Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом до ТОВ «Аерохендлінг» та відповідно до позовних вимог просила суд визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «Аерохендлінг» №1100-к від 13 липня 2020 р. про звільнення [PERSON] , з посади агента групи сервісу та комфорту пасажирів П категорії відділу обслуговування пасажирів служби пасажирського обслуговування з 13 липня 2020 р. у зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України ; Поновити [PERSON] на посаді агунта групи сервісу та комфорту пасажирів П категорії відділу обслуговування пасажирів служби пасажирського обслуговування з 13 липня 2020; Стягнути з ТОВ «Аерохендлінг» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Вимоги мотивовані тим, що позивача [PERSON] наказом від 27.12.2018 р. було прийнято на посаду агента групи сервісу та комфорту пасажирів П категорії відділу обслуговування пасажирів служби пасажирського обслуговування ТОВ «Аерохендлінг». 10 квітня 2020 р. генеральним директором ТОВ «Аерохендлінг» було затверджено новий штатний розпис ТОВ «Аерохендлінг» . 13 липня 2020 р. позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1. ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що наказ про її звільнення винесено з грубим поршенням вимог трудового законодавства, а саме в порушення ст.ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, а саме відповідач мав можливість перевести позивача на іншу роботу , звільнення було здійснено без надання згоди виборного органу первинної профспілкової організації. За твердженням позивача вона мала переважне право на залишення на роботі, оскільки позивач є єдиним працюючим членом в сім`ї, так -як на її утриманні перебувають її рідний брат, який незадовго звільнився з ТОВ «Аерохендлінг», а також матір та бабуся. За твердженням позивача роботодавцем ТОВ «Аерохендлінг» не було проведено порівняльного аналізу продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі і тих які підлягали звільненню та не визначено тих працівників, які мають переважне право. Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м.Києва 21.09.2020 р. розгляд справи за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «АЕРОХЕНДЛІНГ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було проведено за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позову в повному обсязі, наполягаючи на тому, що позивач мала переважне право на залишені на роботі, так - як була єдиною працюючою особою в своїй сім`ї та на її утримані перебувало три особи, крім того роботодавець при звільнені не запропонував інші посади, а також звільнення позивача відбулося без погодження профспілки. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову в повному обсязі, надавши до суду відзив на позовну заяву та наполягаючи на тому, що звільнення позивача відбулося у відповідності до вимог трудового законодавства, обгрунтовуючи свою позиції посиланням на вимоги ст. 64 ГК України, а також скорочення штату відбувалося на підставі наказу по ТОВ «Аерохендлінг» №01-07-17 від 4.05.2020 р. Відповідно до Додатку 1 до наказу №01-07-17 скороченню підлягали з поміж іншого 29 агентів групи сервісу та комфорту ІІ категорії, відділу обслуговування пасажирів служби пасажирського обслуговування, тобто скороченню підлягало 20 одиниць посад, аналогічній тій, яку займала позивач. Відповідача у встановленому законом строк було попереджено про її звільнення у зв`язку зі скороченням. На момент попередження про звільнення у відповідача не було вакантних посад, які б можна було б запропонувати позивачу по справі. Крім того представник відповідача в судовому засіданні спростовувала той факт, що позивач по справі мала переважне право на залишення на робочому місці, посилаючись на кваліфікацію позивача. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримав позов [PERSON] та просив його задовольнити, наголошуючи на тому, що звільнення позивача відбулося з грубим порушенням трудового законодавства надавши до суду свої письмові пояснення, наголошуючи на тому, що профспілкова організації не надавала своєї згоди ТОВ «Аерохендлінг» на скорочення штату, роботодавець не надавав профспілці об`єктивної інформації щодо вакантних посад, та кількості осіб, що були звільнені за квітень - червень 2020 р. за угодою сторін чи за власним бажанням, не надавав штатний розпис. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які представник Позивача послався як на підставу своїх вимог, вислухавши заперечення представника Відповідача, пояснення третьої особи, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства Відповідно до наказу №2006-к від 27.12.2018 р. [PERSON] була прийнята на роботу з 28.12.2018 р. на посаду агента групи сервісу та комфорту пасажирів ІІ категорії відділу обслуговування пасажирів служби пасажирського обслуговування на умовах строкового трудового договору з почасовою оплатою праці. Наказом генерального директора ТОВ «Аерохендлінг» від 4 квітня 2020 р. за №01-07-17 з 13.07.2020 р. було скорочено чисельність та штат працівників згідно з Додатком 1 до наказу. Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідно до повноважень, визначених статутом, директором було видано наказ про скорочення на підприємстві з 13 липня 2020 року. Позивач [PERSON] була попереджена про заплановане вивільнення. Відповідно до наданого штатного розпису станом на 4.05.2020 р. та 13.07.2020 р. у роботодавця були відсутні вільні вакансії. 13.07.2020 р. позивача [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі наказу №1100-к на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Статею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Статтею 42 Кодексу передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Також статтею 42-1. КЗпП України передбачено, що працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених колективним договором. При звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП діють переваги на залишення на роботі, що встановлені ст. 42 КЗпП. До кола працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, і працівники, які не мають таких переваг, а тому підлягають звільненню, входять всі працівники, що займають таку ж посаду і виконують таку ж роботу на підприємстві, а не тільки тих, хто працює в структурному підрозділі, в якому виконував роботу чи обіймав посаду працівник, який підлягає звільненню. У першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Судова практика не допускає можливості проведення експертизи з метою визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Щодо тверджень позивача, що вона є єдиною працюючою в сім"ї то до даної обставини суд ставиться критично, так -як її брат [PERSON] звільнився з посади агента групи сервісу та комфорту пасажирів І категорії відділу обслуговування пасажирів служби пасажирського обслуговування 21.05.2020 р. на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та до суду не надано доказів того, що останній після звільнення не працевлаштувався. Що стосується [PERSON] , що є матір"ю позивача та [PERSON] , що в свою чергу є бабусею позивача то вказані особи отримують пенсійне утримання по досягненню пенсійного віку. Статтею 43 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на Відповідно до листа від 10.04.2020 р. ТОВ «Аерохендлінг» зверталося на адресу Незалежної профспілки ТОВ «Аерохендлінг» та Професійної спілки працівників ТОВ «Аерохендлінг» про запланове звільнення працівників у зв"язку зі скороченням, надавши список осіб, що підлягали вивільненню. Але профспілкова організація не надала згоди на дане вивільнення працівників, обгрунтовуючи свою позицію протиправними діями зі сторони роботодавця Відповідно до п.п. 19 ППВСУ від 6.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 слідує , що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Згідно із ст.ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 94 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані сторонами докази суд визнає належними і допустимими, також достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з обставинами справи. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] не знайшли свого правового обґрунтування в ході судового розгляду.

Outcome: dismissed