Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

17.12.2014 р. позивач [PERSON] через свого представника звернувся до суду з позовом, в якому просив: - в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] на суму 840 581 (вісімсот сорок тисяч п'ятсот вісімдесят одна) грн. 48 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 35,3 кв.м. - із застосуванням визначеної ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу. - надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця [PERSON]) до Комунального підприємства "Харківське міське бюро технічної інвентаризації", Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань. -виселити відповідача [PERSON] з предмету іпотеки - квартири [ADDRESS]. - передати предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 17,1 кв.м., загальною площею 35,3 кв.м. - в управління позивача [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедурою продажу. - стягнути з [PERSON] на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 19 жовтня 2010 року між ним та відповідачкою укладені договір позики та іпотечний договір, за якими відповідачка позичила у позивача кошти і, в забезпечення свого обов'язку повернути гроші, передала йому в іпотеку належну їй квартиру. Оскільки взятих на себе зобов'язань відповідно до умов договору позики відповідачка не виконувала, позивач був змушений звернутися за захистом своїх прав в суд із позовом про стягнення з неї боргу, і 10 червня 2014 року Київським районним судом м. Харкова було винесене заочне рішення про стягнення з відповідача на його користь 840 581 грн. 48 коп. Оскільки відповідачка добровільно рішення суду не виконала, в рахунок своїх вимог щодо стягнення цієї заборгованості позивач просить звернути стягнення на передану йому в іпотеку квартиру відповідачки. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги повністю з підстав, наведених в позові. В судове засідання 20 травня 2015 року не з'явилася, подала суду заяву з проханням розглянути справу за відсутності позивача та його представника. Представник відповідача проти позову заперечував, стверджуючи, що ніби відповідач виконала заочне рішення від 10 червня 2014 року і передала обумовлену ним суму коштів позивачеві особисто під розписку в 2015 році. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19 жовтня 2010 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] в позику валютні на суму 11 600 (одинадцять тисяч шістсот) доларів США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) у певному порядку та строки, про що між ними був укладений Договір позики, викладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С. І. за реєстровим № 3292. В забезпечення виконання відповідачем її зобов'язань з повернення позивачеві позики, 19 жовтня 2010 року сторонами укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Карташовою С. І. під реєстровим № 3294, за яким відповідач передала позивачеві в іпотеку однокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 35,3 кв. м., житлова площа 17,1 кв. м., яка належить їй на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Медяник О. В. за реєстровим № 1884. В п. 12 іпотечного договору від 19 жовтня 2010 року сторони внесли застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яким визначили можливі способи звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі шляхом продажу його будь-якій особі та будь-яким способом на умовах на власний розсуд за ціною, встановленою за згодою між сторонами на момент укладення договору, яка в п. 4 іпотечного договору визначена в розмірі 200 000 грн., або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності Відповідач порушила взяті на себе зобов'язання за договором позики від 19 жовтня 2010 року, і позивач був змушений звернутися в суд із позовом, за результатами розгляду якого 10 червня 2014 року Київським районним судом м. Харкова було винесене заочне рішення про стягнення з відповідачки на користь позивача 836 927 грн. 48 коп. заборгованості за договором позики станом на 07 лютого 2014 року та судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп., а всього - 840 581 грн. 48 коп. Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.06. 2014 року набрало законної сили 29 липня 2014 року. Таким чином, розмір заборгованості відповідача перед позивачем за договором позики віл 19 жовтня 2010 року вже був предметом судового розгляду і визначений судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. Відповідно до ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. В силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично ставиться до пояснень представника відповідача щодо нібито повного виконання відповідачем заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2014 року і передання суми заборгованості особисто позивачеві. До суду надійшли письмові пояснення позивача, надіслані через адміністрацію Харківського слідчого ізолятору Державної пенітенціарної служби України, де він наразі утримується, в яких позивач заперечує факт одержання від відповідача виконання нею свого обов'язку зі сплати йому боргу в сумі відповідно до заочного рішення від 10 червня 2014 року, посилаючись, в першу чергу, на той факт, що під вартою він безперервно перебуває з 04 квітня 2011 року, у зв'язку з чим, стверджує, що складена нібито від його імені розписка є підробленою. Відповідно до наданої суду представником позивача довідки в.о. начальника Харківського слідчого ізолятору, позивач дійсно перебуває в Харківському слідчому ізоляторі з 05 квітня 2011 року по цей час. Зважаючи на це, одержати від відповідача гроші особисто позивач не міг, а долучена за клопотанням представника відповідача розписка, складена від імені позивача, є сфальсифікованою. З огляду на положення ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги розписку, складену від імені позивача, і критично ставиться до тверджень представника відповідача про нібито виконання нею заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.06. 2014 року особисто позивачеві в 2015 році. Матеріали справи не містять і суду не надані інші докази повної або часткової сплати відповідачем заборгованості позивачеві за договором позики від 19 жовтня 2010 року в сумі, визначеній заочним рішенням Київського районного суду м. Києва від 10 червня 2014 року. Таким чином, суд приймає твердження позивача про невиконання відповідачем її зобов'язань перед ним зі сплати йому заборгованості за договором позики в сумі 840 581 грн. 48 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Ч.1 ст. 38 даного Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі). Позивач обрав саме такий передбачений Законом України "Про іпотеку" спосіб задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Крім того, відповідно до ч. З ст. 7 Закону, якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: - витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; - витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; - витрат на страхування предмета іпотеки; - збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про задоволення його вимог за Договором позики від 19 жовтня 2010 року в розмірі відповідно до Заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2014 року на суму 840 581 грн. 48 коп. за рахунок предмета іпотеки із застосуванням визначеної положеннями ст. 38 Закону України "Про іпотеку" процедури звернення стягнення на нього шляхом продажу будь-якій третій особі-покупцю. Відповідно до ст. 39 Закону, рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У відповідності із вимогами норми ст. 39 Закону України "Про іпотеку", задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обов'язково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України "Про іпотеку", після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішенням суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. У зв'язку з цим, суд вважає можливим вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання його в управління позивачеві на період до реалізації іпотечного майна. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку", звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим, ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч.3 ст.109 ЖК України. 15 грудня 2014 року від імені позивача його представником була надіслана відповідачеві письмова вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за Іпотечним договором (в порядку ст. ст. 39, 40 Закону України "Про іпотеку"). На адресу відповідача вимогу було направлено цінним листом з оголошеною цінністю і, відповідно, описом вкладення та рекомендованою кореспонденцією. Обидва листи були отримані відповідачкою 20 грудня 2014 року. З огляду на викладені вище обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, вбачається, що позивачем дотримано порядок попередження відповідача про добровільне виселення, і на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідач підлягає примусовому виселенню. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного, ст.ст.10,11,60,88,209,212,214-215,218 ЦПК України, ст.ст.509,546, 549, 551, 598,599,625,627 ЦК України, суд,-

Outcome: approved