Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом частково недійсним та визнання права власності на спадкове нерухоме майно. Позивач неодноразово уточнювала свої позовні вимоги, в останній редакції уточненого позову (а.с. 138-141) просить суд: визнати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 13.01.2000, зареєстрованого в реєстрі за № 3-51, по спадковій справі № 10/2000, виданого на ім'я [PERSON] на спадкове майно, що складається з права на земельну частку (пай) на землях колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка с. Адамівка Білгород-Дністровського району Одеської області розміром 7,01 га, що належало спадкодавцю на підставі сертифікату серії [NUMBER], виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 27.05.1996, частково недійсним; визнати за [PERSON], [INFO], право власності на 2/3 частки земельної ділянки, яка розташована на території Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 1, ділянка [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В обґрунтуванняпозовних вимог [PERSON] зазначає, що вона є донькою [PERSON], який помер [INFO]. Коли помер батько позивачу виповнилося 14 років. На момент відкриття спадщини позивач разом з матір'ю проживали окремо від [PERSON], шлюб між батьками вже було розірвано. Про наявність спадкового майна, що залишилося після смерті батька позивач не знала. Лише наприкінці січня 2016 року випадково дізналася, що після смерті батька залишилася земельна ділянка, яка розташована на території Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, масив № 1, ділянка [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Після того як позивач дізналася про наявність спадкового майна, що залишилося після смерті батька, вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Листом Білгород-Дністровської районної державної нотаріальної контори від 25.03.2016 року позивачу було повідомлено, що у Білгород-Дністровській районній державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу №10/2000 до майна померлого [PERSON] та все спадкове майно вже оформлено (видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом) іншим спадкоємцем - [PERSON] на підставі заповіту, складеного на її ім'я спадкодавцем. [INFO] [PERSON] померла та зазначене майно було успадковане її сином- [PERSON], який є відповідачем у вказаній справі. Позивач вважає, що її права, законні інтереси порушено та її протиправно позбавлено права на належну їй у відповідності до цивільного законодавства обов'язкову частку у спадщині, яка залишилася після смерті батька. На момент смерті батька позивач була неповнолітньою та незалежно від змісту заповіту мала право на отримання спадщини не менше двох третин частки, яка належала б їй при спадкоємстві за законом,що є підставою для задоволення її позовних вимог. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали вимоги позовної заяви, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог позивача з підстав їх необгрунтованості. Представник Адамівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, відповідно до якої просить розгляд справи здійснити за відсутності представника сільської ради та прийняти законне рішення (а.с. 159). Дослідивши та оцінивши матеріали цивільної справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, заслухавши пояснення сторін, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON], [INFO], є донькою [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.06.1985 року (а.с. 6). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], видане 17.02.2016 року (а.с. 5). Шлюб між батьками позивача було розірвано 10.11.1986 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 10.11.1986 року (а.с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно. Із копії спадкової справи №10/2000 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що [PERSON] за життя 17.02.1999 року було складено заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті належну йому земельну частку розміром 7,01 га та майновий пай, що знаходиться на території Адамівської сільської ради в колективному сільськогосподарському підприємстві імені Шевченка Білгород-Дністровського району Одеської області сертифікат [NUMBER] від 27.05.1996 року він заповів [PERSON]. [PERSON] своєчасно звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Із матеріалів спадкової справи видно, що [PERSON] була єдиним спадкоємцем, який виявив бажання прийняти спадщину шляхом подання віповідної заяви до нотаріальної контори. 13.01.2000 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Свідоцтво видано на наступне спадкове майно: право на земельну частку (пай) у землі Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Шевченка, с. Адамівка, Білгород-Дністровського району Одеської області, розміром 7,01 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належало спадкодавцю на підставі сертифікату [NUMBER], виданого Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією 27 травня 1996 року. 04.11.2006 року додатково до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.01.2000 року за реєстровим №3-51 видано свідоцтво на ім'я [PERSON] про право на спадщину за заповітом на майновий пай в структурі вартості майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Шевченка, в селі Адамівка Білгород-Дністровського району Одеської області, вартістю 1058 грн. або 0,0262978 відсотків загальної вартості майна пайового фонду вищезазначеного підприємства та належало померлому згідно Свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серії [NUMBER], виданого Адамівською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, 12.06.2002 року. [INFO] [PERSON] померла, а зазначене майно перейшло у спадщину її сину відповідачу по справі - [PERSON], що сторонами визнається. На момент смерті [PERSON] позивачу виповнилося 14 років. За правилами ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 01 січня 2004 р., за загальним правилом чинний ЦК України застосовується до тих відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 01 січня 2004 р. У Пленумі Верховного Суду України в п.1 постанови „Про судову практику у справах про спадкування" №7 від 30 травня 2008 р., роз'яснено, що у разі відкриття спадщини до 01 січня 2004 р., застосовується чинне на той час законодавства, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом. Враховуючи, що цивільні відносини по даній справі виникли до набрання чинності ЦКУкраїни, тому на дані правовідносини поширюється дія норм ЦК Української РСР від 18 липня 1963 р. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Так, згідно ст.524 ЦК України (в редакції 1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Законодавство України закріплює право фізичної особи призначити спадкоємців шляхом складання заповіту і розподілити спадкове майно, майнові права та обов'язки на свій розсуд. Разом з тим, у статті 535 ЦК УРСР визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна, незалежно від змісту заповіту, закон гарантує визначену частку спадщини, яка називається обов'язковою часткою. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Відповідно до ст. 535 ЦК УРСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Так, за правилами ст.549 ЦК України (в редакції 1963 р.), яка відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягає застосовуванню до даних спірних правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, право на обов'язкову частку є особистим, персоніфікованим. Відповідно до п.п. "в" п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 31.01.1992 року №2 "Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні" передбачено, що спадкоємець, який претендує на обов'язкову частку у спадщині повинен подати заяву про прийняття спадщини. Фактичне прийняття обов'язкової частки у спадщині законодавством не передбачено. Згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 року за №18/5 (що діялана час відкриття спадщини), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Що ж стосується осіб, які досягли 14 років то вони мають право подати заяву про прийняття спадщини самостійно та без згоди своїх батьків або піклувальника. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст.61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Ст.60 ЦПК України однозначно визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, доказів на підтвердження факту прийняття спадщини: волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій, а саме доказів того, що позивач фактично вступила в управління або володіння спадковим майном або подала до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини [PERSON] суду не надала, такі докази відсутні і в матеріалах спадкової справи до майна померлого [PERSON], а отже позивач є такою, що не прийняла спадщину. Посилання позивача на те, що вона не була обізнана про наявність спадкового майна, а тому вчасно не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, суд не приймає до уваги, оскільки необізнаність особи про наявність спадкового майна не є поважною причиною пропуску строку звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Отже, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON], оскільки позивач є такою, що не прийняла спадщину після смерті батька. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що представником відповідача [PERSON] було подане до суду клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, оскільки спадкодавець помер у 1999 році, а позивач звернулася до суду за захистом своїх прав, як спадкоємця лише в 2016 році. Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Під час розгляду даної цивільної справи суд не встановив наявність порушення прав [PERSON] в результаті видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 2000 року, тому відмовляє у задоволенні позову з підстав необґрунтованості вимоги, що виключає необхідність застосування позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У сенсі розуміння частини першої статті 261 ЦК України, зокрема позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Outcome: dismissed