Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про відібрання дитини та визначення способу участі батька у вихованні дітей. В обґрунтування своїх позовних вимог, з урахуванням їх уточнень, посилається на те, що в період з 30 вересня 2005 року по 24 січня 2013 року вона перебувала в шлюбних відносинах з [PERSON]. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] року. Шлюб розірвано 24 січня 2013 року. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати разом з матір*ю. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року місце проживання дітей визначено разом з матір*ю. В грудні 2015 року донька [PERSON] без її згоди матері переїхала проживати до батька, після чого вона втратила можливість спілкування з донькою. [PERSON] в добровільному порядку не повертає доньку матері та перешкоджає їхньому спілкуванню. У сторін постійно виникають сварки стосовно участі батька у вихованні дітей, неодноразові спроби вирішити питання мирним шляхом результатів не дали. Тому позивач просила суд, відібрати у відповідача доньку [PERSON] та повернути її матері та визначити для [PERSON] наступний спосіб участі у вихованні дітей, а саме систематичні побачення у першу суботу місяця з 10 години ранку до 18 години. [PERSON] звернувся до суду з зустрічними позовними вимогами, в обґрунтування яких послався, на те що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська було визначено місце проживання його малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] разом з матір*ю [PERSON], однак в грудні 2015 року його донька [PERSON] за власним бажанням переїхала проживати до нього, де й залишається мешкати й по теперішній час. З сином [PERSON] [PERSON] перешкоджає йому спілкуватися та переховує його від батька, де на даний час проживає його син він знає. Він має достатній заробіток щоб утримувати дітей, власну нерухомість та намір виховувати своїх дітей, натомість [PERSON] власного житла не має, стабільний заробіток у неї відсутній, тому [PERSON] просив суд змінити місце проживання його малолітніх дітей та визначити разом з батьком, окрім того просив визначити порядок участі матері у виховані дітей, а саме систематичні побачення у першу суботу місяця , з 10 години ранку до 18 години вечора у присутності батька [PERSON] . В судовому засіданні [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та наполягали на їх задоволенні, окрім того [PERSON] пояснила, що вона не буде заперечувати щоб батько мав змогу більше спілкуватися з дітьми, а саме з 18 години п'ятниці до 18 години суботи без присутності матері та не заперечувала проти того щоб батько вивозив дітей влітку на оздоровлення, однак наполягала на тому що діти повинні проживати з нею, оскільки розлучати брата та сестру не є правильним, окрім того її донька на даний час досягла того віку, коли їй потрібно буде підтримка та порада саме матері. [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечували. [PERSON] пояснив, що донька [PERSON] з власної ініціативи переїхала проживати до нього, де їй значно краще наполягав на зміні місця проживання його малолітніх дітей та визначити разом з ним, не заперечував проти спілкування дітей з матір*ю однак в його присутності. Представник органу опіки та піклування в особі виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпропетровську ради не заперечувала проти задоволення позовних вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей батьком, та вважали за можливе змінити місце проживання доньки [PERSON] та визначити його з батьком, а сина [PERSON] враховуючи його малолітній вік залишити з матір*ю. Вислухавши думку сторін, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, натомість в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ч.3 ст. 29 ЦК України, ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що в період з 30 вересня 2005 року по 24 січня 2013 року сторони перебували в шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 січня 2013 року було розірвано /а.с.10-11/. Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку [PERSON] [INFO] та сина [PERSON], [INFO] /а.с.8-9/. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року, яке набрало законної сили 06 липня 2015 року визначено для [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] місце проживання зі своєю матір*ю [PERSON], [INFO] /а.с.13-14/. В грудні 2015 року [PERSON] за проханням своєї доньки [PERSON], без згоди матері, забрав її від матері де вона й залишилася проживати по теперішній час. Даний факт в судовому засіданні підтвердили та визнали [PERSON] та [PERSON], а тому дані обставини в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України на підлягають доказуванню. За змістом ст. ст. 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, батьківські права не можуть здійснюватися усупереч інтересам дитини. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір*ю. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України „Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. За змістом ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав щодо дитини. Згідно із ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вжити таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст.1 ч.ч.2,3 глави 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (учинено у м. Страсбург 25 січня 1996 року, реєстраційний код 37216/2006) предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи проінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосується дітей, визначається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов'язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей та доступу до них. Статтею 2 глави 1 зазначеної Конвенції визначено термін «суб'єкти батьківської відповідальності» - батьки та інші особи чи органи, які мають здійснювати частково або повністю батьківську відповідальність. Відповідно до ст.ст.3,7,8,18,19 Конвенції про права дитини (ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.91) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток. Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми (підписана 15 травня 2003 року, набрала чинності для України 01 квітня 2007 року), дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з батьків. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблею ООН 20 листопада 1959 року (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонічного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю свої батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір»ю. Згідно ст.162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Відповідно вимогам ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років , визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Враховуючи те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року визначено місце проживання дітей [PERSON] та [PERSON] разом з їх матір*ю, а батько [PERSON] без дозволу матері [PERSON] змінив місце проживання доньки [PERSON], належних доказів на підтвердження того що повернення дитини за попереднім місцем проживання буде створювати реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам суду надано не було, суд вважає за необхідне в частині відібрання у [PERSON] малолітньої доньки [PERSON] та повернення її матері обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки суд в першу черги має враховувати інтереси дитини, якій на даний час виповнилося 10 років та котрій в силу свого фізіологічного розвитку потрібне спілкування та поради саме матері. Окрім того посилання [PERSON] на ч. 2 ст. 160 СК України є безпідставне, оскільки дана стаття передбачає спільну згоду обох батьків та самої дитини, а оскільки між сторонами не було досягнуто домовленості у вирішенні даного питання, та відповідно до вимог ст. 161 СК України спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно ч. 1 п. 5 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справі про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживає. Відповідно ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки і піклування, який також подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до положень ст. 214 СК України, ч.1 ст. 11 Закону України від 13 січня 2005 року № 2342-ІV "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування" (далі Закон), органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районі в міст Києва та Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Згідно із роз»ясненнями наданими у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року "Про внесення змін до постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрації районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. Також до висновку органу опіки та піклування мають бути додані документи, зазначені у ч. 3 ст. 253 ЦПК України. 24 травня 2016 року виконавчим комітетом Соборної районної у м. Дніпропетровську ради надано висновок про доцільність встановлення порядку побачень [PERSON] з дитиною [PERSON], [INFO], щотижня з 17 години п'ятниці до 12 години неділі та два тижні влітку для проведення спільного оздоровлення та відпочинку без присутності матері. Виходячи з вищенаведеного беручи, враховуючи висновок органу міськради, яким рекомендовано встановити порядок участі батька у вихованні сина кожну п'ятницю з 17 години до неділі 12 години, що позбавляє можливості спілкування у вихідні дні матері з дитиною, а також те що висновок носить рекомендований характер, суд вважає за можливе визначити спосіб участі [PERSON], [INFO] у вихованні дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], систематичні побачення, а саме кожну першу та третя п*ятницю місяця з 18.00 години до 18.00 години суботи без присутності матері та два тижні влітку для проведення спільного оздоровляння та відпочинку разом з дітьми без присутності матері Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] суд виходить з наступного. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2015 року визначено місце проживання малолітніх дітей саме з матір*ю. малолітній [PERSON] й на даний час проживає разом з матір*ю, де має свій розпорядок дня, а малолітня [PERSON] без згоди матері змінила місце свого проживання, а також зважаючи на вік дітей у відповідності до ч.1 ст.161 СК України та відсутність підстав передбачених ч.2 ст.161 СК України, та беручи до уваги принцип 6 визначений Декларацією прав дитини від 20 листопада 1959 року, яким зазначено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виключні обставини, може бути розлученою зі своєю матір'ю, також не встановивши будь-яких інших виключних обставин, які б викликали необхідність розлучення малолітніх дітей з їх матір'ю, суд вважає, що зміна місця проживання суперечитиме інтересам малолітніх дітей. 07 вересня 2016 року виконавчим комітетом Соборної районної у м. Дніпропетровську ради надано висновок про доцільність зміни місця проживання [PERSON], та визначити місце проживання дитини з батьком, натомість [PERSON] залишити проживати разом з матір*ю. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачає право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно вимог ст. 14 ч.1 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини. Стаття 171 СК України передбачає, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім*ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто а також питань сім*ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини якщо цього вимагають її інтереси. У відповідності до положень статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, а також оцінюючи надані докази суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог стосовно зміни місця проживання дітей разом з батьком Судові витрати розподілити на підставі ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial