Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до редакції газети «Рідне Прибужжя», [PERSON], в якому просив визнати, що стаття, надрукована в газеті під назвою " [INFO]" - порочить його честь, гідність і ділову репутацію", стягнути з автора статті - відповідача [PERSON], і з редакції газети "Рідне Прибужжя" солідарно 50 000 гривен моральної шкоди, з перерахуванням стягнутих коштів на розрахунковий рахунок Миколаївського будинку дитини( м. Миколаїв, вул. Бутомы, 7), зобов'язати газету " Рідне Прибужжя" спростувати неправдиву інформацію на сторінках своєї газети і принести публічні вибачення не менше чим на 6-7 сторінках газети, та зобов'язати редакцію газети в двох тижневий термін розмістити на її сторінках статтю спростування, яку підписали члени садового товариства " Сонячна Поляна" від 18.07 2013 року на тих же 6-7 сторінках газети. Окрім того, просив стягнути з відповідачів витрати на адвоката в сумі 4500 гривен. У подальшому позивач уточнив вимогу позову, та просив визнати, що стаття порочить його честь, гідність і ділову репутацію", стягнути з автора статті - відповідача [PERSON], і з редакції газети "Рідне Прибужжя" солідарно 50 000 гривен моральної шкоди, з перерахуванням стягнутих коштів на розрахунковий рахунок Миколаївського будинку дитини( м. Миколаїв, вул. Бутомы, 7), зобов'язати газету " Рідне Прибужжя" спростувати неправдиву інформацію шляхом розміщення на 6-7 сторінках газети рішення суду, яке набрало законної сили, заборонити газеті «Рідне Прибужжя» розміщувати на своїх сторінках негативну, недостовірну інформацію по відношенню до позивача та його сім*ї, та стягнути з відповідачів витрати на адвоката в сумі 4500 гривен. Підставою для звернення до суду з даним позовом [PERSON] вказує опублікування вказаної статті . Викладені у статті факти, на думку позивача, порочать його честь, гідність та ділову репутацію та його сім*ї, і не відповідають дійсності. Так, автором статті викладені наступні фрази: «[INFO]». Тому, твердження в статті, що ворота яким -небудь чином заважають іншим членам садового товариства, є вимислом і потребують спростуванню. Позивач вказав також, що автор, очевидно не знав що подібні ворота, про які йде мова в статті, були встановлені і на [ADDRESS] в цьому ж товаристві, де живе [PERSON] - голова цього кооперативу. Але ці ворога були ВКРАДЕНІ! Залишилися тільки сліди від цих воріт, що дуже добре видно на фото. На [ADDRESS] дванадцять будинків, і не зрозуміло, за якими такими ознаками автор статті охрестив в цій статті "бандюганами" жителів цієї вулиці, які були свідками конфлікту. Свідками події були [PERSON], працює водієм - далекобійником більше 25 років, мешкає на ділянці [NUMBER]; [PERSON], пенсіонер-ветеран праці, що мешкає на ділянці [NUMBER]; [PERSON], пенсіонер, ветеран праці,що пропрацювала на ЧСЗ рентгенологом, мешкає на ділянці [NUMBER]. Це ті "бандюганы," про яких йде мова і статті, в розділі "[INFO] Позивач вважає, що ці слова також наносять йому моральну шкоду, оскільки з цього розділу виходить, що він оточив себе "ГРУПОЮ ПІДТРИМКИ" бандитського виду, які працюють на нього і зараховують його до кримінального співтовариства. Оскільки нікого, окрім вказаних вище осіб, які дійсно були свідками конфлікту, з боку жителів [ADDRESS] на місці конфлікту не було, позивач вимагав спростування викладеної інформації. «У розділі " [INFO]" автор статті, на думку позивача, звинуватив його помічника [PERSON] в тому, що він "за кулісами пробував якимось чином вирішити питання", а особа при виконанні,(на його думку, йшлося про [PERSON]) прийняв це принадне і в усіх сенсах приємну пропозицію " і ми з ним" усамітнилися на дачі». Далі, у розділі статті під назвою " на війні, як на війні" прямо вказано, що, нібито [PERSON], використовуючи свій службовий стан, насилав на садове товариство перевірки, виключно з метою "знайти які-небудь зачіпки, що свідчать про порушення в роботі садівничого товариства, і особисто голови [PERSON]. В розділі "[INFO]" автор статті написав дослівно: " Пpo те, що справа грубо фальсифікувалася, ясно навіть не фахівцеві". Позивач вказав, що не ставитиме питання про грамотність людини, що писала цю статтю, але вимагає спростування цих слів, оскільки вони порочать його сім'ю і його особисто, звинувачуючи фактично в корупційних діях. У розділі " [INFO]" автор статті обізвав позивача, на його думку, -"Зарвавшимся мажором" якому ніпочому навіть явні порушення закону. Однак, він, [PERSON], протягом багатьох років працює в Миколаєві, має будівельну фірму, завжди діяв на благо міста і виключно законними методами, саме тому вищезгадана фраза сильно зачепила його, він сприйняв її, як зневагу. Крім того, ця фраза порочить його честь, гідність і ділову репутацію в очах сусідів, знайомих і всіх громадян, виборців, які віддали йому свої голоси. Тому вимагав також спростування і цього висловлювання, оскільки воно порочить його честь, гідність і ділову репутацію, як людину, бізнесмена, так народного депутата міської Ради. Як вказано в позові стаття також, звинувачує його дружину, що вона, умисно напала на [PERSON], який стояв нерухомо біля опори і той, що б не впасти на включену болгарку, інстинктивно витягнув перед собою руки, внаслідок чого його дружина виявилася між його рук та сама накинулася на [PERSON]. Однак, це не відповідає дійсності, а тому ця частина публікації принижує не лише його, а й його дружину. На підставі викладеного і просив про задоволення позову. Позивач у судове засідання не з*явився, направив свого представника. Представник позивача вважала позов таким, що підлягає задоволенню, посилаючись на вимоги, викладені в позові, а також вважала, що стаття є «замовною». Відповідачі проти задоволення позову заперечували, посилаючись на наступне. Позивач не посилається на норми ст. ст. 5, 6 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації», які б дійсно були підставою для притягнення редакції до відповідальності у виді спростування та стягнення моральної шкоди. Позивач безпідставно вважає, що дана стаття є «замовною», дані припущення спростовуються зверненням до редакції мешканців СТ «Сонячна Поляна» В розділі «[INFO]» вказаної статті, зокрема, написано:«В этом смог убедиться и я, выехав воскресным утром в СТ «Солнечная поляна». Ворота - на замке, с другой стороны к забору подбежала здоровенная псина и начала угрожающе па меня лаять. Пройти по [ADDRESS] не было никакой возможности, чем грубо нарушена Конституция Украины относительно свободы передвижения граждан в собственной стране», що спростовує посилання позивача на те, що автор не виїзжав на місце події. Доводи про те, як розслідували справу, наводилися в статті, однак, це не має жодного значення, адже автором статті поставлено під сумнів незаангажованість та об'єктивність співробітників міліції, котрі займалися розслідуванням даної справи, що не стосується позивача та його сім'ї. У згаданому розділі статті немає фактичних даних про те, що [PERSON] є «ЗАРВАВШИМСЯ МАЖОРОМ», тож і немає підстав для спростувань. Виходячи з наведеного вище, відповідачі вважали, що що позов задоволенню не підлягає. Стосовно стягнення моральної шкоди, то з огляду на вищевикладене, а саме через відсутність підстав для відповідальності за публікацію, підстав для відшкодування моральної шкоди не існує, відповідно, немає підстав для оплати праці адвоката. На підставі викладеного, з урахуванням вимог ст. 34 Конституції України, яка гарантує право на вільне поширення інформації, просили відмовити повністю в задоволенні позову. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності позивача. Обставини справи, встановлені судом. [INFO] року в газеті «Рідне Прибужжя» була опублікована стаття під назвою «[INFO]». Автором статті є [PERSON]. Вказана стаття складається з таких розділів: «[INFO]», «[INFO]», « [INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», [INFO]». Підставою для публікації даної статті стали звернення до редакції газети членів садівничого товариства «Сонячна Поляна», протокол засідання правління СТ «Сонячна Поляна» від 04.08.2012 року, припис №89 про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, в якому вказано на необхідність демонтувати ворота по [ADDRESS] які перешкоджають проїзду та вільному доступу пожежної техніки, та лист-відповідь Державної екологічної інспекції у Миколаївській області, [PERSON], щодо проведення перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства. В розділі «[INFO]» вказано «незаконные, никем не санкционированные постройки перекрыли часть [ADDRESS] а в середине «анклава» очутились около десятка садовых участков, два из которых как раз и принадлежат высокопоставленному дачнику - [PERSON]». «Самовольно установленные металлические конструкции существенно усложнили жизнь членов садоводческого общества, особенно тех, дома которых примыкают к злосчастным воротам». Розділ статті «[INFO]» містить наступне:«Дачники нам сообщили, что все проверки осуществились после депутатских обращений [PERSON]. Причем за один месяц общество проверяли больше, чем за последние десять лет». У розділі «[INFO]» зазначено «…Про то, что дело грубо фальсифицировалось, ясно даже неспециалисту. Во-первых, судобно-медицинской експертизы по горячим следам сделано не было. А факт нанесения повреждений основывается на карточке амбулаторного лечения гражданки [PERSON] и показаниях свидетелей с одной стороны. Это при том, что вдвое больше людей с другой стороны конфликта указывают, что [PERSON] никаких насильственных действий не производил, а только поднял руки вверх». «[INFO]», містить наступне: «[INFO]». Розділ [INFO]» : «Ситуация описанная в данном материале, слишком типична для нашего время. С одной стороны - зарвавшийся от своей безнаказанности мажор, которому все непочем, даже явные нарушения закона. С другой стороны- простые люди, которые не могут добиться защиты своих прав и соблюдения законов и Конституции Украины, а несговорчивость одного из них приводит к настоящей травле со стороны аппонента, причем что не менее печально, незаконным действиям всячески содействуют своей бездеятельностью государственные чиновники и сотрудники правоохранительных органов». Відповідно до ст. 3 Конституції України, честь і гідність людини визнані найвищою соціальною цінністю. Порушення цих фундаментальних прав вимогає відповідного захисту. Статтею 55 закріплено право захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, визначено, що кожен повинен неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь та ділову репутацію. За ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Фізична особа має право на звернення до суду з позовом про захист її гідності та честі. Під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності , з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності їх діянь загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових,службових, громадських чи інших обов'язків. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій , і, яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі та ділової репутації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України, суди повинні враховувати, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення зазначеного позову є : поширення інформації, поширена інформація стосується конкретної особи. та поширення недостовірної інформації. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. За ч.2 ст. 30 ЗУ «Про інформацію»,оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій , а також висловлювання , що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані , зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Модальні слова - окремий розряд лексичних одиниць, який утворився в результаті постійного використання форм різних частин мови у вставній функції з метою вираження ставлення мовця до змісту висловлювання. Функціональна місткість модальних слів із значенням невпевненості визначається їх здатністю виражати як логіко-смислові, так і емоційно-експресивні відтінки. Використовуючи такі слова, мовець вербалізує свою логічну оцінку достовірності висловлювання. Вона виступає як припущення про відповідність висловленого реальній дійсності або сумнів у цьому і характеризується некатегоричністю, проблематичністю. Вибір мовцем тих чи інших модальних слів залежить від їх здатності до вираження потрібного ступеня впевненості в конкретній ситуації. Словами, які вказують на характер припущення, є «можливо», «мені здається» тощо. У ст. 200 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформацією є документовані або публічно оголошені відомості (певні факти, дані про кого-, що-небудь) про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищу, а порядок використання інформації та захисту права на неї встановлюється законом. Згідно ст. 26 Закону України «Про інформацію», джерелами інформації є передбачені або встановлені законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію, а також повідомлення засобів масової інформації, публічні виступи. Частинами 1 і 2 статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, кожен має право вільно збирати зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу і дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно ст. 5 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації» Відносини, пов'язані з діяльністю друкованих засобів масової інформації в Україні, регулюються Конституцією України , Законом України "Про інформацію", цим Законом та іншимизаконодавчими актами України. Дія цього Закону поширюється на друковані засоби масової інформації, засновані в Україні, а також на друковані засоби масової інформації інших держав, які розповсюджуються в Україні. Стаття 6 даного закону передбачає, що діяльність друкованих засобів масової інформації -це збирання, творення, редагування, підготовка інформації до друку та видання друкованих засобів масової інформації з метою її поширення серед читачів. Діяльність друкованих засобів масової інформації, спрямована на отримання прибутку, є підприємницькою діяльністю у цій сфері і здійснюється на основі цього Закону, Закону України "Про підприємництво" та інших актів чинного законодавства України. Діяльність друкованих засобів масової інформації забезпечується самостійністю її суб'єктів у всіх видах відносин, пов'язаних із здійсненням їх прав і обов'язків. Втручання в діяльність друкованих засобів масової інформації поза межами,визначеними цим Законом, забороняється. Діяльність друкованих засобів масової інформації у сфері виробництва та розповсюдження реклами здійснюється відповідно до Закону України "Про рекламу". Діяльність друкованих засобів масової інформації, пов'язана з передвиборною агітацією чи політичною рекламою під час виборчого процесу або процесу референдуму, провадиться з урахуванням вимог законодавства про вибори та референдуми. Таким чином, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Пункт 21 даної Постанови передбачає, що при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки,мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. В силу ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. ст. 57 - 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Дослідивши поширену інформацію - текст статті під назвою «[INFO]»..», суд приходить до висновку, що інформація, спростування якої вимагає позивач, є результатом аналізу подій, які відбувались в товаристві і в яких безпосередньо приймав участь [PERSON] та члени його сім*ї. З точки зору сприймання позивачем та іншими особами цих подій, з застосуванням вказаних мовних засобів, викладене свідчить про те, що розповсюджена інформація є оціночними судженнями, а тому, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Окрім того, слід зауважити, що [PERSON] є публічною особою. Відповідно до абзацу 4 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (із змінами та доповненнями), критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також відмовляє позивачу в задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди. Судовий захист є наступним, тобто передбачає встановлення факту порушення права, а тому захист права на майбутнє є незаконним. Тому, не підлягає задоволенню і вимоги позивача щодо заборони газеті «Рідне Прибужжя» розміщувати на своїх сторінках негативну, недостовірну інформацію по відношенню до позивача та його сім*ї, оскільки такий спосіб захисту порушеного права не передбачений ст. 16 ЦК України, та така вимога є передчасною, так як на час ухвалення рішення відсутні підстави вважати, що відповідач в майбутньому буде порушувати права та законні інтереси [PERSON] У разі виникнення таких порушень, [PERSON] має право звернутися до суду з відповідним позовом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають. В світі вимог ст. ст. 84, 88 ЦПК України, судові витрати та витрати на правову допомогу розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed