Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 28219 від 02 лютого 2002 року, а саме 1/2 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею - 39,0 кв.м., жилою площею - 17,5 кв. м., укладений на Одеській товарній біржі, між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , яка діяла як законний представник від імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , з другої сторони, який зареєстрований «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», про що 20 березня 2002 року зроблено запис в реєстрову книгу 437 пр., стр.104, р.№ 528. Представник позивача подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, надали суду заяву про визнання позову. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, надані докази,\~\~пояснення сторін, вважає позов підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Судом встановлено, що 02 лютого 2002 року, на Одеській товарній біржі, було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна № 28219, відповідно до умов якого [PERSON] продав 1/2 частку нерухомого майна, а [PERSON] , яка діяла як законний представник від імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , купила 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею - 39,0 кв.м., жилою площею 17,5 кв. м. [PERSON] та [PERSON] є батьками позивачки. Зміна прізвища позивача з [PERSON] на [PERSON] сталося у зв`язку з укладанням шлюбу 19 серпня 2016 року з [PERSON] . Відповідно п.3 вище зазначеного Договору, 1/2 частка квартири належала продавцю на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна № 98/00023 від 23 лютого 1998 року, зареєстрованого на Чорноморській товарній біржі 23.02.1998 року, зареєстрованого «Одеським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 23.02.1998 року, за реєстровим № 528, стр.184, кн.223 пр. Вказаний договір був укладений на Одеській товарній біржі, та відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований в «Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю» за № 28219 від 02 лютого 2002 року. Між тим, такий договір сторонами нотаріально посвідчений не був, оскільки, чинним на той час законодавством не було передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення такого договору, а, також договором було встановлено, що договір нотаріальному посвідченню не підлягає. Тобто, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст. 15 Закону України „Про товарну біржу", дозволяло укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового договору. Умови договору сторонами були виконані повністю, покупець яка діяла як законний представник від імені та в інтересах неповнолітньої доньки, передала а продавець отримав до підписання договору №28219 грошову суму у розмірі 3 443,00 гривні, за продаж 1/2 частки вищевказаної квартири. Сторони за вищезазначеним договором виконали всі умови договору купівлі-продажу, у результаті яких наступили юридичні наслідки. Згідно п. 2 глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, «нотаріуси не приймають для вчиненім нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 Закону». Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, положення цього Кодексу застосовується до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомості діяв Цивільний кодекс УРСР від 18.07.1963 року, який у подальшому втратив чинність з 01.01.2004 року на підставі Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року. Оскільки в даних правовідносинах наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" та ст. 277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України "Про товарну біржу" було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, вважається правомірним застосування сторонами спірного правочину ст. 15 Закону України "Про товарну біржу" (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Отже, відповідно до абз. 3 п. 2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону згідно статті 334 ЦК України, та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин згідно статті 5 ЦК України. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє,користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст.41 Конституції України, п.2ч.1ст.3 ЦК України та ч.1ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків встановлених Конституцією та Законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до ст. 220 ЦК України «Якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним». Письмовим доказом в даному випадку є договір купівлі-продажу нерухомого майна № 28219 від 02 лютого 2002 року, який був укладений на Одеській товарній біржі. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319 ЦК України (в редакції від 16.01.2003 р.), який набрав чинності з 01.01.2004 року, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови для здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Окрім того, ст. 321 ЦК України встановлює, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] , викладені у позовній заяві підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Outcome: approved