Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним з моменту його вчинення кредитний договір №ROVWGK00001836 від 12 лютого 2007 року, укладений між ним та відповідачем, визнати недійсною додаткову угоду до кредитного договору №3 від 22 липня 2013 року та стягнути судові витрати у справі. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що умови укладеного між ним та банком кредитного договору є несправедливими в частині надання кредиту в доларах США та покладання на споживача всіх ризиків знецінення національної валюти. На момент укладення кредитного договору банк не мав індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу, а зобов'язання не могло бути виражене в іноземній валюті. Договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку банку за невиконання або неналежне виконання умов договору. Додаткова угода укладена з порушенням ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка забороняє надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, при укладенні спірного договору йому не було повідомлено банком про валютні ризики. Вважає, що за умови надання йому інформації щодо істотних умов договору (наявність ризиків), договір не був би укладеним, відтак відповідач ввів його в оману. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю та з аналогічних підстав. Крім того, пояснила, що позивач з 1998 року інвалід першої групи по зору і не міг прочитати зміст договору, що дало можливість відповідачу ввести позивача в оману щодо його істотних умов. Про порушення своїх прав як споживача фінансових послуг дізнався в 2014 році, коли змінився курс долара США. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні 25 листопада 2015 року позов не визнав та пояснив, що надання кредиту в іноземній валюті не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу за умови отримання генеральної ліцензії. Позивач ознайомився з договором та прийняв умови, підписавши його. Крім того, просив застосувати наслідки спливу позовної давності. В судове засідання 15 квітня 2016 року представник відповідача не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 12 лютого 2007 року між ЗАТ «Приватбанк» ( правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» ) та [PERSON] був укладений кредитний договір №ROVWGK00001836, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти у розмірі 81760 доларів США зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із терміном повернення кредиту не пізніше 09 лютого 2017 року. 22 липня 2013 року між сторонами укладена додаткова угода №3, якою зменшено суму заборгованості по кредиту, визначено розмір штрафу та викладено у новій редакції п.7.1 кредитного договору. Згідно із п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до п.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Зокрема, за положеннями ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 230 ЦК, саме на момент вчинення правочину. За положеннями ст.ст.626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови ( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець ) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зі змісту спірного кредитного договору встановлено, що договір містить всі істотні умови, передбачені ст.1054 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ( в редакціях законів, які діяли на час укладення кредитного договору ). Таким чином, зміст кредитного договору передбачає повну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Позивачем не надано доказів того, що вказана інформація не була йому надана перед укладенням договору. Права споживача у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію підлягають захисту у випадках та спосіб, які встановлені ч.7 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору. В той же час, цією нормою не передбачалося визнання недійсним договору у зв'язку із наданням неповної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію. Зазначені вище обставини свідчать про те, що позичальник перед укладенням спірного кредитного договору був обізнаний про умови кредитування. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердив свій намір на отримання банківського кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначив, із заявами до відповідача про надання додаткової інформації або роз'яснення положень договору не звертався. Про порушення його прав позивачу стало відомо під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-1341/цс15 Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання договору цей закон не може застосовуватися, оскільки такі відносини регулюються нормами ЦК України та іншим спеціальним законодавством. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Покликання представника позивача на необізнаність [PERSON] з умовами договору через наявність в останнього інвалідності по зору та введення таким чином його в оману щодо умов договору не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не оспорюється факт укладання кредитного договору, його підписання та виконання надалі його умов. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що кредитний договір було укладено ним під впливом обману, що він не був ознайомлений з його змістом на момент укладання та що в діях відповідача був наявний умисел на введення його в оману. В обґрунтування позовних вимог позивач також посилається на те, що відповідач не мав права надавати кредит в іноземній валюті, оскільки не мав індивідуальної ліцензії на це. Вказане твердження суд вважає безпідставним. Як убачається з п.10 постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спрів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно п.7 цієї ж постанови у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що здійснення відповідачем кредитних операцій у іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України, а видача ним [PERSON] кредиту в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії є правомірною. Позовна вимога про визнання недійсною додаткової угоди з підстав визначення грошової одиниці кредитного договору в іноземній валюті також не підлягає до задоволення, оскільки за її умовами були внесені зміни в певні пункти основного кредитного договору, який укладено в 2007 році, тобто до внесення змін в ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Щодо посилань позивача на несправедливість умов укладеного кредитного договору, то позивачем не зазначено жодних підстав, встановлених цивільним законодавством, та не надано жодних доказів, які б підтверджували зазначену обставину. Зміна курсу валюти кредитування в процесі виконання кредитного договору не може свідчити про несправедливість його умов. Оцінюючи досліджені у справі докази, суд вважає, що позивачем не доведено наявності передбачених чинним законодавством підстав для визнання недійсним кредитного договору. В судовому засіданні представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності щодо позовної вимоги про визнання договору недійсним. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил ст.261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки підставою пред'явлених позовних вимог щодо визнання кредитного договору недійсним була наявність порушень вимог чинного законодавства саме на момент укладання договору, суд вважає, що саме в цей момент позивач міг та мав реальну можливість дізнатися про порушення свого права., а, відтак, строк позовної давності за позовною вимогою про визнання недійсним кредитного договору закінчився 13 лютого 2010 року. Однак, так як на необґрунтовані позови строк позовної давності не поширюється, в задоволенні позову необхідно відмовити саме з цих підстав. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed