Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

02 жовтня 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на майно. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач зазначив, що 16 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та фізичною особою [PERSON] був укладений кредитний договір № 94М-07 відповідно до якого [PERSON] отримала кредитну суму у розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 лютого 2012 року. У порушення вимог договору відповідач належним чином свої зобов'язання не виконав та станом на 24 вересня 2013 року має заборгованість у розмірі 61528,74 доларів США, яка складається із: 20924,60 доларів США - заборгованості за кредитом; 23801,23 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 16802, 91 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення договору кредиту 16 лютого 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 37, 60 кв.м, за [ADDRESS] Майно належить відповідачці на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна квартири - 86000 грн. Оскільки належним чином [PERSON] зобов'язання не виконує, позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки з укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою- покупцем, з отриманням витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. На підставі заяви відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення від 15 лютого 2016 року, заочне рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 12 листопада 2013 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на майно та виселення було скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду позов в частині виселення залишений без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, наведених у позовній заяві. До суду надав письмові пояснення стосовно позовних вимог, а також додаткові пояснення щодо наданих доказів, де зазначив, що на письмовий запит суду банком представлено виписку по рахунку та меморіальний ордер, як первинні бухгалтерські документи, які підтверджують належне виконання банком своїх зобов'язань по кредитному договору та неналежне виконання зобов'язань відповідачем, що призвело до утворення значної суми боргових зобов'язань. Щодо меморіального ордеру зазначає, що даний меморіальний ордер є витягом з програмних комплексів Банку, не може містити особистого підпису відповідача, оскільки є електронним документом. Також зазначив, що можливості надати ордер на видачу коштів, який був складений на момент підписання договору, Банк не має, оскільки він був складений на момент підписання договору, з моменту складання якого пройшло майже 9 років, а строк зберігання внутрішньобанківських документів становить 5 років. Щодо розрахунку заборгованості, вказаний розрахунок не є доказом за своєю природою, а є інформаційною довідкою по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. При подачі позову банк не позиціонує розрахунок заборгованості як доказ, а посилається на нього як на обґрунтування ціни позову. Вважає, що наданим до суду повним статутом а також довіреністю підтверджуються повноваження представника Банку, тому слід зазначити, що банком були надані всі необхідні докази, які необхідні для повного та всебічного розгляду даної справи для підтвердження наявності заборгованості у відповідача та правомірної діяльності Банку. Також зазначає, що посилання відповідача на невірну відсоткову ставку в розрахунку заборгованості, слід зазначити, що відповідач вводить суд в оману, оскільки з огляду на розрахунок заборгованості, розмір поточної відсоткової ставки 16,00 %, а розмір простроченої відсоткової ставки 32,00 %. Вказаний розмір зазначений у п.п. 4.2 та 4.1. Тому наданий розрахунок заборгованості є належним та відповідає умовам договору, відповідно до якого Банком правомірно нараховані пеня, винагорода та відповідно штрафи за договором кредиту у зв'язку із простроченням заборгованості та неналежним виконанням покладених на відповідачку зобов'язань, що вбачається з наданої виписки по розрахунку. Щодо відкритих рахунків та укладення додаткового договору, банк пояснив, що в своїх запереченнях боржник неодноразово займається підміною понять, а саме: говорить про те, що банк повинен був відкрити рахунок [NUMBER], однак даний тип рахунок призначений для обліку поточних(не кредитних) коштів клієнтів, у тому числі й депозитних. В той же час, рахунки групи 29(й [NUMBER]) призначені саме для проведення кредитних та транзитних операцій клієнтів. отже й посилання на відповідні положення постанови Правління Національного банку України 20 жовтня 2004 № 495 є хибним, адже п.п. 2.5, 2.8 встановлені також правила проходження коштів у іноземній валюті по рахунках [NUMBER], як по кредитному договору. Також зазначає, що теза відповідача про те, що під кредитну угоду повинен бути відкритий поточний рахунок(для зберігання коштів) також не витримує критики, тому що для обслуговування кредиту не повинні відкриватись поточні рахунки для «Зберігання». Відкривається динамічний транзитний рахунок [NUMBER](відкриття якого передбачено кредитною угодою), при надходженні коштів на котрий відбувається їх розподіл за рахунками передбачених договором нарахувань. Практика застосування до кредитів транзитних рахунків [NUMBER] є загальновживаною й регулятором (НБУ) до правильності відкриття таких рахунків не пред'явлено претензій. Зазначає, що з моменту укладення кредитного договору НБУ проведено не одну перевірку діяльності Банку. Рахунки [NUMBER] є транзитними, за користування якими боржник не сплачує жодних тарифів по комісії. Підставою відкриття рахунків для обслуговування кредиту є кредитний договір, а не окремі договори обслуговування карткових рахунків. Щодо посилань відповідача на господарські відносини, позивач зазначає, що Договір між фізичною особою та банком не є господарським договором, а є цивільно - правою угодою, адже господарські договори укладаються між суб'єктами підприємницької діяльності, якими позивач за договором не виступає. Таким чином, сторони дотримались положень Цивільного кодексу, який й регулює відповідні правовідносини, та наслідки передбачені ст.ст. 203,215,227 ЦПК не можуть бути застосовані. Посилання на те що недотриманні положення Господарського кодексу є шляхом введення суду в оману. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином надала суду заяву в якій просила розглядати справу за її відсутності, але за участю її представника [PERSON] Надала суду заперечення в яких зазначила, що позивач стверджує, що 16 лютого 2007 року між нею ним було укладено кредитний договір, копія якого міститься в матеріалах справи. Також між ними було укладено договір іпотеки, який також міститься в матеріалах справи, однак дане домоволодіння є об'єктом рівної власності і в матеріалах справи не мас доказів згоди співвласника, її чоловіка [PERSON], на укладання договору іпотеки, а сам [PERSON] не був залучений до розгляду справи як третя сторона. Отже суд не може задовольнити вимоги позивача, так як це порушить права співвласника даного домоволодіння [PERSON]. Також звертає увагу суду на те, що позивачем не в повному обсязі було виконано умови кредитного договору, і банк не надав їй кредит на умовах які були обумовлені кредитним договором. Банк лише частково виконав свої зобов'язання за кредитною угодою, яку я вже на сьогоднішній день вона виконала в повному обсязі. Окрім пояснень позивача, в позовній заяві, що ним повністю було виконано умови кредитного договору банк не надав жодного доказу який би міг це підтвердити, не надав виписок по рахункам, які були відкриті на підставі кредитного договору. Банком не був доведений факт надання їй коштів, про що свідчить відсутність в матеріалах справи квитанція про надання їй кредитних коштів, меморіальний ордер або будь який інший документ який би міг підтвердити надання їй кредиту. Так як позивачем не було виконано умов кредитного договору банк не вправі вимагати від мене повернення того, що мені не було надано. Згідно матеріалів позовної заяви розмір заборгованості за договором кредиту складає 61528,74 долара США що не відповідає дійсності, так як сума від якої позивач робив розрахунок не була їй надана банком. Сам розрахунок заборгованості не відповідає вимогам діючого законодавства. Розрахунок заборгованості так як є документом бухгалтерської звітності та складається бухгалтером підприємства не має підпису головного бухгалтера з зазначенням прізвища імені та по батькові та керівником юридичної особи, однак розрахунок заборгованості підписаний представником позивача, однак згідно доручення виданого на його ім'я представника , він не наділений правом підписувати документи фінансової звітності. Отже розрахунок не може бути визнаний судом як належний, а тому не може слугувати як доказ по даній справі. Також звертаючись до суду з позовом позивач зазначив початкову ціну реалізації іпотечного майна за ціною яка не відповідає дійсності. Згідно діючого законодавства вартість майна визначається на підставі проведення експертизи. Це ж закріплено і в ст.. 38 ЗУ «Про іпотеку». В матеріалах справи відсутні матеріали проведення експертизи, що свідчить про те, що оцінка майна не була проведена відповідно до вимог діючого законодавства, а тому невідомо чому позивач має намір продати моє житло за ціною, що в три рази дешевше від ринкової. Також в матеріалах справи відсутнє повідомлення про те, що позивач (Іпотекодержатель) має намір реалізації предмета іпотеки та не надав можливість іпотекодержателю або його чоловікові викупити домоволодіння, в порушення вимог ст. 6 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» (надалі ЗУ № 979-ІV) та ст.. 38 ЗУ «Про іпотеку». Зазначила, що у договорі не зазначено, що позивач (Іпотекодержатель) має право укласти договір купівлі - продажу предмета іпотеки від свого імені, а отже він не має цього права. Вказала, що в квартирі зареєстровані та проживають двоє малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Отже