Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою, в якій зазначає, що 13.09.17 року він звернувся до Центрального відділення АТ «Райффайзен Банк Аваль», яке розташоване у м. Харкові\~ по вул. Університетській, б 2, ( відповідача) з проханням відкрити поточний рахунок у євро, але отримав відмову від відповідача, оскільки у його паспорті відсутній штам реєстрації місця проживання, хоча ним був наданий паспорт та довідка коду РНОКПП - [NUMBER] , які безпомилково ідентифікують та верифікують його як законослухняного громадянина. В цей же день позивач надав відповідачу скаргу (скарга від 13.09.2017 р. додається) та попросив визнати його право на відкриття рахунку без штампу реєстрації місця проживання та не порушувати його права споживача на отримання банківської послуги. Відповідач надав йому відповідь 22.09.2017 р. (відповідь від 22.09.2017 р. додається) і зазначив на обов`язкову необхідність наявності штампу реєстрації місця проживання у паспорті для відкриття рахунку. З даною відмовою\~ відповідача позивач не погоджується та вважає, що відповідач протиправно не\~ визнав його права та інтерес на відкриття поточного рахунку у євро за відсутністю штампа реєстрації\~ місця проживання у паспорті з наступних підстав. Відповідач послався на ст. 6 ЗУ «Про свободу\~ пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та зазначив про зобов`язання протягом\~ десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Але вважає, що\~ відповідач протиправно не провів опитування відносно нього на предмет частоти зміни\~ нового\~ місця проживання. Позивач є власником квартири [ADDRESS] (договір купівлі-продажу № Н14-3018 квартири [ADDRESS] додається), а також отримав у спадщину\~ квартиру [ADDRESS] (договор купівлі-продажу\~ квартири [ADDRESS] від 22.01.2011 р, заповіт № 1925, опис з заявою про прийняття спадщини від 17.03.2015 р. додаються), тобто мешкає одночасно у двох квартирах з інтервалом проживання у кожній із них до 8-ми днів почергово. Позивач має місце проживання до 8-ми днів у кожній із квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] почергово і постійно. А тому не встигає підпасти під зобов`язання реєстрації в десятиденний строк - після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання,\~ оскільки до 8-го дня переїжджаю до іншої квартири (квартира [ADDRESS] ) по кругу постійно. В даному випадку він законно на підставі ч. 1 ст. 12 ЦК України здійснюю своє цивільне\~ право проживання без реєстрації місця проживання вільно, на власний розсуд. Також вважає, що\~ відповідач не звернув увагу на другий абзац ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Тобто відсутність реєстрації місця проживання не можуть бути підставою для обмеження права на отримання банковської послуги.Також вважає, що відповідач не звернув увагу на ст. 29 ЦК України - Місце проживання фізичної особи, в якій і зовсім не йдеться про зобов`язання зареєструвати місце проживання. А відповідно до ч. 5 ст. 4 ЦК України відповідач повинен враховувати, що навіть будь-які постанови правління НБУ та навіть зазначені у відповіді відповідачем № 833, № 492, № 417 не можуть покладати на позивача зобов`язання по реєстрації місця проживання, оскільки органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, лише у випадках і в межах встановлених Конституцією України та законом, а НБУ не уповноважена правом на контроль реєстрації місця проживання. Крім того ст. 29 ЦК України має вищу юридичну силу над постановою правління НБУ та навіть законами, що і вказує - відповідач повинен керуватись саме ст. 29 ЦК України, а не постановами правління НБУ та відповідно задовольнити його право та інтерес на відкриття рахунку без штампу в паспорті про реєстрацію місця проживання. Також вважає, що відповідач протиправно не врахував і інші норми матеріального та процесуального права, а саме: ч. 4 ст. 4, ч. 1 ст. 8 ЦК України, ч. 8 ст. 8 ЦПК України з наступних підстав. У ч. 4 ст. 4 ЦК УК зазначено - якщо постанова Кабінету Міністрів України суперечить положенням цього Кодекс) іншому закону, застосовуються відповідні положення цього Кодексу або іншого закону. А враховуючи аналогію закону (ч. 1 ст. 8 ЦК України, ч. 8 ст. 8 ЦПК України) замість постанов Кабінету Міністрів беруться до уваги постанови правління НБУ і відповідно застосовується ст. 29 ЦК України, яка зобов`язує мати реєстрацію місця проживання, а враховуючи абзац 1-й ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, то вочевидь, позивач має право на відхилення від примусу на реєстрацію місця проживання. Аналогічно у зв`язку із аналогією закону відповідач повинен був керуватись не вище зазначеними постановами правління НБУ, а другим абзацом ст. 2 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Обов`язкова реєстрація місця проживання особи також не передбачена і ст. 310 ЦК України. Також вважає, що відповідач так і не зазначив конкретний нормативно-правовий акт або акт цивільного законодавства, який саме і надає йому право на відмову у наданні банковської послуги - відкритті поточного рахунку у євро за відсутності зареєстрованого місця проживання. За таких обставин позивач дійшов висновку, що відмова відповідача у відкритті поточного рахунку суперечить Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а також Закону України «Про захист прав споживачів», в яких відсутнє право відповідача на відмову у відкритті рахунку. Крім того ідентифікувати вивчити клієнта можливо та достатньо за його паспортом та індивідуальним кодом - РНОКПП [NUMBER] , який позивачем надавались відповідачеві. Також позивач посилається на те, що протиправною поведінкою відповідача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у постійних душевних стражданнях. Позивач не може спати, працювати, постійно нервує, оскільки відповідач нехтує законом, а відповідно він не може отримати кошти для забезпечення та підтримування власного існування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивачем визначено в сумі 90000 грн. На підставі викладеного позивач просить позовні вимоги задовольнити, визнати поведінку відповідача протиправною та стягнути на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди вищезазначену суму грошових коштів. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та надав пояснення відповідно до викладених у позові. За клопотанням позивача він був також допитаний в якості свідка та дав свідчення про те, що задля відкриття поточного рахунку він попередньо цікавився у працівників банку, які потрібні документи. Працівники банку сказали, що потрібен тільки паспорт та ідентифікаційний код, але безумовно відмовили у зв*язку з відсутністю штампу реєстрації місця проживання. Позивач повідомив, що йому це незручно, оскільки він проживає в різних квартирах. Йому потрібен цей рахунок саме в цьому банку, оскільки всі його контрагенти є клієнтами цього банку. Після відмови працівників банку відкрити рахунок позивач хвилювався, прийшов додому, у нього піднявся тиск, внаслідок чого він вимушений лікуватися та витрачати кошти. Банк не пішов на зустріч. Внаслідок незаконної відмови банку у позивача постійно підвищений тиск. Хворіє вже на протязі 3-х місяців, страждає на безсоння, погіршився зір. Позивач нервує, оскільки у нього є право на відкриття рахунку, а відповідач у цьому праві йому незаконно перешкоджає. З приводу відсутності реєстрації позивач до відповідальності не притягувався. Знятий з попереднього місця реєстрації 08.08.12 року і з цього часу до восьми днів проживає по [ADDRESS] . Внаслідок незаконної відмови банку у відкритті рахунку позивач не може співпрацювати із своїми контрагентами та отримувати дохід. Вважає, що відповідачем порушені вимоги ч.1 ст. 2, п.2 ч.1 ст. 4, ч.2 ст. 10, ч.1 ст. 17, ч.1 ст. 20 Закону України «Про захист прав споживачів» Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Надав письмові заперечення, в яких зазначив, що відповідно до Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини Реєстрацією визнається внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Статтею 6 Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV чітко визначено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання зареєструвати своє місце проживання. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Таким чином, обов`язок громадянина України, а також іноземця чи особи без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні зареєструвати своє місце проживання є безумовним. Право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати, чітко розмежовується з її обов`язком зареєструвати місце проживання за однією з цих адрес за власним вибором. Позивач може проживати у власних жилих приміщеннях, орендованих, наданих безоплатно, або за згодою інших власників житлових приміщень. При цьому, законодавство жодним чином не пов`язує право позивача не реєструвати своє місце проживання за умови наявності у власності двох, або більше жилих приміщень, та проживанням в них. Законодавство України зобов`язує зареєструвати місце проживання навіть бездомних та інші осіб, які не мають постійного місця проживання (ст.6-1 Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV). Зазначене кореспондується з приписами Закону України № 2232-XII від 25.03.1992 "Про загальний військовий обов`язок і військову службу" який зобов`язує органи виконавчої влади, що здійснюють реєстрацію місця проживання чи перебування осіб, здійснювати реєстрацію за місцем проживання або перебування чи зняття з реєстрації призовників, військовозобов`язаних та резервістів лише в разі наявності в їхніх військово-облікових документах позначок військових комісаріатів відповідно про зняття з військового обліку або про перебування на військовому обліку за місцем проживання або перебування. Крім зазначеного вище, стаття 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення визначає відповідальність за проживання без паспорта громадянина України або без реєстрації місця проживання. Таким чином вважає, що твердження позивача про те що він проживає у двох квартирах з інтервалом проживання до 8 днів у кожній із квартир почергово і постійно, не звільняє його від обов`язку\~ реєструвати своє місце проживання в одній з них за власним вибором, та створює склад адміністративного проступку визначеного статтею 197 Кодексу України про адміністративні правопорушення Правовідносини, що виникають під час відкриття банками, їх відокремленими підрозділами, які здійснюють банківську діяльність від імені банку, та філіями іноземних банків в Україні (далі - банки) поточних і вкладних (депозитних) рахунків у національній та іноземних валютах суб`єктам господарювання, фізичним особам, іноземним представництвам, нерезидентам-інвесторам, ініціативній групі з проведення всеукраїнського референдуму (далі - клієнти) врегульовані Інструкцією про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах затвердженою постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 р. N 492 (Далі Інструкція № 492). Відповідно до пункту 2.1. Інструкції № 492 банки зобов`язані на підставі офіційних документів або засвідчених в установленому законодавством України порядку їх копій ідентифікувати та верифікувати клієнтів - власників рахунків / представників власників рахунків / осіб, які відкривають рахунки на користь третіх осіб у порядку, установленому законодавством України з питань запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та нормативно-правовим актом Національного банку з питань фінансового моніторингу. Рахунок клієнту відкривається лише після його ідентифікації та верифікації банком. Крім того, відповідно до статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та пункту 2 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі Закон), пункту 2.3. Інструкції № 492, банки, як суб`єкти первинного фінансового моніторингу, зобов`язані здійснювати ідентифікацію, верифікацію та вивчення клієнтів в порядку передбаченому законодавством України. Банк під час ідентифікації та верифікації клієнта встановлює ідентифікаційні дані про цього клієнта, передбачені статтею 9 Закону України № 1702-VII від 14.10.2014 "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" (пункт 2.3. Інструкції № 492). Частиною 7 статті 9 Закону України № 1702-VII від 14.10.2014р. визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для ідентифікації, верифікації, вивчення клієнта, уточнення інформації про клієнта, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення. Зокрема, НБУ у листі № 18-0005/45234 від 27.05.2016 р. наголосив на необхідності використання офіційних документів при встановленні відомостей про місце проживання /місцезнаходження клієнтів. Відповідно до статті 3 Закону України від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" документом, до якого вносяться відомості про місце проживання є паспорт громадянина України, тимчасове посвідчення громадянина України, посвідка на постійне проживання, посвідка на тимчасове проживання, посвідчення біженця, посвідчення особи, яка потребує додаткового захисту, посвідчення особи, якій надано тимчасовий захист. Крім того, пунктом 2.3. Інструкції № 492 визначено, що уповноважений працівник банку здійснює ідентифікацію та верифікацію клієнта під час укладення з клієнтом договору банківського вкладу або договору банківського рахунку в порядку, визначеному внутрішніми положеннями банку. Відповідно до Програми ідентифікації та вивчення клієнтів АТ «Райффайзен Банк Аваль» затвердженої Розпорядженням Правління АТ «Райффайзен банк Аваль» № 188/5РП від 02.12 .2011р. особисті документи Клієнта/Поручителя документи, за допомогою яких можливо ідентифікувати Клієнта/Поручителя як фізичну особу та/або які є обов`язковими згідно внутрішньої політики Банку для отримання кредиту в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», та складаються з Паспорта громадянина України в якому визначено місце реєстрації фізичної особи, Довідки про присвоєння ідентифікаційного (податкового) номера та Свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця (у випадку, коли Клієнт/Поручитель є фізичною особою - підприємцем). Таким чином, позивачу відмовлено у відкритті рахунку в іноземній валюті цілком з підстав визначених діючим законодавством України, що регулює порядок ідентифікації та верифікації банком клієнтів фізичних осіб, та у порядку визначеному внутрішніми положеннями АТ «Райффайзен Банк Аваль». Також представник відповідача не визнав позовні вимоги і в частині стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи це тим, що відповідно до ч. 4 ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язань у договірних правовідносинах у випадку встановлення такої відповідальності законом або договором. Поняття моральної (немайнової) шкоди і порядок її відшкодування визначається статтею 23 ЦК України. Зокрема, підставами для відшкодування моральної шкоди можуть бути порушення майнових, особистих немайнових прав особи, а також зобов`язань у випадках, передбачених договором або законом. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що\~\~споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Враховуючи, що ні чинним законодавством, ні договором про надання банківських послуг не передбачено право позивача на відшкодування моральної шкоди, відсутні підстави для задоволення позову у цій частині. Відповідно до вимог діючого законодавства, а також з врахуванням положень Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р\~ при вирішенні спору\~ про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню\~ підлягають такі питання : - \~ \~ \~ \~наявність такої шкоди; - \~ \~ \~ \~протиправність дій особи, яка його завдала; - \~ \~ \~ \~наявність причинного зв`язку між завданою шкодою та протиправними діями; - \~ \~ \~ \~наявність вини особи, яка завдала шкоду. Посилається на те, що Верховним Судом України (лист від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України) відзначається, що визначаючи розмір та форми відшкодування моральної шкоди треба також ураховувати функції, які повинно виконувати таке відшкодування (сатисфакція, компенсаційна функція). Які б фактори не впливали в кожному конкретному випадку на розмір відшкодування, очевидним є те, що цей розмір повинен бути максимально адекватним завданій шкоді. На підставі вищевикладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи та представлені докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Поняття «місце проживання» фізичної особи законодавець визначив у ст.. 29 ЦК України. Однак слід звернути увагу на те, що місце проживання, яким оперує законодавець у зазначеній статті ЦК України, можна вважати певним чином місцем проживання у приватноправовому розумінні. Стаття 29 ЦК України закріплює норму, відповідно до якої фізична особа може мати декілька місць проживання. Однак ця норма повинна поширюватись виключно на місце проживання в розумінні цієї статті, і аж ніяк не на місце проживання фізичної особи з урахуванням положень Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання», оскільки відповідно до нього, фізична особа може мати лише одне місце проживання, за яким вона повинна бути зареєстрована. Банківська установа при здійсненні своєї діяльності керується, крім іншого, Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Відповідно до вищевказаних нормативних актів, банки як суб`єкти первинного фінансового моніторингу, зобов`язані здійснювати ідентифікацію, верифікацію та вивчення клієнтів в порядку передбаченому законодавством України. Вищевказаними законами чітко не визначено, які критерії ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів. Тому суд погоджується із твердженням представника відповідача, що підзаконними актами, якими є відповідні інструкції, що регулюють вищевказані правовідносини з клієнтами встановлюється право банківських установ додатково визначати чинники ідентифікації, верифікації та вивчення клієнтів. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що інструкція НБУ, Програма ідентифікації та вивчення клієнтів АТ «Райффайзен Банк Аваль», Методичні рекомендації щодо відкриття рахунків фізичним особам нерезидентам та обслуговування операцій з переказів іноземної валюти за кордон за дорученням клієнтів фізичних осіб резидентів та нерезидентів не суперечать чинному законодавству України, а співвідносяться як загальні норми та спеціальні. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Оскільки судом в даному випадку вина відповідача у відмові позивачу у відкритті поточного банківського рахунку не встановлена, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача.

Outcome: dismissed