Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

В травні 2014 року позивачка звернулась до суду з вказаним позовом, просила стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача у сумі 243 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що працювала в шкідливих умовах на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворіла на професійне захворювання - хронічне обструктивне захворювання легень першої - другої стадії (пиловий бронхіт першої - другої стадії, емфізема легень першої - другої стадії); нейросенсорна приглухуватість першого ступеню (з легким зниженням слуху). Висновком МСЕК від 29.04.2014 року позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням - 30 %, з них 25% - по хронічному бронхіту та 5% то туговухості ВСП, безстроково . Актом розслідування хронічного профзахворювання від 23.10.2012 р. встановлені причини її профзахворювання, а саме робота протягом 08 років 10-ти місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК. Пунктом 19 акту зазначено, що враховуючи роботу [PERSON]. впродовж 23 років в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити не можливо(а.с.16-19). Внаслідок захворювань їй спричинена моральна шкода, яку вона оцінює в сумі 243600 грн. і просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні позивач та його представник на задоволенні позовних вимог наполягали, обґрунтовуючи їх письмовими матеріалами справи. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки не надано доказів завдання моральної шкоди, не надано доказів вини підприємства, відсутній висновок про завдання позивачу моральної шкоди. Позивач був попереджений про шкідливі фактори виробництва при прийомі на роботу, належним чином забезпечувався необхідними індивідуальними засобами захисту. Крім того зазначив, що позивачем не вказано які само порушення законодавства допущено підприємством. Позивач на власний розсуд обрав місце роботи в шкідливих умовах, отримував від підприємства передбачені законодавством компенсації та пільги. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] з 11.01.2005 року по 17.03.2014 року працювала на шахті імені Орджонікідзе дільниці № 3 та № 21 дробильно-бункерного комплексу по професії - підземною стовбуровою 2 розряду, 17.03.2014 року звільнена з підприємства у зв'язку з виходом на пенсію (а.с.5-12). За виявленим професійним захворюванням складено акт від 11.03.2014 року розслідування хронічного професійного захворювання позивача. Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу (а.с. 16-19). Пунктом 19 акту зазначено, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 23 років в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити не можливо. Позивачу [PERSON] встановлено діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої - другої стадії (пиловий бронхіт першої - другої стадії, емфізема легень першої - другої стадії); нейросенсорна приглухуватість першого ступеню (з легким зниженням слуху). Висновком МСЕК від 29.04.2014 року позивачу первинно встановлено втрату професійної працездатності у зв'язку з професійним захворюванням - 30 %, з них 25% - по хронічному бронхіту та 5% то туговухості ВСП, безстроково. Відповідно до Закону України "Про "Охорону Праці", на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином судом встановлено, що позивач отримав професійне захворювання під час виконання трудових обов'язків внаслідок неправомірних дій відповідача, який всупереч діючого законодавства, зокрема, ст. 153 КЗпП України, не створив нешкідливих і безпечних умови праці, протягом тривалого часу не вживав заходів для усунення і зменшення шкідливих виробничих факторів. У зв'язку з чим позивач частково втратив працездатність, і як наслідок втрати здоров'я, йому була спричинена моральна шкода, яка випливає з трудових правовідносин, і має відшкодовуватися роботодавцем. Так, вимогами ч.1 ст. 237-1 КЗпП України (що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. В п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В рішенні від 27.01.2004 р. № 1-рп/2004 р. Конституційний Суд України зазначив, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж Рішення, ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності. Посилання представника відповідача на обставини недоведеності наявності моральної шкоди, відсутність будь-яких доказів на підтвердження розміру заподіяної шкоди а також ті обставини, що враховуючи роботу [PERSON] в шкідливих умовах праці в продовж 23 років, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити не можливо, суд також не приймає до уваги, оскільки відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, при цьому судом встановлено, що позивач пропрацював більше 8 років на підприємстві відповідача в шкідливих умовах. Суд вважає, що обставини, викладені в позовній заяві та факт заподіяння моральної шкоди позивачу знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, доводи позивача про те, що він переносить як фізичні так і моральні страждання викликані ушкодженням здоров'я в наслідок отримання хронічного професійного захворювання підтверджені матеріалами справи, не спростовані будь-якими доказами з боку відповідача. Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, суд враховує роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р.( зі змінами) " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Суд враховує характер і тривалість страждань позивача, який потребує багато часу проводити у лікарнях, відчуває постійну задишку, має утруднене дихання, відчуває біль у грудях, гострі головні болі, запаморочення, відчуває втому та слабкість, підвищення температури в вечірній час, непокоять шуми та болі у вухах. У зв'язку з чим порушено нормальний життєвий уклад позивача, позбавлено його можливості реалізовувати звички та бажання. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням ступеня вини підприємства ПАТ "ЦГЗК", на якому позивач працював в умовах впливу шкідливих факторів, а також характер та тривалість страждань позивача, суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію моральної шкоди в розмірі 15 000 грн. без урахування утримання податків та обов'язкових платежів з ПАТ "ЦГЗК", що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial