньою позовної давності, діяло як на час укладення зазначеного кредитного договору так і під час його виконання. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Представник ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" письмово подав до місцевого суду заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Обґрунтовані та передбачені законом підстави для обчислення початку перебігу позовної давності з 2016 р. позивачкою [PERSON] суду не надано та вони не були встановлені і зазначені у рішенні безпосередньо судом, також не було встановлено обставин, які-б свідчили про переривання позовної давності. Таким чином, враховуючи вищенаведені обставини, місцевим судом безпідставно, не було застосовано наслідки спливу позовної давності до заявлених [PERSON] позовних вимог. Однак, відповідно п.11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Пунктом 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 p., визначено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). При цьому, ч.4 ст.1068 ЦК України передбачено, що клієнт зобов'язаний сплатити плату за виконання банком операцій за рахунком клієнта, якщо це встановлено договором. А відповідно до п.22.8. ст.22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» розрахунково-касове обслуговування клієнтів здійснюється банками на договірній основі. Згідно п.4.1, і оспореного п.4.2 кредитного договору для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору. Згідно до зазначеного п.8.1 винагорода за резервування ресурсів складає 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Отже, в договорі комісія визначена сталим процентним показником і сторонами договору обраний порядок розрахунку комісії шляхом встановлення її через значення проценту від суми кредиту. Підписуючи договір, позивачка по справі [PERSON] знала про оспорену умову п.4.2 кредитного договору, та підписуючи цей договір свідомо погодилася з нею та виконувала її. При цьому, правова позиція Верховного Суду України справі №6-80цс13, на яку послався місцевий суд, викладена щодо плати за обслуговування кредиту та за його дострокове погашення визначених за формулою зі змінними величинами (плата розраховується за певною формулою і залежить від коефіцієнта зміни курсу НБУ долара США до гривні), та саме з цієї підстави оспорені умови договору суперечать положенням ч.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", у той час, як за договором, який є предметом розгляду поточної справи, комісія визначена сталим процентним показником. Окрім того, згідно правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-132цс14, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб-суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України. Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, визнання місцевим судом умови кредитного договору якою встановлена комісія визначена сталим процентним показником на підставі ч. 5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є необгрунтованим. Неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення місцевим судом у справі, яка переглядається, незаконного судового рішення. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову з підстав його недоведеності. Відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 606,32 грн. в рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Outcome: approved