Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-02 00:00:00

14 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, предметом якого є: зобов`язання товариства з обмеженою відповідальністю (надалі ТОВ) «ВИН АГРО» скасувати наказ №38к від 03 квітня 2014 року про звільнення позивача з посади обробника виноматеріалів [PERSON] вин заводу; зобов`язати відповідача видати наказ про збереження за [PERSON] посади обробника виноматеріалів [PERSON] вин заводу з 03 квітня 2014 року та середнього заробітку на час призову на військову службу під час мобілізації на особливий період; зобов`язання ТОВ «ВИН АГРО» виплатити позивачу середній заробіток за період з 03 квітня 2014 року по день розгляду спору; зобов`язання відповідача прийняти трудову книжку позивача, внести запис про скасування запису №2; зобов`язання ТОВ «ВИН АГРО» поновити здачу звітності до Пенсійного фонду України про трудовий стаж позивача; зобов`язання відповідача відшкодувати моральну шкоду в розмірі 2000 грн. 18 червня 2015 року позивач подав до суду письмову заяву про зменшення позовних вимог та просив: скасувати наказ №38-к від 03 квітня 2014 року про звільнення [PERSON] з посади обробника виноматеріалів ТОВ «ВИН АГРО»; поновити [PERSON] на посаді обробника виноматеріалів ТОВ «ВИН АГРО»; стягнути з відповідача середній заробіток за період з 03 квітня 2014 року по день прийняття судом рішення; стягнути з відповідача 2000 грн моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що в червні 2009 року він був прийнятий обробником виноматеріалів [PERSON] вин заводу до ТОВ «ВИН АГРО». Наказом №38-к від 03 квітня 2014 року його було звільнено через призов на військову службу. Вважаючи звільнення незаконним, а наказ таким, що підлягає скасуванню, [PERSON] звернувся з позовом до суду. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити. Дала пояснення, що [PERSON] було призвано на військову службу у зв`язку із мобілізацією, а відтак його звільнили незаконно, оскільки роботодавець був зобов`язаний зберігати за призваним під час мобілізації працівником робоче місце та середній заробіток. Представник також пояснила, що з самим наказом про звільнення [PERSON] не було ознайомлено, копію цього наказу він до цього часу не отримував, а відтак і надати його до суду у позивача не має можливості. Позивач неодноразово звертався до ТОВ «ВИН АГРО» з метою отримати копію наказу про звільнення, проте йому було відмовлено. Представник відповідача в судове засідання жодного разу не з`явився, незважаючи на те, що явку представника було визнано обов`язковою. Про дату час та місце судового розгляду ТОВ «ВИН АГРО» було кожного разу повідомлено належним чином, що підтверджується долученими до матеріалів справи повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 18, 29, 36, 44, 57). Крім того, 12 лютого 2015 року в судовому засіданні на підставі ч. 6 ст. 209 ЦПК України судом постановлено ухвалу про направлення запиту до ТОВ «ВИН АГРО» для отримання інформації, а саме: копії наказу про звільнення № 38-к від 03 квітня 2014 року; дати ознайомлення [PERSON] з наказом про звільнення; дати отримання [PERSON] трудової книжки; дати проведення остаточного розрахунку з [PERSON] ; довідки про заробітну плату [PERSON] за лютий та березень 2014 року (нараховану без відрахування податків); копії табелю обліку робочого часу за період лютий березень 2014 року, з якого вбачається кількість робочих днів у кожному місяці, кількість відпрацьованих позивачем днів; копії табелю обліку робочого часу за грудень 2014 року та січень 2015 року. Вказані документи суду не надані. 24 березня 2015 року судом постановлено письмову ухвалу про витребування вказаних вище доказів (а.с. 31). Вказану ухвалу відповідачем отримано, проте не виконано. 28 квітня 2015 року та 26 травня 2015 року судом постановлено ухвали про тимчасове вилучення у відповідача документів для огляду в судовому засіданні. Вказані ухвали відділами державної виконавчої служби не виконані (а.с. 38, 45-48, 50, 51, 68-70). Суд, на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи згоду позивача, ухвалив розглядати справу в заочному порядку. Заслухавши представника позивача, розглянувши позовну заяву, дослідивши письмові докази, що є у справі, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 01 червня 2009 року [PERSON] був прийнятий до ТОВ «ВИН АГРО» на посаду обробника виноматеріалів Ольвійського вин заводу, а 03 квітня 2014 року позивач був звільнений із займаної посади згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України - призов на військову службу, на підставі наказу №38к від 03 квітня 2014 року. Вказані обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача, копію якої долучено до матеріалів справи (а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2014 року молодшого сержанта [PERSON] призвано Очаківським військовим комісаріатом (а.