Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

06.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 20750,00 грн., моральну шкоду в розмірі 7000,00 грн. та суму судового збору в розмірі 313,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 15.05.2013 року позивачем було виявлено факт відсутності електропостачання на його приватній території, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Позивач зазначає, що в результаті проведення відповідачем будівельних робіт за адресою: [ADDRESS], було пошкоджено лінію електропередач, яка пролягає на даній земельній ділянці, що належить на праві власності відповідачу. Позивач зазначає, що пошкоджена лінія електропередач належить йому на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу Л/К-1 від 04 червня 2007 року, що був підписаний між ТОВ «Будматеріали ЛТД» та ПП [PERSON] Посилається, що 16.05.2013 року між позивачем та МКП «СИМВОЛ» було підписано договір про виконання робіт по ремонту пошкодженої лінії електропередач та в результаті проведення ремонтно-відновлювальних робот, загальна сума понесених позивачем матеріальних витрат склала 20 750,00 грн. Позивач вважає, що до розриву лінії електропередач та знеструмлення об'єкту підключення призвело порушення з боку відповідача Державних будівельних норм та відсутність у останнього Дозволу на проведення будівельних робіт, а також те, що відповідач під час планування та підготовки до проведення ремонтно-будівельних робіт не здійснив ряд дій та заходів спрямованих на перевірку можливих входжень на його території, або полягання через неї ліній електропостачання. Зазначає, що з метою врегулювання даного питання в досудовому порядку, 12.06.2013 року позивач письмово звернувся до відповідача з проханням компенсувати витрати, понесені позивачем на відновлення електропостачання, проте відповідач в добровільному порядку відмовився компенсувати матеріальні збитки позивачу. Позивач також зазначає, що винними діями відповідача йому була завдана також моральна шкода, яку позивач оцінює в 7000,00 гривень, і яка полягає у моральних стражданнях та душевних хвилюваннях, яких зазнав позивач. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. В подальшому позивач та його представник в судове засідання не з»явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять суд їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначили, що відповідачу не було відомо про проходження підземного електричного кабелю по його земельній ділянці, земельного сервітуту між сторонами встановлено не було, будь-яких обмежень щодо здійснення будівельних робіт на земельній ділянці відповідача у технічній документації не було. Вважають, що виходячи з вимог чинного законодавства, правові підстави для задоволення позову позивача відсутні. Враховуючи вищевикладене, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Третіособи- Віто-Поштової сільської ради та Малого колективного підприємства «СИМВОЛ» в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд до відома не поставили. Представник третьої особи - Києво-Святошинського РЕМ ПАТ «Київобленерго» просив вирішення даної позовної заяви залишив на розсуд суду. В подальшому просив відмовити в задоволенні поданого позову, як необґрунтованого. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що СПД - фізична особа [PERSON] є власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Державним актом про право власності на земельну ділянку (а.с.22). Судом також встановлено, що 04.06.2007 року між ТОВ «Будматеріали ЛТД» та ПП [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №Л/К-1, відповідно до якого позивач придбав електрощитову за адресою [ADDRESS] та лінії електропередач протяжністю 160 м. (а.с.5-8). 07.08.2007 року між позивачем та ЗАТ «А.Е.С. Київобленерго» було укладено договір про постачання електричної енергії. 15.15.2013 року відбулося знеструмлення лінії електропередач за адресою [ADDRESS]. Згідно Акту перевірки факту розриву лінії електропередачі від 17.05.2013 року встановлено, що на території земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS], проводиться будівництво житлового будинку. Дані будівельно-ремонтні роботи ініційовані власником даної земельної ділянки гр. [PERSON] та проводяться вільнонайманими робітниками. В результаті вибірки ґрунту, було пошкоджено лінію електропередач, що проходить по даній території під землею. Візуальним оглядом встановлено її механічне розірвання, що спричинило знеструмлення об'єкту підключення (а.с.41). Судом встановлено, що земельна ділянка розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності гр. [PERSON], що підтверджується довідкою №1184 від 27.11.2013 року та договором купівлі-продажу від 23.03.2013 року(а.с.25). З метою відновлення лінії електропередачі, 16.05.2013 року між позивачем та МКП «СИМВОЛ» укладено договір про виконання робіт по ремонту пошкодженої лінії електропередач та згідно акту про прийняття-передачу виконання робіт від 31.05.2013 року були проведенні ремонтно-відновлювальні роботи (а.с.36-37). Позивач в своїй позовній заяві посилається на те, що причиною, яка призвела до розриву підземного електричного кабелю та знеструмлення об»єкту підключення, є порушення з боку відповідача будівельних норм та відсутності дозволу на здійснення будівельних робітта, як наслідок, завдання йому шкоди, передбаченої ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК України необхідно довести такі факти: а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії; б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров'я тощо); в) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; г) вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З листа Віто-Поштової сільської ради №02-11/78 від 10.03.2014 року вбачається, що протягом 2012-2013 років [PERSON], не повідомляв сільську раду про проходження підземного електричного кабелю по земельній ділянці по [ADDRESS]. Згідно викопіювання з генерального плану Віто-Поштової сільської ради вбачається, що на земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] проходять саме повітряні лінії електропередач, та їх охоронних зон. Жодних посилань на наявність прокладених підземних ліній електропередач не має (а.с.84). Крім того, з метою повного та всебічного розгляду справи судом було витребувано матеріали цивільної справи №760/28361/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-і особи: Віта-Поштова сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, Мале колективне підприємство "СИМВОЛ", Відділ містобудування та архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, ПАТ "Київобленерго" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. З даний матеріалів справи, зокрема з будівельного паспорту на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], вбачається відсутність позначень проходження підземного електричного кабелю по відповідній земельній ділянці. Також, як вбачається з п.1.5., 1.6. Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23.03.2013 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області [PERSON], за даними витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданого 22.03.2013 року Державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Києво-Святошинському районі та Висновку про наявні обмеження (обтяження) на використання земельної ділянки, виданого 22.03.2013 року Відділом Держземагенства у Києво-Святошинському районі Київської області, обмежень (обтяжень) у використані земельної ділянки не зареєстровано. За результатами пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстрація інших, відмінних від права власності, речових прав, їх обтяжень на відчужуваний об'єкт нерухомості відсутня. Відповідно до ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться, якщо інше не встановлено законом та не порушує прав інших осіб. Право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Відповідно до ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Статтею 402 ЦК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Згідно довідки Віто-Поштової сільської ради №941 від 28.10.2015 року вбачається, що сервітут на право користування земельною ділянкою, яка розташована в [ADDRESS], в сільській раді не оформлявся (а.с.113). Відсутність земельного сервітуту на земельну ділянку, яка розташована в [ADDRESS], також не заперечувалося сторонами по справі. Таким чином вбачається, що сервітут щодо вищезазначеної земельної ділянки встановлений не був, при укладанні договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідач отримав вичерпну інформацію про відсутність відповідних обтяжень. Доказів того, що відповідач знав про наявність на його земельній ділянці підземного електричного кабелю належного позивачу , позивач не надав. Доказів того, що з боку відповідача були порушені права позивача, як користувача суміжної ділянки чи допущено порушення щодо встановлених обмежень на спірній земельній ділянці , в т.ч. користувача чужої земельної ділянки, також не надано. З огляду на те, що вчинені відповідачем будівельні роботи були здійснені на належній позивачу на праві власності земельній ділянці, вважати, що такими діями були порушені права позивача, суд не знаходить підстав. Крім того, як вбачається з договору про виконання робіт від 16.05.2013 року укладеного між позивачем та МКП «Символ», МКП «Символ» були виконані роботи по ремонту лінії електропередач та винесення її частини, за межі земельної ділянки відповідача. Вказані обставини свідчать про те, що з боку саме позивача не були дотримані вимоги чинного законодавства, зокрема, не було отримано дозволу щодо користування чужою земельною ділянкою. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Як випливає зі ст.58,57 ЦПК України докази повинні бути належними та допустимими, зокрема, певні обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, тобто письмовими доказами, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, в даному випадку поясненнями сторін. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, наявність причино - наслідкового зв'язку між діями відповідача та завданою матеріальною шкодою, а тому доводи позивача про заподіяння йому матеріальної шкоди суд відхиляє. Суд не приймає до уваги посилання позивача щодо порушення відповідачем будівельних норм при здійсненні власного будівництва, оскільки дане питання не є предметом спору у даній справі та не є предметом доказування.. Разом з цим, суд вважає, що виходячи з вимог чинного законодавства, дане питання щодо можливих порушень будівельних норм з боку відповідача чи відсутності дозволу на здійснення будівельних робіт відноситься до компетенції відповідних контролюючих організацій, які в межах наданих повноважень вирішують питання щодо притягнення винних осіб до адміністративної відповідності. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи, інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимоги ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. З огляду на викладене, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди, а тому не знаходить підстав для їх задоволення. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до п.п. 4, 5, 9 постанови ПВСУ від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, суд не знаходить підстав для стягнення з останнього на користь позивача і моральної шкоди. Крім того, цивільно-правова відповідальність за заподіяну моральну шкоду не може наступити по відношенню до відповідача, тому що відсутні ознаки цивільного правопорушення. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПП [PERSON] повністю.

Outcome: dismissed