Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Звернувшись до суду, позивач [PERSON] просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений 21 березня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. та зареєстрований у реєстрі за № 182, анулювати державну реєстрацію права власності на вищевказану квартиру за [PERSON] та зняти останнього з реєстрації за цією адресою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2012 року йому на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Наприкінці березня 2016 року дізнався, що 21 березня 2016 року дана квартира була продана відповідачу [PERSON] невідомими особами, а саме [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, виданої від його імені в порядку передоручення [PERSON] нібито на підставі довіреності, посвідченої 19.11.2015 року [PERSON], консулом Генерального консульства України в Мюнхені та зареєстрованої за номером 692/2/2-1998. Між тим, ніяких довіреностей на право розпорядження належним йому майно він нікому не видав, у Федеративній Республіці Німеччина ніколи не перебував та не мав наміру відчужувати належну йому квартиру. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що позивачем необґрунтовано та всупереч нормам матеріального права заявлено позов про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та застосування наслідків його недійсності з посиланням на фіктивність такого договору на підставі статті 234 ЦК України. Вважала, що правочин купівлі-продажу квартири не був фіктивним, оскільки вчинений відповідачем з метою набуття права власності на квартиру. Відповідач є добросовісним набувачем, при укладенні договору відповідач був впевнений, що продавцем за договором є саме [PERSON] Докази протиправного заволодіння квартирою позивача у справі відсутні. Також вважала, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання відповідно до ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна та не була стороною договору, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Крім того, анулювання державної реєстрації права власності на квартиру на ім'я [PERSON] та зняття з реєстрації в спірній квартирі не є правовими наслідками недійсності правочину в розумінні статті 216 ЦК України. Просила в задоволенні позову [PERSON] відмовити повністю. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, повідомлялися про час і місце судового розгляду, заперечень проти позову не надали. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Суд, з'ясувавши всі обставини по справі та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав: Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 листопада 2012 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням № 3/163-12, позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 21.03.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Грищенко В.І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 182, [PERSON], діючий на підставі довіреності, посвідченої Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 05.12.2015 року за реєстровим номером 1-1929, виданої в порядку передоручення [PERSON], діючим, у свою чергу, на підставі довіреності, посвідченої 19.11.2015 року [PERSON], консулом Генерального консульства України в Мюнхені за № 692/2/2-1998, від імені [PERSON] продав покупцю [PERSON] квартиру [ADDRESS]. На підставі вищевказаного договору купівлі-продажу 21 березня 2016 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачем [PERSON] Як вбачається з копії довіреності, нібито посвідченої 19.11.2015 року [PERSON], консулом Генерального консульства України в Мюнхені за № 692/2/2-1998, [PERSON] (паспорт громадянина для виїзду за кордон серії [NUMBER], виданий 04 серпня 2012 року органом 1235), що перебуває у Федеративній Республіці Німеччина, уповноважує [PERSON] розпоряджатися та користуватися всім своїм майном, у тому числі бути його представником з питань відчуження, здачі в найм (оренду), передачі в заставу, в забезпечення виконання майнових зобов'язань належної йому на праві власності квартири [ADDRESS], тощо. Разом із тим, згідно з листом заступника директора Департаменту консульської служби від 05.05.2016 року за № 71.ВАВ-17-570/1-1599-16 довіреність за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19 листопада 2015 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені не посвідчувалася, громадянин [PERSON] до Генконсульства за вчиненням будь-яких консульських дій, у тому числі нотаріальних, не звертався, будь-яка інша нотаріальна дія за реєстровим № 692/2/2-1998 від 19 листопада 2015 року в Генконсульстві не вчинялася, така реєстрація не відповідає порядку ведення реєстру нотаріальних дій в генконсульстві, 19 листопада 2015 року в Генконсульстві не було вчинено жодної нотаріальної дії. Відповідно до повідомлення Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії [NUMBER] від 04.08.2012 року, орган видачі - 1235, не значиться. Даний паспортний документ серії [NUMBER], виданий 06.06.2014 року на ім'я [PERSON], орган видачі 5102. Згідно копії паспорту громадянина України для виїзду з кордон на ім'я [PERSON] серії [NUMBER], виданого 05.12.2014 року органом 1201, та інформації Державної прикордонної служби України відомості про відвідування ним Федеративної Республіки Німеччина у 2015 році відсутні. Крім того, відповідно до копії висновку судової почеркознавчої експертизи по кримінальному провадженню № 12016040660000726 від 01.08.2016 року, підпис та рукописний запис від імені [PERSON] в графі: "Підпис заявника" у заяві про реєстрацію довіреності та дубліката довіреності у Єдиному реєстрі довіреності від 19 листопада 2015 року, виконані не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, досліджені докази по справі свідчать, що позивач довіреність на право розпорядження належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] на ім'я [PERSON] не видавав, і як наслідок не надавав своєї згоди на продаж цієї квартири відповідачу [PERSON] Відповідно до частини 3 статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно з частиною 1 статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона - продавець передає майно у власність другій стороні - покупцю, покупець приймає майно і сплачує за нього певну суму. Відповідно до статті 658 ЦК України право продажу товару належить лише власникові товару. Це випливає із загального правила, встановленого частиною 1 статті 317 ЦК України, про те, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно частини 1, 3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи, що матеріалами справи доведено, що позивач довіреність на право розпорядження належною йому на праві власності квартирою на ім'я [PERSON] 19 листопада 2015 року в Генеральному консульстві України в Мюнхені не видавав, така довіреність є нікчемною. У зв'язку з цим довіреність на ім'я [PERSON], видана від імені [PERSON] [PERSON] в порядку передоручення, також є недійсною. Отже, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] як укладений на підставі такої довіреності за відсутності вільного волевиявлення та внутрішньої волі позивача на його укладення, слід визнати недійсним. Доводи представника відповідача [PERSON] про те, що в силу статей 215, 216, 330, 388 ЦК України права позивача не підлягають захисту шляхом задоволення позову до відповідача [PERSON] як добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України та, що такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача, який набув право на майно за відплатним договором, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, суд вважає необґрунтованими, оскільки за змістом статей 387, 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача. Добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Проте в даному випадку сторонами недійсного правочину від 21 березня 2016 року виступали саме позивач та відповідач [PERSON] Отже, позивач вірно звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК України, як укладеного за відсутності його волевиявлення, а не з позовом про витребування майна. Крім того, зазначення [PERSON] у своєму позові про фіктивність договору купівлі-продажу від 21 березня 2016 року не може бути підставою для відмови в позові, оскільки підставою позову є насамперед обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а позивач, заявляючи вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, обґрунтовує свої вимоги саме укладенням такого договору за відсутності його згоди як власника майна на підставі підробленої довіреності. В той же час суд вважає такими, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про анулювати державної реєстрації права власності на спірну квартиру за відповідачем [PERSON], оскільки частиною 2 статті 25 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що в разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, за змістом наведеної норми визнання судом договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним є підставою для внесення до державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав, проведеної на підставі такого договору, та позивачу не було відмовлено у скасуванні запису про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем у зв'язку із визнанням судом договору купівлі-продажу недійсним. Також не підлягає задоволенню судом вимога позивача про зняття відповідача [PERSON] з реєстрації місця проживання в належній йому квартирі, оскільки згідно з частиною 1 статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення тощо. Разом із тим, позивачем позовні вимоги про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням у зв'язку із визнанням договору купівлі-продажу квартири недійсним та припиненням права власності відповідача не заявлялися. Отже, позивачем обрано спосіб захисту свого порушеного права, який не передбачено законом, а в силу частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, позов [PERSON] необхідно задовольнити частково. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 551,20 грн. Оскільки позов задоволено частково, вказані витрати суд присуджує стягнути з відповідача [PERSON] як сторони недійсного правочину на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 183 грн. 73 коп.

Outcome: partial