с. 23). Згідно з довідкою, виданою першим заступником командира військової частини [NUMBER] начальником штабу [PERSON] , громадянин [PERSON] проходить дійсну військову службу у військовій частині [NUMBER] МВС України з 04 квітня 2014 року призваний по мобілізації відповідно до Указу Президента України №303 від 17 березня 2014 року і за ним, згідно зі ст. 119 КЗпП України зберігається місце роботи, посада і середній заробіток (а.с. 24). Вказані обставини підтверджуються також військовим квитком серії [NUMBER] (а.с. 25-27). Вирішуючи трудовий спір, що виник між сторонами, суд виходить з такого. Відповідно до п. 2 Прикінцевих положень Закону України від 20 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію частин другої і третьої статті 39\~Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" та частини третьої статті 119 Кодексу законів про працю України поширено на громадян України, які, починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі\~Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303\~"Про часткову мобілізацію", затвердженого\~Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію". Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Така ж правова норма закріплена у ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року. Оскільки позивач був призваний на військову службу у зв`язку із мобілізацією, проведеною на території Миколаївської області відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303 від 17 березня 2014 року, вказані вище норми поширюються на нього та є гарантією збереження за ним протягом року робочого місця, посади та середнього заробітку. Враховуючи викладене, а також той факт, що оскаржуваним наказом №38 к від 03 квітня 2014 року позивача було звільнено з посади на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із призовом на військову службу, хоча позивач був мобілізований, суд дійшов висновку про порушення роботодавцем вищевикладених правових норм, які є спеціальними, забезпечують гарантії прав працівників саме під час мобілізації, а відтак вважає позов в частині вимог про визнання наказу незаконним, його скасування та поновлення позивача на посаді обробника виноматеріалів Ольвійського винзаводу ТОВ «ВИН АГРО» обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню. Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку з моменту звільнення та по час вирішення судом спору, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Так, задовольняючи позов в частині поновлення позивача на роботі, суд одночасно стягує з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 03 квітня 2014 року. Представник позивача в судовому засідання пояснила, що гроші працівникам видавались на руки, а не шляхом безготівкового перерахування. Враховуючи те, що 03 квітня 2014 року [PERSON] було призвано Очаківським районним військовим комісаріатом, жодних коштів від роботодавця він з того часу не отримував. За змістом п. 32 Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку із незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (надалі - Порядок). Згідно з п. 2 вказаного Порядку, у випадках збереження середньої заробітної плати, що не пов`язано з відпустками, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При цьому усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки (абз. 3 п. 3 Порядку). Відповідно до п. 5 наведеного вище\~Порядку,\~основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим із дотриманням вимог законодавства. Згідно з довідкою про доходи, виданою ТОВ «ВИН АГРО» 14 липня 2014 року, заробітна плата [PERSON] у лютому 2014 році становила1\~225 грн 15 коп., у березні 2014 року 1\~176 грн 10 коп. (а.с. 64). Враховуючи те, що відповідач ухвалу суду про витребування табеля обліку робочого часу не виконав, жодних документів до суду не надав, кількість відпрацьованих робочих днів підлягає розрахунку виходячи з кількості робочих днів у вказаних місяцях, що складає 40 днів. Отже, середньоденний нарахований дохід [PERSON] становить 60 грн 03 коп.. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Разом із тим, якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи ту обставину, що позивач був тривалий час позбавлений можливості звернутися до суду через те, що йому не було видано копію наказу про звільнення, зважаючи на те, що судовий розгляд спору триває понад півроку з вини відповідача, який жодного разу в судове засідання не з`явився і витребуваних документів не надав, суд дійшов висновку, що середній заробіток підлягає стягненню за весь час вимушеного прогулу, а тому розраховує середньомісячне число робочих днів виходячи з кількості днів в останніх двох календарних місяцях, тобто травні та червні 2015 року. Сумарна кількість робочих днів у вказаних місцях склала 39 днів, а тому середньомісячне число робочих днів становить 19, 5. Таким чином, середньомісячний заробіток позивача становить 1170 грн 59 коп. (60 грн 03 крп. х 19, 5), а середній заробіток за час вимушеного прогулу 17\~558 грн 85 коп. (1170 грн 59 коп. х 15 місяців - з квітня 2014 року по червень 2015 року включно). Враховуючи те, що в квітні позивачу було нараховано 870 грн 96 коп., проте відповідачем не надано відомостей за яку кількість днів, із загальної суми середнього заробітку слід відрахувати вказану суму. Відтак, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 16\~687 грн 89 коп.. Вирішуючи процесуальне питання щодо своєчасності звернення до суду з позовом про скасування наказу про звільнення, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Враховуючи ту обставину, що відповідач жодних відомостей про дату видачи [PERSON] трудової книжки до суду не надав, з наказом про звільнення позивача не ознайомив, копію цього наказу не вручив, суд дійшов висновку, що строк звернення до суду з вимогою про скасування наказу про звільнення позивачем не пропущений, оскільки відповідачем не доведено протилежного. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Задовольняючи позов, суд виходить з того, що відповідач свого процесуального обов`язку доказування у спорі не виконав, як не виконав ухвали суду про обов`язкову участь представника в судовому засіданні та про витребування доказів, правом надати заперечення представник ТОВ «ВИН АГРО» не скористався. Разом із тим, на суд покладений обов`язок вирішити переданий на його розгляд спір. Так, Європейський Суд з прав Людини у п. 50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» (остаточне з 13 квітня 2011 року) зазначив, що «…процесуальні гарантії, викладені у ст. 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів. Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні.» Враховуючи викладене, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів. При розгляді спору в частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Положення зазначеної правової норми роз`яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, що існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Суд погоджується та, відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, враховує висновок Верховного Суду України у справі №6-23цс12 від 25 квітня 2012 року про те, що компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Таким чином, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи, що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, суд визначає розмір шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, з урахуванням інших обставин. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд враховує, що підставою для прийняття оскарженого до суду наказу був фактично призов працівника за мобілізацією на особливий період. Сам факт незаконного звільнення не є єдиним порушенням забезпечених державою гарантій дотримання трудових прав призваних осіб. Судом також встановлено, що позивача не було ознайомлено з наказом про звільнення, копію наказу він також не отримував, що є грубим порушенням трудових прав [PERSON] та, відповідно, права на оскарження вказаного вище наказу. Суд також враховує, що під час розгляду справи вказане порушення не було усунуто копію оскаржуваного наказу не було надано до суду. Отже, порушення права позивача є триваючим. Крім того, відповідач незаконно звільнив [PERSON] під час виконання позивачем службових обов`язків в зоні проведення антитерористичної операції, що не могло не викликати у нього відчуття несправедливості та образи, в його родини дружини із малолітньою дитиною почуття безвихідності. Враховуючи викладене, а також той факт, що відшкодування моральної шкоди носить компенсаційний характер та не має призводити до збагачення особи, суд задовольняє вказану позовну вимогу частково. За приписом\~ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року, за подання позовної заяви немайнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 243 грн 60 коп. За змістом п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він, за змістом ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовна вимога про скасування наказу підлягає задоволенню, судовий збір в сумі 243 грн 60 коп. стягується з відповідача. Крім того, з відповідача стягується судовий збір за вимогою майнового характеру - про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у розмірі 1 відсотку, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 243 грн 60 коп.. Оскільки позов в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, судовий збір в сумі 243 грн 60 коп. підлягає стягненню з відповідача. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України. За змістом п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах присудження працівникові виплати заробітної плати , але не більше ніж за один місяць, та поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial