Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ "ПІВДГЗК") про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працюючи на підприємстві відповідача виконувала роботи пов`язані з впливом пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищувала допустиму. У зв`язку із шкідливими умовами праці, позивачем отримано хронічне професійне захворювання, яке встановлено 16.12.2008 Українським НДІ промислової медицини: коніотуберкульоз: Сидеросилікоз першої ст. ВЗЗТБ легень (щільні вогнища). МБТ-, кат 5.1, ког 2 (2005р.). ЛН першого ст. 15 квітня 2009 року позивач вперше пройшла огляд МСЕК, за рішенням якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності - 25% по коніотуберкульозу з 30 березня 2009 року безстроково. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням порушено звичний спосіб життя позивача, остання позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, відчуває задишку при незначному фізичному навантаженні, турбує приступоподібний сухий кашель, важкість у грудній клітині, періодичний головний біль та біль у ділянці серця, відчуття частого серцебиття та загальна слабкість. Внаслідок постійних больових відчуттів та приступів кашлю особливо в нічний час, порушується сон позивача, що призводить до зниження уваги в денний час доби, відчуття втоми. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позначається на її душевному та фізичному станах. Позивач зазначає, що негативні явища в її житті доводять факт завдання їй моральної шкоди внаслідок отриманого професійного захворювання та втрати професійної працездатності, що є наслідком порушення законодавства про охорону праці зі сторони відповідача. Просить стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в розмірі 118075 грн. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 жовтня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Ухвалою від 29 жовтня 2020 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 29 жовтня 2020 року у задоволенні клопотання представника відповідача про об`єднання даної справи із справою №210/5529/20 за позовом [PERSON] до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» про відшкодування моральної шкоди, яка перебуває на розгляді в Дзержинському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовлено. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, згідно якої він підтверджує факт отримання від відповідача відзиву на позов та вказує на відсутність потреби у наданні часу для подання відповіді на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що при винесенні рішення просить врахувати висновки ВС, викладені за наслідком перегляду рішень у справах, що виникають з подібних правовідносин, а саме щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого слідує що позивач пропрацювала в шкідливих умовах праці відповідача 10 років 3 місяці та 30 червня 2009 року була звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. Позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, що безпосередньо пов`язані із використанням обладнання, машин та механізмів, все одно реалізувала своє право на працю в шкідливих умовах. Позивач не лише знала про шкідливі умови, без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжувала працювати в таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації. Покладати провину за отримане професійне захворювання лише на відповідача є безпідставним, оскільки АТ «ПІВДГЗК» повідомляв позивача про наявність шкідливих факторів на її робочому місці, забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту. Позивач працювала і на іншому підприємстві, де запиленість повітря робочої зони значно перевищувала запиленість на підприємстві відповідача. Зазначають, що позивач не надала належних доказів заподіяння їй моральної шкоди та наявності вини відповідача у цьому. Окрім того, відповідач вважає, що положення ст. 237-1 КУпАП не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору і працюють на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання і які підлягають загальнообов`язковому державному страхуванню, пов`язані з відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. З положень вказаної статті видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинна довести факт порушення відповідачем її законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Із наведених позивачем обставин відповідачем не вбачається яким чином підприємство порушило законні права та інтереси позивача і як наслідок вона отримала моральні страждання. Зазначають у відзиві, що для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні правові підстави, оскільки вину відповідача у заподіяння такої шкоди не доведено, протиправність діяння відповідача не встановлена, а позивачем не доведено наявність моральної шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправними діяннями підприємства відсутній. Вважають, що зазначене в позові обґрунтування моральних страждань позивача не підтверджуються наданими позивачем доказами. Розмір позовних вимог [PERSON] вважають таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , 1956 року народження, слідує, що 05 червня 1995 року вона прийнята у Відкрите акціонерне товариство «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» учнем машиніста конвеєра дробильної фабрики. 22 січня 1996 року переведена машиністом конвеєра дробильної фабрики. 03 травня 2006 року позивач переведена в палац культури та мистецтва ВАТ «ПІВДГЗК» двірником. 30 червня 2009 року - звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.35-43). Відповідно до Акту №12 розслідування хронічного професійного захворювання від 30 грудня 2008 року проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: коніотуберкульоз: Сидеросилікоз першої ст. ВЗЗТБ (10.2006) легень (щільні вогнища). МБТ-, кат 5.1, ког 2 (2005р). ЛН першого ст., яке встановлено Українським НДІ промислової медицини 16 грудня 2008 року. Згідно з пунктів 16, 17 акту зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи учнем машиніста конвеєра та машиністом конвеєра ДФ №1 на ВАТ «ПівдГЗК» [PERSON] унаслідок недосконалості технологічних процесів та контруктивних недоліків обладнання, виконувала роботи пов`язані з впливом пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищувала ГДК. Попередня професія виробничого стажу позивача у ливарному цеху заводу «Криворіжсталь» ( 09.1977 - 07.1981) формовщик машинної формовки, за даними санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, також була пов`язана з впливом пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищувала ГДК. Причиною професійного захворювання визнано: тривала робота в умовах пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищувала ГДК (а.с. 10-12). При первинному огляді МСЕК 15 квітня 2009 року [PERSON] встановлено 25 % втрати професійної працездатності з 30 березня 2009 року безстроково (а.с.8-9). Відповідно до наданих виписок з історії хвороби, з медичної карти стаціонарного хворого, виписок-епікризів, видно, що [PERSON] неодноразово періодично з 2007 по 2019 рік проходила стаціонарне лікування в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворюваннята скаргами на їх загострення (а.с.13-34). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці", що визначено Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 30 грудня 2008 року та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності: первинно з 30 березня 2007 - 25%, що встановлено безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю її наявності, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та її працею на ПАТ «ПІВДГЗК», оскільки пунктами 16, 17 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання визначено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з її тривалою роботою в умовах впливу пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищувала ГДК, що було наслідком недосконалості технологічних процесів та конструктивних недоліків обладнання. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період роботи на підприємстві відповідача - АТ «ПІВДГЗК» не надало. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці та гігієнічні регламентні нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення концентрації виробничого пилу, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. У зв`язку з вказаним, суд не погоджується із запереченнями представника відповідача в частині того, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжувала працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу первинно з 30 березня 2009 року 25 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві-відповідача, яка склала 10 років 7 місяців, а також враховує стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві ВАТ «Криворіжсталь» (на даний час ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»), що видно з акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30 грудня 2008 року. З урахуванням вищезазначеного, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 40 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 78075 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 400 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial