Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

19.12.2019 року представник позивача звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Головного управління Держгеокадастру у Київській області, третя особа Ярощук Вікторія Юріївна , приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Еліна Володимирівна, Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державну реєстрацію права власності, витребування земельної ділянки з чужого володіння. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, представник позивача з урахуванням збільшення позовних вимог зазначив, що відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів від 18.06.2011р. № 10031499 на земельну ділянку з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068, та від 18.06.2011р. № 10031511 з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі посвідчених приватна нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайло С.Ю договорів даруванні земельних ділянок від 18.06.2011р., які зареєстровані відповідно за реєстровими номерами 3278 та 3280, належать земельні ділянки з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068, площею 0,1000 га, та 3223151000:04:023:0076, площею 0,2250 га, які розташовані за адресою: Київська область, Обухівський район, с. Плюти. Право власності на вказані земельні ділянки виникли у позивача на підставі договорів дарування. Земельна ділянка за кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 за Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427305, виданим 15.09.2010р. відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010р.. який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600774 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві власності [PERSON] . Земельна ділянка за кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 за Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427310, виданим 13.09.2010р. відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08,2010 року, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600769, із цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, належала на праві власності [PERSON] . Відчуження цих земельних ділянок за нотаріально посвідченими договорами зареєстровано 01.08.2011р. у Поземельній книзі за відповідними реєстровими номерами 3223151000040260068:3:227 та 3223151000040230076:3:227, про що свідчать відповідні записи начальника відділу Деркомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на оригіналах кожного з Державних актів на право власності на земельну ділянку. Маючи намір зареєструвати належні на праві власності земельні ділянки в Державному земельному кадастрі, позивач на свою заяву до Головного управління Держгеокадастру у Київській області про внесення відомостей до Державного земельного кадастру отримала від державного земельного реєстратора Відділу в Обухівському районі Головного управління Держгажадзстру у Київській області Рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них і до Державного земельного кадастру від 23.05.2019 року за № РВ-3201806632019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069 та від 23.05.2019 року за № РВ -3201806642019 з підстав перетину ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами співвідношення по 50 % кожна. Крім того позивачу стало відомого, що кінцевими власниками земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0069 та 3223151000:04:026:0070 є [PERSON] та з кадастровими номером 3223151000:04:023:0099 є [PERSON] .. Позивач як власник земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:026:0068 та 3223151000:04:023:0076 волю на їх відчуження не надавав, та Управлінням Держземагенства у Київській області здійснено втручання в право власності позивача на спірні земельні ділянки. Ухвалою судді від 31.07.2019 року відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду. 23.09.2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області витребувано у адресно-довідкового відділу м. Києва (адреса: вул. Володимирська, 15, м. Київ) та відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області (адреса: вул. Березняківська, 4-А, м. Київ, 02152, тел. (044) 550-23-88), останню відому на момент виконання ухвали суду інформацію про зареєстроване місце проживання чи зареєстроване місце перебування осіб. Ухвалою суду від 06.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві з урахуванням уточнених позовних вимог, крім того повідомила, що відповідачами порушено право власності позивача на спірні земельні ділянки, та набуте у законний спосіб. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечив, просив застосувати строки позовної давності, крім того повідомив, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду відзив, в якому зазначив, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099 набута ним у власність на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2015 року №1952, відтак він є добросовісним набувачем даної земельної ділянки, проти задоволення позову заперечив. Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області Іщенко С.М. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, та повідомив, що викладенні обставини справи є безпідставними та не обґрунтованими просив застосувати строки позовної давності. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. в судове засідання не з`явився надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, при винесені рішення поклався на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Є.В. Саєнко в судове засідання не з`явилась надала до суду пояснення при винесені рішення поклалась на розсуд суду. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Київській області в судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутність, при винесенні рішення поклався на розсуд суду. Інші особи в судове засідання не з`явилися, причин неявки суду не повідомили, хоча про час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, в тому числі й через офіційний веб сайт суду. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427305, виданого 15 вересня 2010 року відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600774 [PERSON] був власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, розташованої в Київській області Обухівському районі в с. Плюти, за кадастровим номером 3223151000:04:026:0068. 18 червня 2011 року між [PERSON] , як Дарувальником, та [PERSON] , як Обдаровуваною, укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю., зареєстрований в реєстрі за №3278, відповідно до п. 1 якого Дарувальник подарував, тобто передав безоплатно, а Обдаровуваний прийняв в дарунок земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за кадастровим номером 3223151000:04:026:0068, площею 0,1000 га, розташованою за адресою: Київська область, Обухівський район с. Плюти. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю. в Державному акті на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427305 виданому 15 вересня 2010 року зазначено, що на підставі вщенаведеного Договору дарування земельної ділянки право власності на цю земельну ділянку переходить до [PERSON] . Зазначене також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 18.06.2011 року №10031499. Крім того, [PERSON] був власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2250 га, розташованої в Київській області Обухівському районі в с. Плюти, за кадастровим номером 3223151000:04:023:0076, що підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №427310, виданого 13 вересня 2010 року відділом Держкомзему у м. Українка Обухівського району Київської області на підставі Рішення Української міської ради 59 сесії 05 скликання від 12.08.2010, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №011098600769. 18 червня 2011 року між [PERSON] , як Дарувальником, та [PERSON] , як Обдаровуваною, укладено Договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю., зареєстрований в реєстрі за №3280, відповідно до п. 1 якого Дарувальник подарував, тобто передав безоплатно, а Обдаровуваний прийняв в дарунок земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за кадастровим номером 3223151000:04:023:0076, площею 0,2250 га, розташованою за адресою: Київська область, Обухівський район с. Плюти. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Забігайлом С.Ю. в Державному акті на право власності на зеельну ділянку Серії ЯЛ №427310 виданому 13 вересня 2010 року зазначеної що на підставі вищенаведеного Договору дарування земельної ділянки право власності на цю земельну ділянку переходить до [PERSON] , Зазначене також підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів від 18,06,2011 року № 10031511. Відповідно до рішень № РВ-3201806632019 та № РВ-3201806642019 Головного управління Держгеокадастру у Київській області, яким відмовлено внесення відомостей до Державного земельного кадастру на підставі заяви позивача встановлено, що відбувається перетин земельних ділянок за кадастровим номером 3223151000:04:026:0068 з ділянкою 3223151000:04:026:0069 та перетин земельних ділянок з кадастровими номерами 3223151000:04:023:0076 з ділянками 3223151000:04:026:0070 та 3223151000:04:023:0099 з площами спів падіння по 50 %кожна. 02.06.2014р. Головним управлінням Держземагентства у Київській області прийняті накази «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», відповідно до яких затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розташованих на території Української міської ради Обухівського району Київської області, для індивідуального садівництва у власність громадянам України відповідно [PERSON] (в наказі в прізвищі власника земельної ділянки допущено по всьому тексту наказу описка та замість правильного написання прізвища « [PERSON] » у всіх випадках зазначено « [PERSON] ») - 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га (наказ №10-1378/15-14сг), [PERSON] 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га (наказ №10-1377/15-14сг), [PERSON] -3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га (наказ №10-1380/15-14сг). Згідно Інформаційної довідки №178352300 від 22,08.2019р. державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0069, площею 0,1000 га за адресою: Київська область Обухівський район, цільове призначення - для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 400806632231. 07.07.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер 23895487 на зазначену земельну ділянку [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 24Д 1,2014р. за реєстровим номером 1718 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. договір купівлі-продажу земельної ділянки відповідачу [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7807165. Згідно Інформаційної довідки №178355010 від 22.08.2019р. державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:026:0070, площею 0,1125 га за адресою: Київська область Обухівський район, цільове призначення - для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 3871651^22^1. 18.06.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] на зазначену земельну ділянку [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 24.11.2014р, за реєстровим номером 1722 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачу [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 7807393. Згідно Інформаційної довідки №178351347 від 22.08.2019р. державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3223151000:04:023:0099, площею 0,1125 га. цільове призначення - для індивідуального садівництва, здійснена 14.04.2014р. Управлінням Держземагентства в Обухівському районі Київської області, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 386537032231. 17.06.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області Борискевичем М.І. видано свідоцтво про право власності серія та номер 23098982 на зазначену земельну ділянку [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , яким в подальшому здійснено відчуження земельної ділянки на умовах укладення посвідченого 11.06.2015р. приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідачу [PERSON] , номер запису про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10003604. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Підстави припинення права власності (ст. 346 ЦК України) передбачені у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребувано у нього. Як передбачено вимогами ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, таким чином основним документом, який підтверджується право власності особи на земельну ділянку є відповідний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. Крім цього згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, відповідно до п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, а згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже судом встановлено, та не спростовано позивачем, що спірні земельні ділянки, які належать [PERSON] набуті нею у власність на підставі договорів куплі-продажу від 24.11.2014 року №1718 та 1722. Право власності [PERSON] на земельні ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у встановленому законом порядку. Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідачі, власники земельних ділянок набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, які згідно рішення суду у іншій справі не суперечать вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав. Позивач обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із його власності. Відповідачі не були учасниками правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із власності позивача, придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених позивачем в якості обгрунтування позову, підстави для позбавлення їх об`єктів права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельної ділянки позивачу. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Як вбачається із обставин справи, відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки придбали їх у третіх осіб на підставі чинних правочинів у передбачений законом спосіб, при цьому не допускали будь-якої неправомірної поведінки. Таким чином, визначені позивачем правові підстави для витребування із володіння відповідачів земельні ділянки суд вважає юридично неспроможними оскільки витребування спірних земельних ділянок у відповідачів не грунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною 3 статті 388 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до роз`яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. За таких обставин, позовні вимоги щодо витребування земельних ділянок суд вважає необґрунтованими і такими, що не узгоджуються із чинним законодавством і суперечать дійсним обставинам справи. Вирішуючи питання про застосування наслідків спливу позову давності суд враховує наступне. У відповідності до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до приписів ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача, звертаючись до суду із даним позовом та у подальшому під час судового розгляду, вказує, що нею не пропущені строки позовної давності, оскільки дізналась про порушення прав позивача лише після отримання рішення держемреєстратора про відмову у внесені відомостей до Державного земельного кадастру відповідно до яких позивачу стало відомо, що кінцевими власниками земельних ділянок є [PERSON] та [PERSON] , та вказаним земельним ділянкам присвоєно інші кадастрові номера. Відповідач в особі представника за довіреністю Головного управління Держгеокадастру у Київській області подав до суду письмову заяву, в якій просив застосувати строки позовної давності. Відповідно до роз`яснень п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що Головним управлінням прийняті накази від 02.06.2014 р. №10- 1377/15-14сг, №10-1378/15-14сг, №10-1380/15-14сг Упродовж червня-липня цього ж року у Державному реєстрі речових прав на нерухому майно було зареєстровано право власності відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 01 січня 2013 року набув чинності Закон України «Про Державний земельний кадастр». Державний земельний кадастр - це єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення та обмеження у використанні. Кадастр містить дані про кількісну та якісну характеристику земель, їх оцінку, розподіл між власниками та користувачами. Система Державного земельного кадастру дає можливість оперативно отримувати необхідну інформацію про земельні ділянки на всій території України. Відомості до цієї бази даних вносяться, перевіряються, систематизуються та впорядковуються за єдиними, чітко визначеними правилами. Завдяки використанню при адмініструванні Державного земельного кадастру сучасних інформаційних технологій, відомості про землі є доступними як фахівцям, що працюють в сфері земельних відносин, так і зовнішнім користувачам. Програмним забезпеченням Державного земельного кадастру є Національна кадастрова система за допомогою якого здійснюється ведення Державного земельного кадастру. Одним з елементів якої є публічна кадастрова карта. Відповідно спірні земельні ділянки відповідачів з моменту їх формування у Державному земельному кадастрі (2014 рік) відображені і у публічній кадастровій карті. Відтак слід зазначити, що позивач добросовісно реалізуючи права та обов`язки власника з 2014 року мав можливість дізнатись про можливе порушення його прав. У зв`язку з цим позивач пред`являючи позов через 5 років після ймовірного порушення його прав, пропустив строки позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права /інтересу/. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності представником позивача не представив, факт пропуску таких строків не спростовано. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представник відповідача в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним визнати наявність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності. Поряд з тим, позовні вимоги по суті залишились недоведеними, тому це є достатньою підставою для відмови у їх задоволенні. Враховуючи тривалий час розгляду справи суд вважав можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів відповідно до принципів диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.9,10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Outcome: dismissed