розгляд справи без залучення органу опіки та піклуваннята отримання дозволу органів опіки та піклування, які у відповідності до діючого законодавства повинні провести обговорення даного питання на опікунській раді, може порушити права дітей. В своїх доповненнях до заперечення проти позову зазначила, що сам розрахунок заборгованості не відповідає вимогам діючого законодавства. Банком не було надано повного тексту статуту, що унеможливлює перевірки повноважень представника банку, та чи є належною довіреність видана на представника банку. Також позивачем по справі не було надано суду оригіналу Генеральної ліцензії або Дозволу НБУ на проведення операцій з валютними цінностями. Поданий до суду меморіальний ордер не є оригіналом, та не містить її підпису який би міг Позивачем разом із позовною заявою надана Довідка-розрахунок заборгованості за кредитом, процентам за користування кредитом, комісії та пені яку позивач розглядає як доказ існуючої заборгованості за кредитом, процентам за користування кредитом, комісії та пені. Однак це не є первинним доказом, а інформація яка міститься в розрахунку є невідповідна, суми зазначені в ній не відповідні, так як у неї немає заборгованості по кредиту перед банком. Однак зазначені «документи» не містять у собі ані підписів, ані печаток, а лише являють собою роздруковані комп'ютерні файли. Розрахунок заборгованості не містить підпису головного бухгалтера, що є обов'язковим, та інформацію про особу яка даний розрахунок зробила. Вказані документи не відповідають Наказу Міністерства фінансів України № 88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку. Касові документи не відповідають вимогам Інструкції про касові операції в банках України» № 337 від 14.08.2003 р., затвердженою Постановою правління НБУ. Банком не було надано виписки по рахункам строкової заборгованості по кредиту та відсоткам, що обліковуються на рахунках II класу 2203 - довгострокові кредити; 2208 - нараховані доходи за кредитами, відповідно до Постанови Національного банку від 17.06.2004. № 280 «Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України» по рахункам простроченої заборгованості по кредиту та відсоткам, що обліковуються на рахунках II класу 2207 - прострочена заборгованість за кредитами; 2209 - прострочені нараховані доходи за кредитами відповідно до Постанови НБУ № 280 та по рахунку VI класу 6397 - штрафи, пені, відповідно до Постанови НБУ № 280. Також банком не було надано виписки по рахунку зазначених у кредитному договорі а саме: по рахунку з індексом 2213. 2233. 2203. [NUMBER] - кредитний рахунок, по рахунок по відсотках, по рахунок для обліку комісії на винагород, по рахунку зазначених у кредитній угоді. Також банком не було надано оригіналів договорів про відкриття рахунків зазначених в кредитній угоді. Представлені матеріали не є первинними бухгалтерськими документами в силу відсутності усіх обов'язкових реквізитів, а також в силу невідповідності часу їх створення часу здійснення господарської операції. Відповідно до ст. 59 ЦПК України додані роздруківки не є засобами доказування факту заборгованості по кредиту, відсотках, пені. У відповідності до ст. 64 ЦПК У країни письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Копії невідомого походження не є належними та допустимими доказами у і справі. Копіями невідомого походження є будь-які копії документів, справжність яких неможливо перевірити шляхом співставленням із оригіналом. Зазначене підтверджується правовими позиціями Верховного суду України у справах № а 6-57743св10. 6-29420св10, Вищого спеціалізованого суду України у справах 6- 42756св14. 6- I 47120св 14 та численних інших справах. Зазначає, що також позивачем не було надано як доказ: ●оригінали договорів банківського рахунку та/або договір банківського вкладу ●заяву про відкриття рахунку ●карток із зразками підписів клієнта. ●Документ, що підтверджує розпорядження власника рахунку на видаткову операцію. ●У разі наявності інші документи , які підтверджують відкриття рахунку. Так само як банк не довів факт перерахування коштів, та не надав докази які могли б підтвердити обставини викладені в позовній заяві., та наявність заборгованості по кредитному договору. Отже всі обставини які викладені в позовній заяві не доводяться жодним з доказів які були подані позивачем по справі. Банк не довів факт видачі кредиту, не довів порядок на правомірність нарахованих відсотків та пені, банком не було доведено факт розрахунків. Так як згідно висновків ВСУ України стягнути заборгованість в іноземній валюті можна лише за умови якщо сторони можуть розраховуватися іноземною валютою. Зазначила, що кредитних відносин у неї з банком не має, коштів банку вона не винна позовні вимоги є надуманими та безпідставними. З огляду на викладене просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 08 лютого 2016 року., в судовому засіданні надав пояснення стосовно вказаного позову, просив суд відмовити у задоволенні вказаного позову у повному обсязі. Крім того, представник відповідачки, у разі, якщо суд дійде до висновку, що доведеність вимог банку, відмовити у позові у зв'язку із закінченням строків позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 16 лютого 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та фізичною особою [PERSON] був укладений кредитний договір № 94М-07 відповідно до якого [PERSON] отримала кредитну суму у розмірі 30000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 лютого 2012 року. (а.с.8-10). У порушення вимог договору кредиту відповідач належним чином свої зобов'язання не виконала та станом на 24 вересня 2013 року має заборгованість у розмірі 61528,74 доларів США, яка складається з: 20924,60 доларів США - заборгованості за кредитом; 23801,23 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 16802, 91 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Наведена обставина підтверджується розрахунком, який відповідачем не спростований(а.с.6-7). В забезпечення договору кредиту 16 лютого 2007 року між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 37, 60 кв.м, за [ADDRESS] Майно належить відповідачу на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна квартири - 86000 грн.(а.с.11-13). Дії банку чітко визначені Статутом Публічного Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк», який погоджено Національним банком України 27 серпня 2013 року. Судом оглянуті виписки та меморіальний ордер, представлені позивачем на вимогу суду. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що квартира 66, яка знаходиться у будинку 43 по в. К.Маркса м. Слов'янська на підставі договору купівлі - продажу належить [PERSON], відповідно до відомостей з державного реєстру, вказана квартира є об'єктом обтяження «Іпотека». Судом оглянута кредитна справа, яка містить: рішення кредитного комітету від 15 лютого 2007 року, відповідно до якого [PERSON] було надано кредит у вигляді строкового кредиту в розмірі 30 000 доларів США з 16 % річних. Заявку на отримання кредиту, відповідно до якої [PERSON] звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з заявою про можливість надання їй кредиту. Заяву на видачу готівки № 2 від 16 лютого 2007 року. Оригінал договору поруки , де поручителем зазначено [PERSON] Оригінал договору застави автотранспорту від 16 лютого 2007 року. Оригінал кредитного договору № 94М-07 Оригінал Договору Іпотеки від 16 лютого 2007 року. Аналізуючи доводи відповідачки в тій їх частині, що у позові слід відмовити, оскільки позивачем не представлено належних та допустимих доказів того, що відповідачка отримала кошти по договору кредиту в доларовому еквіваленті, суд не приймає їх до уваги, оскільки вони не підтверджені зібраними по справі доказами. Так, при досліджені кредитної справи, судом встановлено, що Рішенням Кредитного Комітета від 15 лютого 207 року прийнято умови, за яким [PERSON] буде наданий кредит в сумі 30 000 доларів США на підставі заявки на отримання кредиту, підписаного [PERSON]. Відповідно до квитанції від 16 лютого 2007 року, за підписом [PERSON], остання отримала 30000 доларів США. Суд приймає до уваги вказаний документ, оскільки від підписаний сторонами, має всі необхідні реквізити. Суд приймає до уваги витяги з програмного комплексу банку до уваги, що наявності заборгованості у відповідачки по основному договору кредиту, та зазначає, що вони не спростовані наявними доказами. Суд зазначає, що відповідачем, на виконання вимог ст. 60 ЦПК України, не надано достовірних та допустимих доказів, які підтверджували повну чи часткову виплату коштів по основному договору кредиту, а отже, у суду немає підстав вважати, що відповідачка повністю розрахувалася із банком. За таких обставин, суд приймає до уваги розрахунок заборгованості, представлений позивачем, оскільки він підтверджується виписками по рахунках, та не спростована відповідачем. Отже суд приходить до висновку про наявність станом на 24 вересня 2013 року має заборгованість у розмірі 61528,74 доларів США, яка складається із: 20924,60 доларів США - заборгованості за кредитом; 23801,23 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 16802, 91 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Аналізуючи доводи відповідачки в тій їх частині, що у позові слід відмовити, оскільки це порушить права її чоловіка, який згоди на укладення договору іпотеки не надавав, водночас його не залучення як третю особу у справі, суд не приймає до уваги, та ставиться до них критично, оскільки, згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачено лише у ст. 335 та ст. 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із ч. 1 ст. 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Пунктом 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 27 січня 2016 р. у справі № 6-1912цс15; від 30 березня 2016 р. у справі № 6-533цс16). Суд наголошує на тому, що позов про визнання договору іпотеки недійсним учасниками, або іншими особами не заявлявся у вказаній цивільній справі, а отже вищенаведені доводи не є предметом розгляду даної справи. Згідно Договору іпотеки до складу іпотечного майна входить квартира [ADDRESS] загальною площею - 61,50 кв.м., житловою площею - 37,60 кв.м., яка належить іпотекодавцю на підставі: Договору купівлі - продажу житлового будинку від 29 лютого 2007 року посвідченого Соловар В.І., приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області, реєстраційний номер 1152. Відповідно до п.18.8.1 Договору іпотеки Іпотекодержатель може звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо у момент настання термінів виконання Позичальником якого-небудь із зобов'язання, передбаченого Кредитним договором, воно не було виконано. У разі порушення Іпотекодавцями зобов'язань за цим договором Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання всіх зобов'язань за Кредитним договором, а у разі невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (п.18.8.2 Договору іпотеки). Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України „Про іпотеку за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основними зобов'язання у повному обсязі в частині встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Частиною 1 ст. 33 Закону України „Про іпотеку передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 35 Закону України „Про іпотеку у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, а відповідно до ч. 2 ст. 35 цього ж Закону, неповідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, шляхом направлення письмової вимоги про усунення порушення не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин передбачене право позивача на одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником. Відповідно до п.29 Договору Іпотеки, звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, зокрема шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-ким способом, в тому числі на біржі на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від свого імені. За таких підстав, суд не приймає доводи відповідача в тій їх частині, що такий порядок не передбачений договором. Крім того суд зазначає, що порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Аналіз згаданої норми закону, дозволяє дійти до висновку, що ст. 38 передбачає саму процедуру продажу, яка може відбуватися як на підставі договору, так і на підтсаві рішення суду. З наведеного вище видно, що правило про співмірність боргу і вартості предмету іпотеки дотримано. Відповідно до частин 1 статті 33 Закону України, від 05.06.2003. № 898-ІV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до пунктів 18.8.1, 24 Іпотечного Договору від 25 квітня 2008 року у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель набуває право від свого імені продати Предмет іпотеки будь якій особі з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку». Сторони домовились, що початкова ціна продажу предмету іпотеки встановлюється в розмірі 100% від вартості, яка зазначена в п.12 цього договору. В своїй заяві, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №94М-07 від 16 лютого 2007 року, в розмірі 61528, 74 доларів США. звернути стягнення на квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки на підставі договору іпотеки №94М-07 від 16 лютого 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу в тому числі нотаріального укладення договору купівлі - продажу з іншою особою - покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в Договорі іпотеки, будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрацією правочину, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всі передбачені нормативно-правовими актами держави дій, необхідні для продажу предмету іпотеки. Вказані вимоги Банку не суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку» і Іпотечному Договору, укладеному між сторонами у справі. Тому підстав для відмови у задоволені позовних вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки не має. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 № 5 "Про практику застосування законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. На виконання вимог закону, судом перевірені вказані обставини щодо наявності права власності та іншого речового права неповнолітніх дітей на іпотечне майно на момент укладання договору іпотеки. Відповідно до актів про народження, шлюбу, видно, що [PERSON] одружена із [PERSON], вони мають двох дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON] Даніїла, яким станом на день укладення договору іпотеки виповнилося повних шість років. Разом з тим, як видно із представлених документів, діти були зняті з реєстрації 23 січня 2007 року, і вже зареєстровані 14 квітня 2009 року у іпотечному будинку У судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджується даними органу опіки та піклування, що діти [PERSON] та [PERSON] Даніїл ніколи не стояли на обліку як безпритульні, або позбавлені батьківського піклування, не перебували у спец закладах. Отже місце проживання дітей, незважаючи на відсутність реєстрації їх проживання слід визначати за місцем проживання їх батьків. Однак в судовому засіданні встановлено, що на час укладення договору іпотеки діти були зняти з реєстрації за заявою матері та вибули у м. Краматорськ, а вже знову зареєстровані у 2009 році. У зв'язку з цим, судом підстав для визнання договору іпотеки таким, що укладений в порушення вимог ст.224 ЦК України, як і немає підстав для застосування наслідків нікчемності правочину. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що доводи відповідача не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому вважає, що позов підлягає до задоволення. При цьому, суд зважає на доводи відповідача, в тій їх частині, що не проведено незалежної експертної оцінки вартості майна, яке перебуває у іпотеці, однак зазначає, що судом неодноразово роз'яснювалася ч.4 ст. 10 ЦПК України, щодо сприяння судом повному та всебічному розгляді справи, наслідків щодо вчинення або невчинення процесуальних дій. Разом з тим, сторони відмовилися від проведення експертизи, повідомивши суд проте, що таке право їм зрозуміло, але вони не бажають ним скористатися. За таких обставин, суд розглядає справу на наявних у ній доказів. Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до умови, викладеної у п.6.7 кредитного договору, який підписаний сторонами та скріплений печаткою банку, строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю п'ять років. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про іпотеку»,Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За таких обставин, враховуючи ту обставину, що позивач звернувся до суду 02 жовтня 2013 року, суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо пропущення строку позовної давності позивачем, та вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. За змістом ст.2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»,на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно із ч.ч.1-3 ст.11 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, і втрачає чинність через шість місяців з дня завершення антитерористичної операції, крім пункту 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону. Дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. Закони та інші нормативно-правові акти України діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року набрав чинності 15 жовтня 2014 року та діє станом на момент винесення рішення по справі. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Також зупиняється реалізація права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Рішення суду в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року не підлягає виконанню. Відповідно до ст.217 Цивільного процесуального кодексу України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відтак, суд приходить до висновку, що з урахуванням зазначених вимог чинного законодавства України, з метою збереження майна, що перебуває в іпотеці та знаходиться у зоні проведення антитерористичної операції, виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід зупинити до припинення дії положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2 вересня 2014 року №1669-VII, що стосуються зупинення дії статті 37 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року (в частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки). Правильність вказівки у резолютивній частині рішення суду на зупинення його виконання підтверджується, зокрема, правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалі від 22 липня 2015 року по справі №6-10371св15. Враховуючи вищенаведене, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 94М-07 від 16 лютого 2007 року яка станом на яка станом на 24 вересня 2013 року складається з: 20924(двадцять тисяч дев'ятсот двадцять чотири),60 доларів США - заборгованості за кредитом; 23801(двадцять три тисячі вісімсот один),23 доларів США - заборгованості по процентам за користування кредитом; 16802(шістнадцять тисяч вісімсот два), 91 доларів США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань,а всього у розмірі 61528(шістдесят одна тисяча п'ятсот двадцять вісім),74 доларів США, звернути стягнення на двокімнатну квартиру загальною площею 37, 60 кв.м, за [ADDRESS] яка належить на праві власності [PERSON], на підставі договору купівлі-продаж, посвідченим 29 лютого 2000 року приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Соловар В.І., зареєстрованим в реєстрі № 1152, зареєстрованим комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов'янська, номер запису в книзі 10а-9, реєстраційний номер 17649584, та яка була передана в іпотеку ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідності до умов договору іпотеки від 16 лютого 2007 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені по справі судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог у виді судового збору в розмірі 3441,00 грн. На підставі наведеного, та

Outcome: approved