Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Смірнов А.А. звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину на праві власності належить домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка за кадастровим номером № 1200100000:08:426:0008. 23 серпня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , яка є колишньою дружиною позивача, шлюб між якими розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2018 року, було укладено договір про надання кредитної лінії № 07.1/231-7, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 35 000 доларів США зі сплатою 13,50 % річних та комісій. 23 серпня 2007 року на забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між банком та позивачем укладено іпотечний договір № 769, за умовами якого позивачем передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку та домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , які належать іпотекодавцю на праві приватної власності. Згідно з пунктом 1.2. іпотечного договору заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 404 000 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на дату укладання договору еквівалентно у сумі 80 000 доларів США (в тому числі вартість домоволодіння - 97 545 грн. та вартість земельної ділянки 306 455 грн.). Правонаступництво щодо прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» а саме з 15.10.2019 року. 15.02.2021 р. позивач при перевірці права власності на об`єкт нерухомості в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно виявив, що на підставі рішення державного реєстратора КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР Дворецької Ю.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень було здійснено 26.06.2019 року 10:55:21 державну реєстрацію права власності належного йому домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк», підставою для державної реєстрації зазначено - повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, виданий 10 квітня 2019 року, видавник: АТ «Укрсоцбанк», АТ «Альфа-Банк». Слід зазначити, що окремого договору про відчуження або задоволення вимог з банком позивач не укладав, згоди на відчуження домоволодіння не надавав. Відповідач зареєстрував за собою право власності на спірне домоволодіння, всупереч того, що на спірні правовідносини розповсюджується дія Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки домоволодіння використовується як місце постійного проживання позивача та є єдиним нерухомим майном, що перебуває у його власності, а також, його площа не перевищує 250 квадратних метрів, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного у речових прав на нерухоме майно. Також позивач не отримував будь-які письмові вимоги про усунення порушень, письмові повідомлення від відповідача. Докази на підтвердження факту направлення письмової вимоги відсутні. Також відсутнє підтвердження особистого вручення відповідачу повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки чи конверти вказаних цінних листів, що повернулись не врученими. Повідомлення на підставі якого здійснювалась реєстрація права власності не підтверджує направлення позивачу вимог про усунення порушень чи повідомлень про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банком не було надано державному реєстратору звіту суб`єкта оціночної діяльності про вартість предмету іпотеки, що свідчить про недотримання вимог пункту 57 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, при вчиненні спірної реєстраційної дії. Таким чином, іпотекодержатель не може вважатися таким, що набув право власності на нерухоме майно за правочином (договором іпотеки), оскільки його умовами прямо пов`язано перехід за іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки із моментом отримання іпотекодавцем повідомлення про усунення порушень. Враховуючи вищевказане, процедура звернення стягнення на предмет іпотеки банком порушена (ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку»). Крім того, висновок (звіт) про оцінку вартості предмету іпотеки на момент реєстрації права власності на нього за банком, останнім державному реєстратору не надавався, а тому банком не було дотримано положень ч. 3 ст. 37 Закону Україну «Про іпотеку» під час реалізації процедури позасудового стягнення на предмет іпотеки. При цьому, метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. Враховуючи наведене, запис про право власності № 32219334 на об`єкт нерухомого майна домоволодіння за адресою: [ADDRESS] за АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» на підставі рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень № 47590308 від 02.07.2019 року підлягає скасуванню, оскільки він був внесений з порушенням вимог ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме та їх обтяжень», Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25 грудня 2015 року № 1127, а також вирішити питання щодо стягнення з відповідача судового збору в розмірі 908 гривень. 16 березня 2021 року ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, а також задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів по справі у відділі реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур ДМР та в АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 березня 2021 року задоволено заяву представника представника позивача про забезпечення позову шляхом заборони АТ «Альфа-Банк» вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження або передачу домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , у заставу третім особам у будь-який спосіб, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації вчиняти реєстраційні дії в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 12 квітня 2021 року відділом реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг і дозвільних процедур ДМР надано до суду копії документів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо домоволодіння та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на виконання ухвали суду від 16 березня 2021 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 серпня 2021 року закрито підготовче судове провадження за вищевказаною позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. 18 листопада 2021 року під час судового розгляду справи, без виходу до нарадчої кімнати, судом відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про закриття провадження у справі. У судовому засіданні 25 листопада 2021 року позивач і його представник підтримали вимоги викладені в позовній заяві та просили їх задовольнити у повному обсязі посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Васюхіна К.Є. у судовому засіданні 25 листопада 2021 року заперечувала щодо задоволення позовних вимог та зазначила, що вказане домоволодіння є іпотечним майном, де позивач передав банку в іпотеку своє майно, а через несплату боржником коштів за кредитним договором утворилась заборгованість, яка на цей час ще існує. Посилалась на те, що позивач не намагався домовитися з банком до того часу, як банк не зареєстрував за собою це майно. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомила та не надала клопотання про відкладення розгляду справи, також АТ «Альфа-Банк» не було виконано вимоги суду щодо надання копій документів, які були витребувані судом на підставі ухвали суду від 16 березня 2021 року. Також інформація щодо вказаної справи міститься в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки суду на офіційному веб-порталі судової влади України. Європейський Суд з прав людини у рішенні «Пономарьов проти України» від 3 квітня 2008 року наголосив, що «сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження». Дослідивши матеріали справи, пояснення сторін, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/231-7 за умовами якого останній надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 35 000 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою 13,5 % річних та комісій, з щомісячним погашенням, з кінцевим терміном повернення кредиту - до 22 серпня 2022 року (а. с. 12-17). Матеріалами справи підтверджено, що у забезпечення виконання умов указаного кредитного договору 23 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , було укладено Іпотечний договір № 769, за умовами якого останній у якості забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/231-7 від 23 серпня 2007 року передає банку в іпотеку домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.1 Іпотечного договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом п. 4.6.3 Іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно із п. 1.2 Іпотечного договору за взаємною згодою сторін цього договору вартість предмету іпотеки становить 404 000 грн., що в еквіваленті складає 80 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату укладання цього договору. Також судом встановлено, що 12 квітня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» надсилало [PERSON] та на дві адреси [PERSON] повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням, які вважаються врученими згідно із п. 7.2 Іпотечного договору (а. с. 23, 87-91). Як убачається із матеріалів справи 02 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради Дворецькою Ю.О. прийнято рішення № 47590308 про проведення державної реєстрації права приватної власності АТ «Альфа-Банк» на зазначене нерухоме майно. Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку з ліквідацією АТ «Укрсоцбанк» шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк», протоколом № 4/2019 загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено передавальний акт та вирішено визначити, що правонаступництво щодо всього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк», які зазначені в передавальному акті, виникає в АТ «Альфа-Банк» з дати, визначеної у передавальному акті, а саме з 15 жовтня 2019 року. Отже, судом встановлено, що рішенням указаного державного реєстратора № 47590308 від 02 липня 2019 року проведено державну реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права приватної власності на домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , підстава: передавальний акт, який виданий 11 жовтня 2019 року, що на декілька місяців пізніше, ніж було проведено державну реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк». Крім того, відповідно до п. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (у редакції, чинній на липень 2019 року) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Вказані норми законодавства, в тому числі, покладені позивачем в основу його доводів про незаконність переходу нерухомого майна у власність до іпотекодержателя та проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за новим власником відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у справі № 644/3116/18 від 19 травня 2020 року. Разом із тим, суд враховує й те, що за змістом ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, з 16 січня 2020 року, тобто до початку звернення із вищевказаним позовом до суду та на час розгляду справи по суті, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак такий спосіб судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а відтак не спроможний надати особі ефективний захист його прав. Отже, за змістом вищевказаної правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] просив скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - домоволодіння та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк». Разом з тим, з огляду на формулювання в редакції ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» станом на час розгляду цієї справи судом, скасування запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - не є належним способом захисту прав позивача, оскільки в практичному аспекті такий спосіб захисту не може забезпечити і гарантувати позивачу відновлення його порушеного права. Такого ж самого висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 03 листопада 2021 року (справа № 761/16488/19), від 16 вересня 2020 року (справа № 352/1021/19), від 3 вересня 2020 року (справа № 914/1201/19). Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15ц. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). При таких обставинах обраний позивачем спосіб захисту - скасування запису державного реєстратора після внесення змін до статті 26 статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може призвести до захисту або відновлення порушеного права позивача, є неефективним, а тому у цих правовідносинах такі позовні вимоги не можуть підлягати задоволенню. При цьому протягом підготовчого провадження ні позивач, ні його представник не подавали заяв про зміну предмету або підстав позову, а відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За таких обставин у задоволенні позову необхідно відмовити в повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed