Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авентус Україна (далі - ТОВ "Авентус Україна") про захист прав споживачів. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що 19 грудня 2020 року між нею та ТОВ "Авентус Україна" було укладено договір № 3365835, відповідно до якого нею було отримано кредит на суму 3000,00 грн. Позивач зазначає, що вказаний договір є недійсним та укладений з порушенням норм законодавства. [PERSON] вказує, що відповідачем було надано їй фінансову послугу шляхом обрання форми укладення оспорюваного договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, однак нею не було підписано вказаний договір і він відповідно не може слугувати доказом безспірності укладення договору позики. Оспоюваний договір про надання позики містить ознаки кредитного договору. Заявлені відповідачем суми відсотків до стягнення не ґрунтуються на умовах договору та наданого товариством розрахунку заборгованості. Кредитором не було надано їй первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту та його часткового погашення, тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості перед кредитором, а також суми відсотків, які зазначені у розрахунку та довідці є правильними. Позивач вказує, що на момент звернення до суду, сума заборгованості складає 3855,00 грн, при тому, що вона отримала 3000,00 грн. Розмір нарахованих відсотків та пені значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Оспорюваний договір, в порушення вимог ч. 2 ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", містить несправедливі умови щодо вимоги компенсації у разі невиконання зобов`язань за договором, що є підставою для визнання цього договору недійсним. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить визнати недійсним договір № 3365835 від 19 грудня 2020 року, укладений між нею та ТОВ "Авентус Україна". 19.03.2021 ухвалою судді Диканського районного суду Полтавської області вказаний позов прийнято до провадження і справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи та без проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням учасників справи. 09 квітня 2021 року до суду надійшов відзив на позов, поданий відповідачем ТОВ "Авентус Україна" у визначений судом строк. В обґрунтування відзиву на позов вказано, що відповідач заперечує проти позову у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. Відповідач зазначає, що позивач [PERSON] є клієнтом ТОВ "Авентус Україна" з 22.06.2019 та до укладення оспорюваного кредитного договору уклала ще 8 кредитних договорів, належним чином виконавши всі зобов`язання за ними. А отже, позивач була повністю ознайомлена з порядком укладення (підписання) та умовами кредитного договору, а також нарахуваннями за ним. На думку відповідача, враховуючи те, що позивач є клієнтом товариства з 22.06.2019, вказане свідчить, що позивач навмисно зловживає своїм правом на звернення до суду з метою уникнення (затягування) виконання зобов`язань за кредитним договором. Враховуючи невелику суму наданого позивачеві кредиту, а саме 3000,00 грн, положення Закону України "Про споживче кредитування" не застосовуються до спірних правовідносин, зокрема щодо ознайомлення перед укладенням кредитного договору з Паспортом споживчого кредиту. На веб-сайті ТОВ "Авентус Україна" розміщена вся необхідна інформація щодо укладення кредитного договору, тарифів, цін та умов надання фінансових послуг, порядку їх надання, обов`язкова інформація для клієнта, примірні кредитні договори, Правила надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Відповідач вказує, що перед подачею заявки на отримання кредиту, клієнт повинен ознайомитися з вказаною інформацією, розміщеною на веб-сайті, при цьому, він повинен підтвердити, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватися Правил, проставляючи відповідну відмітку у чек-боксі інформаційно-реєструючої електронної системи товариства, за допомогою якої здійснюється оформлення кредитів. Без такого підтвердження (проставляння відповідної відмітки) у позивача була б відсутня технічна можливість перейти на іншу сторінку/вкладку інформаційно-реєструючої електронної системи товариства для подальшого оформлення кредитного договору. Некоректне/неповне ознайомлення клієнта з Правилами та умовами надання кредиту, з текстом самого кредитного договору, що планувався до укладення, інформацією, розміщеною на веб-сайті, не позбавляє клієнта обов`язку щодо належного виконання своїх зобов`язань за укладеним кредитним договором та не надає позивачу підстав посилатися у позові на його неознайомлення з Правилами. Оспорюваний договір про надання позивачу [PERSON] фінансового кредиту в розмірі 3000,00 грн було укладено в електронній формі, з дотриманням вимог чинного законодавства. Вказаний кредитний договір 19.12.2020 було підписано шляхом використання позивачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до умов чинного законодавства та умов кредитного договору. Переказ коштів здійснено 19.12.2020 шляхом перерахування на банківську картку позивача № [NUMBER] , відкриту в АТ КБ "ПриватБанк", яку було вказано особисто позивачем у заяві на отримання кредиту. Переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, підтверджується копією інформаційної довідки ТОВ ФК "Контрактовий дім", складеної у відповідності до вимог законодавства, та яка містить усі необхідні реквізити, а сам Платіжний провайдер має відповідну ліцензію НБУ на здійснення переказів грошових коштів та внесений у Державний реєстр фінансових установ, відповідно до укладеного з товариством договору. У разі незгоди з умовами оспорюваного кредитного договору, позивач не була позбавлена можливості скористатися своїм правом, визначеним ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", і відповідно протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору. Натомість таких дій позивач [PERSON] не вчинила, а навпаки на підтвердження визнання умов кредитного договору здійснила платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В оспорюваному кредитному договорі сторони визначили розмір та порядок нарахування відсотків за користування кредитом, визначили, що нарахування відсотків на прострочену заборгованість за кредитом здійснюється на підставі ст. 1048 ЦК України, тобто сторонами з урахуванням принципу свободи договору було досягнуто домовленості щодо виплати відсотків за користування кредитом. Встановлення в кредитному договорі плати (процентів) за користування кредитними коштами не є компенсацією в розумінні ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", що спростовує твердження позивача про встановлення у кредитному договорі непропорційно великої суми компенсації. На виконання вимог чинного законодавства позивачу неустойка (штрафи та пеня) не нараховувалися, нараховувалися виключно проценти, які за своєю правовою природою є платою за користування кредитними коштами і не являються компенсацією. Тому, твердження позивача щодо несправедливих умов кредитного договору у зв`язку із нарахуванням непропорційно великої суми компенсації (понад 50 % вартості продукції) за кредитним договором і порушення відповідачем п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним. Посилаючись на вказані обставини, відповідач просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Відповіді на відзив позивачем [PERSON] суду не надано. Враховуючи, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 19 грудня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ "Авентус Україна" було укладено договір № 3365835 про надання фінансового кредиту /а.с. 8-13/. Істотними умовами кредитного договору є, зокрема: предмет договору, сума кредиту, строк повернення, відсотки за користування кредитом. З дослідженого судом оспорюваного кредитного договору вбачається, що сторонами узгоджено предмет договору: грошові кошти у вигляді кредиту для задоволення особистих потреб (п. 1.6.); суму кредиту: 3 000,00 грн, (п. 1.3.); строк повернення: на 30 днів, конкретна дата повернення вказана у Графіку платежів, що є Додатком № 1 до цього договору, а саме 18.01.2021 (п. 1.4.). Також сторонами договору погоджено відсотки за користування кредитом: фіксована процентна ставка - знижена процентна ставка 0,95 % в день від суми кредиту, яка застосовується у межах строку надання кредиту, якщо в цей строк споживач здійснить повне погашення заборгованості або погасить протягом 3 календарних днів після закінчення такого строку, та стандартна процентна ставка 1,90 % в день від суми кредиту, яка застосовується у межах строку надання кредиту, якщо споживач не виконав умови щодо застосування зниженої процентної ставки, у межах нового строку, якщо відбулося продовження строку користування кредитом та у межах періоду прострочення, але не більше 90 календарних днів поспіль з моменту виникнення прострочення, що застосовується відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України (п.1.5, п. 1.5.1, п. 1.5.2). Умовами договору також передбачено порядок та умови надання кредиту, порядок обчислення відсотків, погашення заборгованості по кредиту та відсотках, сплату штрафу у разі неналежного виконання зобов`язання споживачем. Детальний розрахунок сукупного розміру кредиту зазначено у Графіку платежів, який є Додатком № 1 до вищевказаного договору /а.с. 14/. Відповідно до цього Графіку споживач [PERSON] повинна повернути ТОВ "Авентус Україна" одноразово кредит та нараховані відсотки за його користування 18 січня 2021 року у загальному розмірі 3 855,00 грн, з яких: 3 000,00 грн - сума кредиту, 855,00 грн - сума нарахованих відсотків. Судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання за оспорюваним договором виконав, відповідно до п. 2.1 цього договору було перераховано кредитні кошти у розмірі 3 000 грн на платіжну картку [PERSON] № [NUMBER] , відкриту в АТ КБ "ПриватБанк", яку було вказано особисто позивачем у заяві на отримання кредиту, що не заперечувалося і позивачем у позовній заяві. Переказ коштів здійснювався платіжний провайдером, з яким відповідачем укладено відповідний договір, - ТОВ "ФК "Контрактовий дім", що підтверджується відповідним повідомленням цього товариства /а.с. 43/. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір між сторонами у справі було укладено в електронній формі шляхом реєстрації позивача [PERSON] на веб-сайті відповідача, заповнення нею заявки на отримання кредиту та підписання кредитного договору електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. Цивільним кодексом України презюмується правомірність правочину. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦПК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правові підстави недійсності правочину визначені статтею 215 ЦК України, згідно частини першої якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Частинами 1, 2 статті 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" визначено, що для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Згідно з частинами 1, 2 статті 8 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму. Механізм укладення електронного договору, зокрема, вимоги до його підписання сторонами, врегульовано Законом України "Про електронну комерцію" та Законом України "Про електронні довірчі послуги". Відповідно до ст. 3 Закону України "Про електрону комерцію" електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Статтею 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронні довірчі послуги". Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно з ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до п. 9.6 оспорюваного договору від 19.12.2020, договір укладається шляхом направлення його тексту підписаного зі сторони Товариства аналогом власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами копіювання, в особистий кабінет Споживача для ознайомлення та підписання. Договір вважається укладеним з моменту його підписання електронним підписом Споживача, що відтворений шляхом використання Споживачем одноразового ідентифікатора, який формується для кожного разу використання та направляється Споживачу на номер мобільного телефону, повідомлений останнім Товариству в ІТС Товариства (зазначений в цьому Договорі). Введення Споживачем коду одноразового ідентифікатора з метою підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором цього Договору, вважається направленням Товариству повідомлення про прийняття в повному обсязі умов цього Договору. Відповідно до п. 9.8 оспорюваного договору від 19.12.2020, підписуючи цей Договір, Споживач підтверджує зокрема, що: - перед укладенням цього Договору йому була в чіткій та зрозумілій формі надана інформація, вказана в ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та розміщена на веб-сайті; - він ознайомлений з усіма умовами Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ "Авентус Україна", розміщені на веб-сайті та затверджені наказом № 53-ОД від 16.01.2020 року, повністю розуміє їх, погоджується з ними і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, судом було встановлено, що позивач [PERSON] прийняла запропоновану відповідачем на сайті публічну пропозицію (оферту) на укладання договору про надання фінансового кредиту, яка містить порядок та умови кредитування, права та обов`язки сторін та іншу інформацію, необхідну для укладання кредитного договору. Заповнивши та підписавши відповідну заявку, яка є індивідуальною частиною кредитного договору, для чого позичальник має пройти реєстрацію або авторизацію із зазначенням номеру мобільного телефону або e-mail, вказати власний пароль та отримати доступ в особистий кабінет, а для підпису заявки та інших документів отримати від системи електронний підпис з одноразовим ідентифікатором, як аналог власноручного підпису на правочині у простій письмовій формі, позивач [PERSON] прийняла (акцептувала) пропозицію укласти договір на запропонованих відповідачем умовах, що свідчить про її вільне волевиявлення. Зі змісту оспорюваного договору про надання фінансового кредиту вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, зазначено суму кредиту, дату його видачі, строк надання коштів, розмір процентів, умови кредитування, а позичальник [PERSON] в свою чергу погодилася на укладення договору саме такого змісту, про що свідчить підписання нею договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором та надання номеру своєї банківської картки для перерахування відповідачем кредитних коштів. Оспорюваний договір укладений в електронному вигляді та підписаний електронними підписами. Без реєстрації позивача на сайті відповідача, без створення особистого кабінету позивача, без здійснення входу на сайт відповідача за допомогою логіна та пароля особистого кабінету, без подання заявки на отримання кредитних коштів, без підписання позивачем його електронним підписом одноразовим ідентифікатором "[NUMBER]" кредитний договір між [PERSON] та ТОВ "Авентус Україна" не був би укладений, що свідчить про те, що укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача. Враховуючи те, що ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" прямо передбачено, що одним із способів підписання електронного договору є підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором, який згідно положень чинного законодавства прирівнюється до власноручного підпису особи, саме такий спосіб підписання оспорюваного договору було використано позивачем, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність твердження позивача про те, що вона не підписувала оспорюваний договір і відповідно через це він не являється укладеним. Суд також вважає безпідставними посилання позивача на положення Закону України "Про електронний цифровий підпис" та відповідну судову практику стосовно того, що для підтвердження дійсності електронного цифрового підпису має надаватися сертифікат ключа, відомості про особистий ключ підписувача, як на підставу того, що вона не підписувала кредитний договір, адже у даному випадку оспорюваний кредитний договір було підписано позивачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, а не електронним цифровим підписом. Вищевказаний механізм укладення оспорюваного електронного кредитного договору надає суду підстави вважати, що позивач була ознайомлена з усіма істотними умовами договору, Правилами надання коштів у позику, Тарифами та іншою обов`язковою інформацією для клієнта. Суд вважає необґрунтованими та безпідставними твердження позивача про те, що відповідач не мав права укладати саме кредитний договір, а лише договір позики, адже являється лише фінансовою установою, а не банком, виходячи з наступного. З наявних у матеріалах справи копії свідоцтва, виданого Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що відповідач ТОВ "Авентус Україна" зареєстрований як фінансова установа з 28.02.2017 /а.с. 49-53/. Відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28.03.2017 № 756, ТОВ "Авентус Україна" було видано ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів), а саме на надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту /а.с. 54/. Оспорюваний договір було укладено саме про надання фінансового кредиту, тобто ТОВ "Авентус Україна" на час укладення цього договору мало право укласти цей договір, так як вказане товариство мало всі передбачені чинним законодавством документи, які підтверджують зазначене право. Платіжний провайдер - ТОВ "ФК "Контрактовий дім", з яким відповідачем укладено відповідний договір про прийом платежів № 96/17-П від 09.03.2017 та який здійснював переказ кредитних коштів у розмірі 3 000,00 грн на картку позивача, також має свідоцтво про реєстрацію його як фінансової установи з 25.12.2007 та ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунків від 17.10.2014 /а.с. 55-60/. Посилання позивача, як на підставу недійсності кредитного договору, про те, що відповідачем не надані належні пояснення та документи щодо розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками, суд вважає необґрунтованими та безпідставними з наступних підстав. З умов оспорюваного договору вбачається, що сторонами було погоджено суму наданого позивачу кредиту - 3 000,00 грн, а також погоджено фіксовану процентну ставку за користування наданим кредитом, зокрема знижену процентну ставку - 0,95 % та стандартну процентну ставку 1,90 %. З наявного у матеріалах справи Графіку платежів, який є Додатком № 1 до оспорюваного договору від 19.12.2020 та являється його невід`ємною частиною вбачається, що у ньому вказано конкретні суми платежів, які [PERSON] повинна була повернути відповідачу 18.01.2021 на виконання оспорюваного договору, а саме суму кредиту (тіло кредиту) - 3000,00 грн, суму процентів за користування кредитом, яка була розрахована за передбаченою умовами договору зниженою процентною ставкою, - 855,00 грн, та загальний розмір коштів, які позивач повинна була повернути кредитору - 3855,00 грн. Вказаний Графік платежів позивачем, як і оспорюваний договір, було підписано 19 грудня 2020 року електронним підписом одноразовим ідентифікатором " [NUMBER] ", що свідчить про те, що позивач у день укладення оспорюваного договору вже достовірно знала про конкретний розмір своєї заборгованості за отриманим кредитом, який вона повинна була погасити і відповідно, підписавши цей Графік своїм електронним підписом, повністю погодилася із вказаним розміром заборгованості. Позивачем не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували те, що їй були нараховані якісь інші суми заборгованості, які не передбачені оспорюваним договором та Графіком платежів до нього. Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що вищезазначені твердження позивача фактично зводяться до непогодження із визначеною відповідачем сумою заборгованості за кредитом, а не щодо недійсності самого кредитного договору, що являється безпосереднім предметом позову. Суд зауважує, що у даній справі вирішується спір саме щодо недійсності оспорюваного договору, а не щодо стягнення заборгованості за ним. Суд також вважає безпідставними твердження позивача щодо несправедливих умов оспорюваного договору в частині встановлення непропорційно великої суми компенсації, оскільки умовами оспорюваного договору та Графіку платежів до нього, які погодила та підписала електронним підписом позивач, передбачено конкретний розмір відсотків за користування кредитом, який і було заявлено щодо стягнення із позивача, що в свою чергу, узгоджується з положнннями ст. 1048, 1054 ЦК України. Зі змісту вказаних норм вбачається, що відсотки є платою за користування кредитними коштами, яка сплачується до дня повернення позики або в іншому, передбаченому договором, порядку. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Із змісту вказаної норми вбачається, що неустойка (штраф, пеня) являється грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредиторові саме у разі порушення зобов`язання і відповідно не являється відсотками за кредитом як платою за користування кредитними коштами, що спростовує твердження позивача про те, що нараховані відсотки у розмірі 855,00 грн є одночасно пенею. Відповідно до п. 7.4 оспорюваного договору у випадку невиконання та/або неналежного виконання Споживачем зобов`язань щодо повернення суми кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом, Споживач зобов`язаний сплатити Товариству штраф: у розмірі 150,00 грн на четвертий день такого невиконання та/або неналежного виконання; та у розмірі 36,00 грн починаючи з п`ятого дня за кожний день невиконання та/або неналежного виконання. Визначені умовами оспорюваного договору відсотки за користування кредитними коштами не є неустойкою (пенею, штрафом), тобто компенсацією у разі невиконання боржником зобов`язання, в розумінні ч. 2 ст. 21 Закону України "Про споживче кредитування" та п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", що спростовує твердження позивача про встановлення оспорюваним договором непропорційно великої суми компенсації. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивачу неустойка (штрафи, пеня) взагалі не нараховувалася, були нараховані виключно відсотки за користування кредитними коштами, які за своєю правовою природою не являються компенсацією у разі невиконання зобов`язання. Відповідно до вимог статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Враховуючи вищевказане, те, що позивачем [PERSON] не було надано суду належних та достатніх доказів, які б свідчили про невідповідність умов оспорюваного договору № 3365835 від 19.12.2020 про надання фінансового кредиту вимогам чинного законодавства, несправедливість його умов, відсутність її вільного волевиявлення на укладення цього договору чи наявність інших обставин, які б підтверджували недійсність цього договору, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України Оскільки позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору, а у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судові витрати у справі у вигляді судового збору за подачу позову до суду в розмірі 908,00 грн слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed