Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

У травні 2019 р. Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог Позивач (далі за текстом - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк) в позовній заяві зазначив, що 06.07.2006 р. між банком та Відповідачем ( [PERSON] ) був укладений кредитний договір № б/н, та Відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно змісту позовної заяви, свої зобов`язання перед Відповідачем Банк виконав, надавши їй кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. За твердженням Позивача, Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом [PERSON] у заяві. Отже, Позивач вважає, що на підставі Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, по перевитраті платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач зобов`язалася на вимогу Банку виконати зобов`язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороди банку. Відповідно до п.8.6. Умов та правил надання банківських послуг при пропущенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених відсотків та комісій. Як зазначено в позовній заяві, після отримання кредиту Відповідач свої кредитні зобов`язання не виконав належним чином, в результаті чого у неї перед Банком станом на 30.04.2019 року утворилася заборгованість в сумі 23037,99 грн., яка складається з наступного: - 711,86 грн. - заборгованості за кредитом; - 17352,89 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; - 3400,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1073,24 грн. - штраф (процентна складова). Також, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить стягнути з Відповідача окрім вказаної суми, судові витрати в розмірі 1921,00 грн. При подачі позову до суду представник Банку за довіреністю Лупандіна М.Л. просила розглянути справу за відсутності представника Банку, позовні вимоги банку підтримала у повному обсязі. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 26 червня 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено до розгляду на 19 вересня 2019 року на 14.30 год. У вказаній ухвалі суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Від відповідача, [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. В долученому до матеріалів справи відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти позову, зазначаючи про пропуск позивачем строку позовної давності, відсутністю доказів укладення кредитного договору. Представником відповідача також зазначається, що у поданому банком до суду розрахунку заборгованості відсутня інформація про посадову особи чи представника банку, яка підписала розрахунок, Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження про ознайомлення з конкретними запропонованими Відповідачці Умови та правила банківських послуг. Крім того, представник відповідача зазначає, що анкета-заява не містить істотні умови договору щодо відсоткової ставки 36,00, 30,00, 43,20 % річних, можливість нарахування комісій та штрафних санкцій, ні заява-анкета ні правила та умови користування кредитом не містять такої міри відповідальності як "судові штрафи". Ухвалою суду від 19.09.2019 р. постановлено здійснити перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного провадження, на розгляд справи за правилами загального позовного провадження та змінено засідання для розгляду справи по суті у підготовчим судовим засіданням. Призначено підготовче судове засідання по справі на 10-00 год. 29.11.2019 р. Від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій банк наполягає на задоволені позовних вимог та додає додатково банківську виписку по рахунку [PERSON] , довідку про строк дії картки. Від відповідача надійшли письмові заперечення на відповідь на відзив в порядку ст. 180 ЦПК України, у яких відповідачем наведені пояснення і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень. У судове засідання представник відповідача [PERSON] не з*явився. Надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, оцінивши та проаналізувавши всі надані сторонами докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. 06.07.2006 року відповідачем [PERSON] підписано заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. За змістом вказаної анкети-заяви, відповідач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. В позовній заяві Банком зазначено, що Відповідач не виконав зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим згідно з наданим банком розрахунком, у неї станом на 30.04.2019 р. утворилася заборгованість в сумі 23037,99 грн., яка складається з: 711,86 грн. - заборгованості за кредитом; 17352,89 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом;3400,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина);1073,24 грн. - штраф (процентна складова). Обґрунтовуючи позов, позивач посилається на існування Кредитного договору на Умовах, правилах, Тарифах, зокрема "Умови та правила надання банківських послуг та витяг яких надано до позову, розрахунок заборгованості, копію паспорта на ім`я відповідача, Виписку по рахунку. При цьому, позивач вважає, що Заява відповідача від 06.07.2006 р. є складовою кредитного договору, зміст якого зафіксовано як в ній самій, так і в Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах. Але суд вважає, що надані Позивачем докази не доводять умови кредитування Відповідача. За змістом ст. ст.12,81,89 ЦПК Україницивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Відповідно до частин 1 і 2статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першоюстатті 638 ЦК Українивстановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Устатті 526 ЦК Українипередбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина першастатті 1048 ЦК України). Частиною другоюстатті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Приписамист. 1055 ЦК Українипередбачено, що Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК Українипублічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістомст. 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК Українинеустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, обґрунтовуючи право заявлених вимог, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Банку, та Тарифи, які викладені на банківському веб-сайті https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в Банку, викладених на банківському веб-сайті https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів забудь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати штрафних санкцій за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату додаткових сум за користування кредитними коштами, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Заст. 81 ЦПКкожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), оскільки такі не містять підпису позичальника, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15), а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження №14-131 цс19). Велика Палата Верховного Суду зазначила, що наявність у справах неоднакових редакцій та положень умов і правил банківських послуг не мають правового значення, оскільки в обох випадках вид банківського кредиту, з огляду на їхній характер, цільове спрямування та об`єкт кредитування є тотожним - споживче кредитування, а визначальним є не безпосередньо вид чи характеристика умов щодо яких сторони досягли згоди та уклали договір, а саме встановлення обставин про додержання письмової форми для цих умов, після чого їх можна буде розцінювати як невід`ємну складову змісту договору. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в Банку, викладених на банківському веб-сайті https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнавалися відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 05.07.2006 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати додаткових сум (штрафних санкцій) за користування кредитними коштами. В Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція Українимає найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основіКонституції Україниі повинні відповідати їй, що прямо передбачено устатті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертоїстатті 42 Конституції Українидержава захищає права споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 1 ЦК Україницивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені устатті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першоїстатті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першоїстатті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах 1 і 3 статті 509 ЦК України зазначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина першастатті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів»(далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першоїстатті 1 Закону №1023-XIIспоживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбулиЗакону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертоїстатті 42 Конституції Україниучасть у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року зауважила, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Отже, з врахуванням вищевикладеного, у суду відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1050 ЦК Україниз урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, позивач має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц). Надані позивачем докази оцінюються судом як такі, що не підтверджують обізнаність споживача з умовами кредитування. Суд наголошує, що основною умовою відкриття рахунку, видачі платіжної картки є не написання заяви, а укладання договору, який повинен відповідати вимогам чинного законодавства. У зв`язку зі встановленням відсутності узгодженого усіма сторонами договору б\\н від 06.07.2006 р., або договору приєднання, укладених між позивачем та відповідачем, - відповідно неможливим та безпідставним є нарахування позивачем зазначених у позові сум. Окрім вищезазначених обставин, відповідач також зазначав у відзиві та запереченнях про застосування судом строків позовної давності до позовних вимог позивача. Обґрунтовуючи заяву про застосування строків позовної давності до вимог Банку, Відповідач зазначав про те, що відповідно до поданих Позивачем до позовної заяви документів, договір був укладений 06.07.2006 року. В заяві від 06.07.2006 р. зазначається: Кредитна картка Універсальна, валюта - Гривня, термін дії картки - 05/09, кредитний ліміт у сумі 2000, базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору 3 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки, тобто до 05/09. У відповіді на відзив, представник Банку зазначає про перевипуск нової картки № [NUMBER] зі строком її дії до останнього дня 02.2016 року. У подальшому строк дії картки не продовжувався. Таким чином, останнім днем строку дії договору є 29.02.2016 р. За твердженням відповідача, останній платіж нею було здійснено 25.12.2013 р. по кредитній картці № [NUMBER] . Із позовною заявою Банк звернувся до суду 16.05.2019 р. (дата позову). Тобто, поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного ст. 257 ЦК України, в зв`язку із чим позовна заява не підлягає задоволенню, у зв`язку із тим, що подана з пропуском строку позовної давності. В розрахунку заборгованості банку, який додано до позовної заяви, міститься інформація про сплату коштів в рахунок погашення кредиту в сумі 350,00 грн. - 12.05.2016 р. Проте, якщо навіть строк позовної давності відраховувати від дати вказаного платежу «12.05.2016 р.», строк позовної давності в будь-якому разу є пропущеним з 11.05.2019 р. Відповідно достатті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четвертастатті 267 ЦК України). Отже, враховуючи факт того, що строк договору від 05.07.2006 р. закінчився 29.02.2016 р., а з позовом до суду Позивач звернувся лише 16.05.2019 р. (дата позову), тобто поза межами трирічного строку позовної давності, визначеного вимогами ст. 257 ЦК України, позов Банку пред`явлено із пропуском строку позовної давності. Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободпозовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). У відповіді на відзив представник АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що Банк звернувся з позовом до Відповідача до спливу строку позовної давності, обґрунтовуючи свою позицію тим, що строком дії перевипущеної картки № [NUMBER] є останній день 02.2016 року,а також 50-ти річним строком позовної давності. Щодо 50-ти річного строку позовної давності, суд зазначає наступне. Як вже зазначалося та встановлено судом, анкета-заяване містить домовленості сторін про збільшення строку позовної давності до 50 років, а надані Банком Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо збільшення строку позовної давності. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, однак щодо Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) та, зокрема пункту 5.5 цих Умов, яким установлено позовну давність тривалістю в п`ять років, оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16 цс 15). Таким чином, посилання позивача на умову Договору про збільшення строку позовної давності до 50 років відхиляється судом, оскільки умова про збільшення строку позовної давності не узгоджувалася сторонами. Посилання позивача на строк дії картки № [NUMBER] - останній день 02.2016 року, також відхиляється судом, оскільки навіть, якщо строк позовної давностівідраховувати від дати дії картки - 29.02.2016 р., то в межах загального строку позовної давності (3 роки), Банк мав право пред`явити вимоги до відповідача у судовому порядку у строк не пізніше 28.02.2019 р. Отже, з врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, підстави для стягнення судового збору з відповідача також відсутні.

Outcome: dismissed