Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

18 квітні 2014 року (згідно поштового конверта) публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду із зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позов мотивовано тим, що 19 квітня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір про надання банківських послуг, відповідно до умов якого, відповідач отримала у кредит грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту перерахованого на платіжну карту, зі сплатою 36 % річних за користування кредитом. У зв'язку із неналежним виконанням умов договору утворилася заборгованість в розмірі 31245 гривень 67 копійок. Враховуючи викладене, ПАТ КБ "ПриватБанк" просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 31245 гривень 67 копійок. [PERSON] звертаючись до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання правочину недійсним мотивує його тим, що банком не дотримано письмової форми правочину, не досягнуто усіх істотних умов по договору, а документи, які загалом складають договір про надання банківських послуг - Умови та правила надання банківських послуг, тарифи, нею не підписувалися та не були їй вручені. Враховуючи наведене, [PERSON] просить суд визнати правочин від 19 квітня 2007 року, укладений між нею та ПАТ КБ "ПриватБанк" недійсним ( а.с.51-58). Рішенням загальних зборів ЗАТ КБ "ПриватБанк" від 30.04.2009 року була змінена назва закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", яке є правонаступником за всіма правами та обов'язками ЗАТ КБ "ПриватБанк". Представник позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" в судове засідання не з"явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила про підтримання позову Банку та письмові заперечення на зустрічний позов ( а.с.67-70). Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала повноваження на представлення своїх інтересів в суді своєму представнику - [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов [PERSON] підтримала та просила задовольнити, посилаючись на обставини викладені в зустрічному позові, а в задоволенні позову Банку просила відмовити. Також просила застосувати строки позовної давності до вимог про стягнення кредитної заборгованості, про що подала письмову заяву. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до кредитного договору, оформленого заявою від 19 квітня 2007 року, [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентної ставки за кредитом у розмірі 36 % річних. Строк дії картки встановлено - квітень 2011 рік. Порядок погашення кредиту визначений щомісячними платежами в розмірі 7% річних від суми заборгованості. Відповідно до наданої суду копії виписки по рахунку (а.с.72-103) [PERSON]був встановлений кредитний ліміт в розмірі 4000 грн, який 27 грудня 2007 року було збільшено до 8000 грн, а 26 вересня 2008 року - до 10000 грн. Встановлення та зміна кредитного ліміту по рішенню Банка відповідає вимогам п.3.2 Умов і правил надання банківських послуг (а.с.19). З оглянутої в судовому засіданні оригіналу заяви, вбачається, що [PERSON] ознайомилася і згодна з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку надання банківських послуг та з тим, що це складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно п. 6.5 Умов, [PERSON] зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсоткам за його використання, по перерахунку кредитного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Пунктом 8.6 Умов, при порушенні клієнтом строків платежу з будь-якого грошового зобов'язання, передбачених договором більше ніж на 120 днів він сплачує Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. За п. 5.5.1 за несвоєчасне виконання боргових зобов'язань держатель сплачує відсотки за підвищеною процентною ставкою або додаткову комісію, розміри яких визначені Тарифами. Відповідачем [PERSON] факт користування кредитною карткою визнано в суді. А отже, їй відомі були правила користування кредитною картою та умови договору, з якими вона погоджувалася. З розрахунку заборгованості (а.с. 6-15) вбачається, що станом на 31 липня 2013 року виникла заборгованість у сумі 31245,67 грн., що складається з: 9569,01 грн. заборгованості за кредитом; 14929,08 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4783,50 грн. нарахованої та простроченої комісії; штрафів: 500,00 грн. фіксованої частини та процентної складової 1464,08 грн. Аналізуючи зустрічні позовні вимоги про визнання укладеного кредитного договору недійсним, суд звертає увагу на те, що в якості підстав для такого визнання, [PERSON] посилається на укладення його з порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" щодо недотримання належної форми письмового договору. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Пунктом 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Своїм підписом на заяві відповідач засвідчила про укладення договору про надання банківських послуг, що вона ознайомлена та згодна з умовами надання банківських послуг та правилами, тарифами, відповідно до яких повинна виконувати зобов'язання у випадку та з моменту дії договору, усвідомлювала наслідки та обсяг своєї відповідальності, а тому її посилання на недотримання Банком письмової форми договору та норм Закону України «Про захист прав споживачів» як на підставу визнання договору недійсним є недоведеними. Своїм підписом відповідач підтвердила факт укладення договору та отримання повної інформації про умови кредитування у Банку. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, враховуючи межі позовних вимог та їх суть, правові підстави і правову позицію позивача та його представника за зустрічним позовом в судовому розгляді справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, не ґрунтовані на нормах матеріального права, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню. При цьому суд звертає увагу на те, що заявлені підстави для визнання оспорюваного договору недійсним свідчать лише про намагання [PERSON] будь-яким чином ухилитись від виконання взятих на себе цивільних зобов'язань. Щодо заяви [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог ПАТ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості, суд виходить із наступного. Відповідно до пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору (за договором від 19 квітня 2007 року [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання; якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той самий строк. Таким чином, пролонгація договору полягає в продовженні його строку зі збереженням тих умов, на яких його було укладено, якщо інше не передбачено договором, зокрема щодо самої умови про порядок пролонгації договору. Заява позичальника про припинення дії договору в матеріалах справи відсутня, а тому відбулась його пролонгація із збереженням тих умов, на яких його було укладено, зокрема щодо умов про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 року (справа №6-14 цс 14), відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Відповідно до заяви позичальника, яка є складовою частиною кредитного договору, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії кредитної картки. Строк дії картки закінчується в квітні 2011 року, а позов подано в квітні 2014 року, тобто в межах строку позовної давності. Таким чином, доводи представника [PERSON] про сплив строку позовної давності для звернення ПАТ КБ " ПриватБанк" до суду, є безпідставні. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» за основним позовом є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи позов на користь ПАТ КБ «Приват Банк», суд виходив з того, що правовідносини, що склалися між сторонами, є договірними і врегульовані статтями 526, 527, 530, 610-611, 625, 634, 1049, 1054 ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 525-526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідач була ознайомлена з умовами договору і відповідальністю, яка наступає у випадку неналежного виконання зобов'язань, погоджувалася з цими умовами та порядком нарахування відсотків, комісії, штрафів у випадку невиконання умов договору, порушила грошове зобов'язання. Суд погоджується з розрахунком позивача і вважає за можливе покласти його в основу судового рішення, оскільки відповідач не надала суду належних і допустимих доказів у спростування позовних вимог, чим не виконала вимоги ст.ст.10, 58-59 ЦПК України. Судом таких доказів не встановлено і при розгляді справи. Підстав для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання відповідно до ст. 617 ЦК України судом не встановлено, тому суд вважає первісний позов про стягнення заборгованості обґрунтованим, порушене право позивача підлягає захисту, а позов задоволенню у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до п.1.1. Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 312 грн. 46 коп. сплаченого судового збору.

Outcome: approved