Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

26.04.2018 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовною заявою до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дітей, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб 2004 року. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області шлюб було розірвано. Від подружнього життя сторони мають дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На сьогодні між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання [PERSON] та [PERSON], діти мешкають у матері відповідача в м. Фастові, а сам відповідач [PERSON] проживає у селі Квітневе Попільнянського району. Відповідач не може дати дітям належного виховання та розвитку, матеріального забезпечення, нормальних для здоров'я умов проживання. Крім того, [PERSON] не виконує рішення суду та має заборгованість по аліментах, яка складає 91494,71 грн., а тому позивач просить зобов'язати відповідача повернути їй дітей [PERSON] та [PERSON] та визначити всім дітям [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] місце проживання за адресою реєстрації по [ADDRESS]. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.05.2018 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. В підготовчому судовому засіданні, представник відповідача заявила клопотання про прийняття зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, відповідно до якої, просили визначити місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] по місцю його проживання за адресою по [ADDRESS]. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.07.2018 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], третя особа - Орган опіки та піклування Фастівської міської адміністрації Київської області про визначення місця проживання дітей та об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON]. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити. В судовому засіданні відповідач та його представник, позовні вимоги [PERSON] визнали частково та просили визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] та не заперечують проти визначення місця проживання інших дітей за місцем проживання матері [PERSON] Вимоги за зустрічною позовною заявою просили задовольнити. Представник сектору опіки та піклування та усиновлення служби у справах дтей в судовому засіданні підтримала позовні вимоги за зустрічним позовом та пояснила, що враховуючи позицію дітей, які категорично заявили в судовому засіданні про небажання проживати разом з матір"ю, а також те, що при прийняті рішення суд повинен врахувати перш за все інтереси дитини, вважає за необхідне на даний час визначити місце проживання неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання батька. Заслухвавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. При розгляді справи встановлено, що 24 січня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 9. Під час перебування у шлюбі у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народилася донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 11 березня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 21 березня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області. [INFO] народилася донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 03 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області. [INFO] народилася донька [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 13 травня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції Київської області, [INFO] народився син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження [NUMBER], виданого 20 березня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськрайонного управління юстиції у Київській області. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17.10.2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04.12.2013 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в розмірі 1/2 частини з усіх видів його заробітку, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.08.2013 року і до повноліття дітей. Позивачем [PERSON] ставиться вимога про зобов"язання відповідача повернути їй дітей [PERSON] та [PERSON] та визначити місце проживання їх спільних дітей з відповідачем за її місцем проживання так, як це буде відповідати інтересам дітей, створення для них належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров"я. На даний час діти зареєстровані за місцем проживання позивача але донька [PERSON] та син [PERSON] фактично проживає з батьком, який не може дати дітям належного виховання та розвитку, матеріально їх забезпечити. Згідно зі ст.157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Згідно з ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення (ч.1 ст.161 СК України). На даний час шлюб між сторонами розірвано і вони проживають окремо. Діти зареєстровані за місцем проживання матери в [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що позивач є матірю малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], з 01 листопада 2017 року працює касиром в ТОВ "Центр Суши", має у власності 1/6 частину жилого приміщення у гуртожитку, яке складається з двох кімнат, житлова площа складає 33 м кв., кухня, с/в сумісний, централізоване опалення та водопостачання, в квартирі зроблений ремонт, чисто. Для дітей відведена окрема кімната де розміщені двох-ярусні ліжка, шафа купе є шкільний куточок з необхідними приладами для навчання. Відповідач є батьком малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], зареєстрований, як фізична особа - підприємець, проживає в незареєстрованому шлюбі з [PERSON], від якого має двоє малолітніх дітей, має у власності 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS], проживає в житловому будинку який належить [PERSON] Також, встановлено, що на даний час [PERSON] та [PERSON] проживають з батьком - позивачем по справі, який створив всі необхідні умови для належного проживання дітей, що підтверджується Актом обстеження умов проживання де зазначено, що діти проживають у житловому будинку, який складається з чотирьох кімнат, кухні, ванни, вбиральні, будинок газифіковано та є водовідведення. Будинок умебльовано, в кімнатах чисто, є в наявності підсобне господарство. Діти мають місце для сну та для приготування уроків. В судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] зазначили, що мають окреме місце для сну, для приготування уроків та мають все необхідне для цього, тато здійснює необхідні для них покупки, а також, [PERSON] повідомив, що має місце для заняття улюбленим заняттям - різдбою по дереву. Представник сектору опіки та піклування та усиновлення служби у справах дтей виконавчого комітету Фастівської міської ради в судовому засіданні зазначила, що питання визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] було предметом розгляду на комісії з захисту прав дитини і після дослідження побутових умов сторін, рекомендовано [PERSON] вирішити питання про визначення місця проживання дітей в судовому порядку. Згідно з положенням ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини. Згідно ст.150 СК України, обов"язками батьків є піклування про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готування її до самостійного життя. Відповідно до ч2, 8, 9, 10 ст.7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27.02.91, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 конвенції). Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. У статті 2 Протоколу №4 до Конвенції «Про захист прав людина і основоположних свобод» передбачено, що кожна, людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування та свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст.142 СК), у тому числі й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При розгляді справи в судовому засіданні встановлено, що спір між сторонами виник із-за малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], які самостійно приняли рішення проживати з батьком [PERSON] [PERSON] проживає з липня 2017 року, [PERSON] з з лютого 2018 року. Щодо інших малолітніх дітей, то їх батько не заперечує про визначення місця їх проживання з матір"ю. Відповідно до ч. 1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В судовому засіданні були заслухані малолітні [PERSON] та [PERSON] і вході проведення з ними бесіди діти категорично висловилися, що вони не бажають проживати з матір"ю. На запитання представника третьої особи "чи хочуть вони проживати в сім"ї і з мамою і з татом та іншими сестричками та братиком" діти відповили "так, але без неї". Суд критично ставиться до висловлювання представника позивача про те, що діти в судовому засіданні "брешуть" так, як це субєктивна думка представника позивача яка нічим не підтверджена, розмова з дітьми проходила в непримушуванній бесіді, запитання ставилися не в категорічній формі. Також, беручи до уваги характеристики дітей наданих з навчальних закладів вбачаєтьься, що [PERSON] має хороший розумовий розвиток, вміє висловлювати власну думку усно та письмово, доводити її. Мовлення виразне, емоційне, спокійна, врівноважена, вихована, зосереджена, досить легко знаходить спільну мову з однолітками. Чуйна, добра, працелюбна, має свій погляд на різні речі і вміє відстоювати власну думку. [PERSON] добросовісний, товариський, комунікабельний і дуже принциповий, на уроках допитиливий, у нього розвинене мислення і мовлення. В своїх запереченнях проти зустрічного позову представник позивача за первісним позовом послався на приписи принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.59, щодо того що існують виключні обставин, за яких малолітня дитина може бути розлучена з матір'ю і на даний час такі обставини відсутні. Разом з тим, суд зазначає, що Декларація прав дитини не є частиною національного законодавства, у той час як Конвенція про права дитини, в якій закладено принцип інтересів дитини понад усім, ратифікована постановою ВР від 27.02.91. таку правову позиці висловив у постанові Верховний Суд України у справі №756/2109/16-ц. Крім того, вказаний принцип не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, приймаючи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст.141 СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини. У разі визначення місця проживання дітей з батьком мати не обмежена у своєму праві на спілкування з дітьми, турботу відносно дітей та участь у вихованні дітей і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дітей щодо встановлення часу спілкування. Обмеження у цьому разі стосується тільки місця проживання дітей до досягненню ними віку 14 років. В судовому засідані було встановлено, що [PERSON], як матір малолітніх дітей до навчальних закладів де навчалися [PERSON] та [PERSON] не відвідувала, на батьківських зборах не була присутня. Дані факти нею не спростовано і підтверджено характеристиками наданими даними закладами. Це дає вважати суду, про те, що матір не цікавится досягненням у навчанні своїх дітей, можливими проблемами. Крім того, сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір"ю. Судом встановлено, та вбачається з матеріалів справи, як мати так і батько дітей працюють, характеризуються позитивно за місцем проживання та місцем своєї роботи, піклуються про своїх дітей, однак між батьками дітей склалися неприязні стосунки. Як зазначено представником позивача за первісним позовом відповідач має заборгованність по сплаті аліментів, які були стягнуті за рішенням суду, а також з цього приводу позивачка зверталася до суду, а також, питання спілкування батька з донькою [PERSON] та сином [PERSON] було предметом розгляду на засіданні виконавчого комітету Фастівської міської ради за заявою [PERSON] При цьому судом не встановлено, що відповідач своєю поведінкою створює загрозу для нормального психічного та фізичного розвитку малолітніх [PERSON] та [PERSON]. Твердження позивача, щодо того, що в інтересах дітей їм краще жити з нею так, як відповідач не може дати дітям належного виховання та розвитку, ні матеріального забезпечення, не може забезпечити нормальних безпечних для здоров"я дітей умов проживання не підтверджені належними та допустимими доказами. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за первісним позовом однією з вимог зазначено про зобовязання відповідача [PERSON], повернути дітей матері [PERSON], [PERSON] та [PERSON] при цьому, не зазначено яким чином повинен виконати цю вимогу відповідач при умові, що діти без втручання сторонніх осіб виявили бажання жити разом з батьком і проживають на даний час і чи не призведе зміна місця їх проживання до негативних наслідків. Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню та визначати місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] на даний час необхідно виходячи з їх прив'язаності до одного з батьків, враховуючи їх вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує думку [PERSON] та [PERSON], які достатньо зрозуміло для їх віку висловили своє бажання проживати разом з батьком. В той же час їх прихильність до батька підтверджена і зібраними під час судового розгляду доказами. В даний час зміна місця проживання дитини, може негативно вплинути на їх психолого-емоційний стан та подальший розвиток. При цьому суд враховує можливість батька забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дітей, а також суд враховує те, що матір дітей має можливість безперешкодно відвідувати дітей, спілкуватися з ними, здійснювати свої батьківські обов'язки та доглядати за дітьми за місцем проживання віповідача. Що стосується малолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], батько [PERSON], не заперечує проти визначення місця їх проживання за місцем проживання матері [PERSON], і це не порушує прав малолітніх дітей, а тому в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: partial