Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-30 00:00:00

[PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Вінницябуд», за участі третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Органу опіки і піклування Вінницької міської ради та [PERSON] про визнання договорів частково недійсними, визнання договору дарування недійсним, визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що з вересня 2013 року [PERSON] почала зустрічатись з [PERSON] якого знала з дитинства. В жовтні 2013 року позивачка завагітніла, про що зразу ж повідомила [PERSON] і вони вирішили створити сім`ю. Після повернення з рейсу на початку березня 2013 року [PERSON] і [PERSON] почали проживати як одна сім`я без реєстрації шлюбу. Жили в більшості у батьків [PERSON] та відкладали кошти на купівлю власного житла. Одразу ж після повернення [PERSON] з рейсу було подано заяву в органи РАЦС на укладення шлюбу. Офіційний розпис був призначений на 14.03.2014 року, але не відбувся через виниклий конфлікт з [PERSON] 30.04.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управляння юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 727, свідоцтво про шлюб [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . До офіційного укладення шлюбу сторони спільно вирішили придбати власну квартиру. Позивачка займалась пошуком квартири і на початку березня 2014 року дізналась про будівництво нового будинку по [ADDRESS] , забудовником якого було ТОВ «Вінницябуд». Разом з майбутнім чоловіком [PERSON] пішла до ТОВ «Вінницябуд» та домовились про укладення договору купівлі - продажу майнових прав на 2- кімнатну квартиру та прибудинкового гаража. [PERSON] запевнив, що укладе інвестиційний договір з ТОВ «Вінницябуд» на обрану квартиру та гараж. На протязі 2014 - 2015 років сторони сплачували кошти за квартиру [ADDRESS] , загальною площею 69,9 кв.м. та прибудинковий гараж площею 21 кв.м. Орієнтована ринкова вартість квартири на час подання позову становить 1 350 000, 00 грн., а гаража 270 000, 00 грн. Після прийняття будинку в експлуатацію сторони зробили в ній ремонт і всі разом вселилися та зареєструвалися в ній. Крім того, в жовтні 2016 року придбали комору в підвальному приміщенні та [PERSON] зареєстрував на неї право власності. Однак, влітку 2016 року [PERSON] дізналась, що договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру та договір будівельного підряду на будівництво гаража укладений не [PERSON] , а його батьком [PERSON] [PERSON] пояснив, що не хотів відображати свої реальні заробітки, які отримував за контрактами моряка, тому і оформив право власності на свого батька. Також [PERSON] повідомив, що не потрібно хвилюватись, тому що [PERSON] в найближчий час переоформить квартиру та гараж на них. Як в подальшому з`ясувалось, дійсно, в березні 2017 року [PERSON] подарував спірну квартиру та гараж, але лише [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 06.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Рудик В.В. В січні 2018 року [PERSON] перестав надавати [PERSON] будь які кошти на утримання дітей, змінив замки у спірній квартирі і позивачка вимушена була з двома дітьми переїхати до своїх батьків. Неодноразові спроби потрапити у спільну квартиру, де по цей час знаходяться її особисті речі та документи, речі дітей, не дали результату, оскільки родичі [PERSON] за його дорученням фізично перешкоджають у користуванні власністю. В травні 2018 року з судової повістки [PERSON] дізналась, що чоловік подав до суду позов про розлучення, в якому зазначив про відсутність спільного майна. [PERSON] та [PERSON] ввели в оману ТОВ «Вінницябуд» щодо дійсного покупця (інвестора) за договором купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року та договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року для подальшого оформлення прав власності на спірні квартиру і гараж на [PERSON] і такі дії були спрямовані на позбавлення позивачки частки у праві власності на цю нерухомість, яка фактично була придбана позивачем та відповідачем під час шлюбу за спільні кошти подружжя. Тобто права співвласника [PERSON] були порушені і підлягають судовому захисту. Вважає, що договір купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року та договір будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року є недійсним в частині покупця майнових прав на спірну квартиру і замовника на будівництво гаража, оскільки фактичним покупцем (довірителем) у цих договорах був [PERSON] , а не його батько [PERSON] , який є людиною похилого віку, пенсіонером та не мав у своєму розпорядженні коштів на оплату вартості майнових прав за договором № 114/60 від 09.04.2014 року та за договором будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року, оскільки його дохід складається лише з пенсійних виплат, при цьому він отримує субсидію на оплату комунальних платежів за власне помешкання. Усі періодичні платежі за вказаними вище договорами здійснювалися [PERSON] , що підтверджується квитанціями в яких зазначено платником [PERSON] . Незважаючи на реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру [ADDRESS] , [PERSON] у цьому ж будинку придбав у підвальному приміщенні комору, право власності на яку було одразу зареєстровано за ним, такі дії [PERSON] підтверджують ту обставину, що майно придбавалось для потреб сім`ї. Гараж завжди використовувався лише сім`єю і там знаходилась машина Mersedes - benz GL 320 CDI. У спірній квартирі були зареєстровані позивачка з [PERSON] та їхні діти, а не відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї № 0019 від 21.05.2018 року. Усі кошти на сплату комунальних платежів за квартиру надавались тільки [PERSON] та [PERSON] шляхом безготівкового перерахування з рахунків. Також за спільні кошти здійснювався ремонт квартири, придбавалися меблі та речі домашнього вжитку. А тому [PERSON] є покупцем та, відповідно, титульним власником вказаних об`єктів нерухомості. Вважає, що зазначені вище договори щодо квартири та гаража укладалися саме [PERSON] та в інтересах сім`ї, що підтверджено його фактичними діями, а тому спірна квартира і гараж є об`єктами права спільної сумісної власності подружжя. За цих обставин, договір дарування квартири [ADDRESS] та прибудинкового гаража, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.03.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. є недійсним в силу того, що [PERSON] не був фактичним покупцем квартири та гаража. Також за час перебування у шлюбі за спільні кошти сімейного бюджету було придбано наступне майно, яке зараз знаходиться в спірній квартирі: кухонні меблі вартістю 90 000грн.; кухонні меблі на лоджії вартістю 12 240 грн.; шафа у коридор вартістю 16 240грн.; шафа у спальній кімнаті вартістю 30 000грн.; стіл з тумбами вартістю 8 704грн.; комод вартістю 3 500 грн.; пральна машина з функцією сушки вартістю 18 000 грн.; духова шафа candy вартістю 10 000 грн.; поверхня для варіння вартістю 6 000 грн.; витяжка вартістю 3000 грн.; телевізори у залі вартістю 20000 грн.; телевізор у спальній кімнаті вартістю 8000 грн.; телевізор на кухні вартістю 3 800 грн.; холодильник вартістю 29 000 грн.; каво - машина De Longi вартістю 14 000 грн.; чайник електричний вартістю 1250грн.; тостер вартістю 1000 грн.; приставка playstaishion вартістю 12000 грн.; бігова доріжка вартістю 14 000 грн.; диван у залі вартістю 42000 грн.; крісло вартістю 12000 грн.; двоспальне ліжко вартістю 25000 грн.; матрац вартістю 10000 грн.; стільці високі (4 шт.) загальною вартістю 8000 грн.; пилосос вартістю 6000 грн.; кондиціонери в залі вартістю 16000 грн.; кондиціонер у спальні вартістю 14 000 грн.; мікрохвильова піч вартістю 2 500 грн.; штори - жалюзі, карнизи в залі вартістю 15 000 грн.; штори - жалюзі, карнизи в спальні вартістю 5 000 грн.; скороварка вартістю 4000 грн.; тістомішалка вартістю 7700 грн.;електром`ясорубка вартістю 3500 грн.; стіл дерв`янний на колесах вартістю 3000 грн.; праска вартістю 1200 грн.; ваги напільні вартістю 400 грн.; кріплення для телевізора вартістю 600 грн.; кріплення для телевізора вартістю 400 грн.; саундбар вартістю 8000 грн.; блендер вартістю 1000 грн.; люстра в спальні вартістю 2000 грн.; килим вартістю 8000 грн.; прасувальна дошка вартістю 900 грн.; електрокамін вартістю 5000 грн.; авто - холодильник вартістю 1500 грн.; сейф вартістю 2000 грн.; сейф вбудований у спальні вартістю 11000 грн., а всього майна на загальну суму 516 434 грн. Окрім того, за період подружнього життя, а саме з 30.04.2014 року було придбано та зареєстровано згідно з інформацією державного реєстру МВС за [PERSON] два транспортних засоби: KIA sephia 1996 року випуску, дата реєстрації, 26.06.2014 року; Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску, дата реєстрації 22.07.2015 року. Ринкова вартість вказаних транспортних засобів становить 780870 грн.(69300 грн. - KIA sephia, та 711570 грн. - Mersedes - benz GL 320 CDI). Також, відомо, що [PERSON] має відкриті рахунки у банках та банківську скриньку, де зберігає заробітну плату отриману під час шлюбу за контрактами з іноземними фірмами, однак сам обсяг цих коштів приховує. На ім`я [PERSON] відкриті наступні рахунки: № [NUMBER] / [NUMBER] (валюта долар США) в АТ «Райффайзен Банк Аваль»; № [NUMBER] (валюта Євро) в АК інвестиційний банк «Укрссибанк»; № [NUMBER] (валюта долар США) в АК інвестиційний банк «Укрссибанк», який точний розмір коштів знаходиться на цих рахунках невідомо, а також і те, що саме зберігається в банківській скринці. Просила суд визнати договір купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року недійсним в частині покупця майнових прав, визнавши [PERSON] дійсним покупцем майнових прав на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року. Визнати договір будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року недійсним в частині замовника будівництва гаража, визнавши [PERSON] дійсним замовником будівництва гаража за договором будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року. Визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] та прибудинкового гаража, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.03.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. Визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на ѕ частки квартири [ADDRESS] та блок № [ADDRESS] в прибудинковому гаражі літ. «Б», за адресою [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на ј частку квартири [ADDRESS] . Поділити в натурі спільне рухоме майно: Виділити у власність [PERSON] наступне майно: кухонні меблі вартістю 90 000грн.; кухонні меблі на лоджії вартістю 12 240 грн.; шафа у коридор вартістю 16 240грн.; шафа у спальній кімнаті вартістю 30 000грн.; стіл з тумбами вартістю 8 704грн.; комод вартістю 3 500 грн.; пральна машина з функцією сушки вартістю 18 000 грн.; духова шафа candy вартістю 10 000 грн.; поверхня для варіння вартістю 6 000 грн.; витяжка вартістю 3000 грн.; телевізор у спальній кімнаті вартістю 8000 грн.; телевізор на кухні вартістю 3 800 грн.; холодильник вартістю 29 000 грн.; чайник електричний вартістю 1250грн.; тостер вартістю 1000 грн.; приставка playstaishion вартістю 12000 грн.; бігова доріжка вартістю 14 000 грн.; двоспальне ліжко вартістю 25000 грн.; матрац вартістю 10000 грн.; стільці високі (4 шт.) загальною вартістю 8000 грн.; пилосос вартістю 6000 грн.; кондиціонер у спальні вартістю 14 000 грн.; мікрохвильова піч вартістю 2 500 грн.; штори - жалюзі, карнизи в спальні вартістю 5 000 грн.; тістомішалка вартістю 7700 грн.;електром`ясорубка вартістю 3500 грн.; праска вартістю 1200 грн.; ваги напільні вартістю 400 грн.; блендер вартістю 1000 грн.; люстра в спальні вартістю 2000 грн.; килим вартістю 8000 грн.; прасувальна дошка вартістю 900 грн.; сейф вбудований у спальні вартістю 11000 грн., а всього майна на суму 386 334 грн. Виділити у власність [PERSON] наступне майно: телевізори у залі вартістю 20000 грн.; каво - машина De Longi вартістю 14 000 грн.; тостер вартістю 1000 грн.; диван у залі вартістю 42000 грн.; крісло вартістю 12000 грн.; кондиціонери в залі вартістю 16000 грн.; штори - жалюзі, карнизи в залі вартістю 15 000 грн.; скороварка вартістю 4000 грн.; стіл дерв`янний на колесах вартістю 3000 грн.; кріплення для телевізора вартістю 600 грн.; саундбар вартістю 8000 грн.; електрокамін вартістю 5000 грн.; авто - холодильник вартістю 1500 грн.; сейф вартістю 2000 грн., всього майна на суму 130100 грн. Визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Визнати за [PERSON] право власності на ѕ частки грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках [PERSON] ; № [NUMBER] / [NUMBER] (валюта долар США) в АТ «Райффайзен Банк Аваль»; № [NUMBER] (валюта Євро) в АК інвестиційний банк «Укрссибанк»; № [NUMBER] (валюта долар США) в АК інвестиційний банк «Укрссибанк». Визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частик майна та (чи) валютних цінностей, що знаходяться у банківській скринці, яка орендована [PERSON] в АК інвестиційний банк «Укрссибанк». Зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] , вселити [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. 14.09.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позов ТОВ «Вінницябуд», де зазначено, що [PERSON] не зазначила жодної з передбачених законом підстав недійсності договорів купівлі - продажу майнових прав на квартиру та договору підряду на будівництво гаража, тому позов у цій частині не підлягає задоволенню. Позовна вимога, в частині визнання дійсним покупцем майнових прав на квартиру та гараж [PERSON] не передбачена чинним цивільним законодавством, оскільки переведення на особу прав та обов`язків покупця може мати місце у випадку передбаченому ст. 362 ЦК України, у разі порушення переважного права на купівлю частки у праві спільної часткової власності, в інших випадках,зокрема, у випадку виконання обов`язку боржника у зобов`язанні іншою особою не тягне за собою зміну боржника у зобов`язнні іншою особою, що виконала якийсь обов`язок боржника, зокрема, сплатила ціну договору. 24.09.2018 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] від представника відповідача [PERSON] , відповідно до якого визнання недійсними договорів є окремою частиною інституту «Правочини», які підлягають регулюванню параграфом 2 глави 16 ІУ «Правочини, Представництво ЦК України. Сторонами спору про визнання недійсними правочинів: купівлі - продажу майнових прав та будівельного підряду є сторони договору в даному випадку: [PERSON] та ТОВ «Вінницябуд», які наділені самостійними правами при вирішенні окремого цивільного спору про визнання недійсними договорів, але не мають жодного відношення до спору про поділ спільного майна подружжя [PERSON] , а також до спору про вселення, які регулюються норами цивільного та житлового права. Сторонами спору про визнання недійсними правочинів: дарування квартири та дарування прибудинкового гаража є : [PERSON] та [PERSON] , але ТОВ «Вінницябуд» не має будь - якого відношення до наведених правовідносин. Позовна вимога про поділ квартири та гаража, як спільної сумісної власності подружжя, аж ніяк не є похідною вимогою від вимоги визнання недійсними договорів купівлі - продажу майнових прав, будівельного підряду та договорів дарування, оскільки юридичним наслідком визнання недійсними договорів є повернення кожною стороною іншій стороні одержаного за правочином. Визнання договору купівлі - продажу майнових прав недійсним в частині покупця з визнанням [PERSON] дійсним покупцем майнових прав; визнання договору будівельного підряду на будівництво гаража в частині замовника будівництва, визнавши [PERSON] дійсним замовником будівництва - не відповідає законним способам захисту цивільних прав. У відносинах з ТОВ «Вінницябуд» відповідно до договору купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року та договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року [PERSON] є боржником в частині обов`язку сплатити кошти. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути змінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачене законом. Як свідчить позиція кредитора ТОВ «Вінницябуд», підстави для заміни [PERSON] іншою особою [PERSON] відсутні. Крім того, вимога про визнання [PERSON] дійсним покупцем майнових прав на квартиру та дійсним замовником будівництва гаража відбувається поза волею самого [PERSON] , що суперечить загальним вимогам, які пред`являються до поняття та умов договору. Обставина як наявність чи відсутність власних коштів для здійснення купівлі - продажу майнових прав, майна чи замовлення будівництва гаража, не є необхідною чи достатньою обставиною для визнання недійсним договорів купівлі - продажу та договорів дарування. 01.10.2018 року [PERSON] звернувся з зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, мотивовану тим, що з 30.04.2014 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від шлюбу мають двох синів. Сімейні стосунки з [PERSON] не склались через несумісність характерів, різні погляди на життя. Зважаючи на те, що шлюб існував лише формально, в травні 2018 року він звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом про його розірвання. При цьому, у позовній заяві зазначив, що майна яке б було придбано за спільні кошти немає, а питання щодо утримання дітей вирішено у добровільному порядку. Квартира [ADDRESS] та прибудинковий гараж літ. Б, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони не придбані за кошти подружжя, а набуті [PERSON] на підставі договору дарування від 06.03.2017 року. Зазначив, що з 2003 року проживав у м. Одеса зі своєю дружиною [PERSON] , з якою перебував у зареєстрованому шлюбі з червня 2008 року, спільних дітей не було. В жовтні 2014 року під час приїзду до батьків у м. Вінницю, випадково познайомився з [PERSON] , декілька раз зустрілися і в одну із таких зустрічей відбувся інтимний зв`язок. Після повернення з м. Вінниці до м. Одеса, за контрактом вийшов у рейс і через деякий час [PERSON] повідомила, що вагітна. Про зраду дізналась дружина і новина про вагітність іншої жінки поставила під загрозу шлюб. Так, заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Після офіційного розлучення [PERSON] перебував у депресивному стані, а тому не будував та й не міг будувати ніяких планів на майбутнє, а тим більше створювати знову сім`ю. У [PERSON] також в той час були тривалі стосунки з іншим чоловіком - [PERSON] до якого вона регулярно літала у м. Скоп`є Республіки Македонія. [PERSON] наполягала на тому, щоб зареєструвати відносини, оскільки переконувала, що очікує дитину саме від нього. Так, реєстрацію шлюбу, вперше було призначено на 14.03.2014 року, однак вона не відбулась через конфлікт, який виник вранці перед виїздом до РАЦСУ, оскільки він випадково дізнався про те, що в той час коли [PERSON] нібито була вагітною не припиняла стосунки зі своїм хлопцем. Шлюб було зареєстровано 30.04.2014 року і тільки з того часу почали проживати з дружиною [PERSON] разом у квартирі, яку винайняв за адресою: [ADDRESS] . Придбання житла не планували, не будували спільно ніяких планів, оскільки були фактично чужими людьми з різними звичками та поглядами, недовірою один до одного. З самого початку спільного проживання постійно виникали суттєві скандали, які закінчувалися викликами поліції. На той час в Україні відбулася наймасштабніша подія, яка одержала назву «Євромайдан», а згодом Революція гідності. У зв`язку з нестабільною економічною ситуацією в країні [PERSON] вирішив зняти з банківських рахунків належні йому кошти, які заощаджував роками. Так, у ПАТ «Райффайзен банк Аваль» були відкриті рахунки: 04.03.2010 року картковий рахунок фізичної особи № [NUMBER] в доларах США; 08.02.2013 року поточний рахунок № [NUMBER] в доларах США. Станом на 13.03.2014 року залишок коштів на рахунку склав № [NUMBER] склав 28760,66 доларів США, на рахунку № [NUMBER] 18260, 05 доларів США. Таким чином, сума заощаджень до реєстрації шлюбу становила 47 020, 65 доларів США, про що свідчить довідка № 87-1352/89 від 13.03.2014 року. 22.07.2015 року в автосалоні вживаних автомобілів «Турбо - Моторс» у м. Одеса [PERSON] придбав автомобіль Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску, вартістю 25000 доларів США. Решту суми, а саме 22000 доларів США особистих коштів зберігав у своїх батьків та у банківській скринці у ПАТ «Укрссибанк». Просив суд, визнати особистою приватною власністю [PERSON] автомобіль марки Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску, універсал - В, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , стягнути з [PERSON] судові витрати. В попередніх судових засіданням позивачка-відповідачка [PERSON] первинний позов підтримала, за обставин викладених в позові. Додатково суду зазначила, що кошти на придбання спірної квартири в сумі 15000 доларів США надала їм її мати, яка тривалий час знаходиться на заробітках в Італії, зустрічний позов не визнала. В судовому засіданні представник позивача - відповідача [PERSON] позовні вимоги підтримав за обставин викладених у позові, просив суд їх задовольнити, зустрічні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. Відповідач - позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зустрічні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача - позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зустрічні позовні вимоги підтримала. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Зустрічний позов просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на попередньому судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зустрічний позов підтримав та просить суд його задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Вінницябуд» в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року недійсним в частині покупця майнових прав і визнання [PERSON] дійсним покупцем майнових прав на квартиру [ADDRESS] та визнання недійсним договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року в частині замовника будівництва, визнавши замовником цього будівництва [PERSON] . Представник третьої особи Органу опіки і піклування Вінницької міської ради Бойко М.П. в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, на попередньому судовому засіданні позов в частині зобов"язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] вселивши її та малолітніх дітей не визнала та просила суд в цій частині позову відмовити, оскільки наявний висновок Макарівської районної державної адміністрації Київської області від 18.12.2018р., яка з метою захисту малолітніх дітей [PERSON] вважає за доцільне визначити місце проживання останніх разом з матір"ю в с. Копилів, Макарівського району, Київської області. Вислухавши думку учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід залишити без задоволення, зустрічний позов [PERSON] підлягає до задоволення. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15.01.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 30.04.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управляння юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 727, свідоцтво про шлюб [NUMBER] (Т.1 а.с.100). Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.101-102). 03.05.2018 року [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу (Т.1 а.с. 107). Між продавцем ТОВ «Вінницябуд» і покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру від 09.04.2014 року № 114/60 в редакції додаткового договору від 01.12.2014 року відповідно до яких продавець ТОВ «Вінницябуд» зобов`язався передати у власність покупця [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS] з передачею вказаної квартири покупцю після прийняття в експлуатацію будинку, а покупець [PERSON] зобов`язується повністю оплатити ціну майнових прав на квартиру, яка з урахуванням додаткового договору становила 321 330, 00 грн., а з урахуванням форвардного контракту № ПОГ- 30 від 06.03.2014 року на суму 98070 грн. повна вартість квартири становила 419 400, 00 грн. (Т.1а.с.108-114, Т.4 а.с.36-37). Крім того, підрядником ТОВ «Вінницябуд» і замовником [PERSON] було укладено договір будівельного підряду на будівництво гаража [ADDRESS] від 26.03.2014 року № 5 вартістю 150 00, 00 грн. (Т.1 а.с.116-117). 22.07.2015 року в автосалоні вживаних автомобілів «Турбо - Моторс» у м. Одеса [PERSON] придбав автомобіль Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску (а.с.112). Відповідно до договору дарування квартири від 06.03.2017 року [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Рудик В.В., зареєстровано в реєстрі № 835 (Т.2 а.с.113-114). Відповідно до договору дарування від 06.03.2017 року [PERSON] подарував [PERSON] блок в прибудинковому гаражі літ. «Б», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , договір посвідчений приватним нотаріусом Рудик В.В., зареєстровано в реєстрі № 836 (Т.2 а. с. 114-116). Відповідно до договору № 26221501574501 від 02.02.2015 року [PERSON] в АК інвестиційний банк «Укрссибанк» орендовано індивідуальний сейф в спеціальному сховищі (Т.2 а.с. 152). Згідно до відповіді АТ «Укрссибанк» від 05.06.2019 року № 59-1-15/32-1660, виконати ухвалу суду та забезпечити докази шляхом огляду вмісту індивідуального сейфу № 010, що розташований за [ADDRESS] А в спеціалізованому сховищі АТ «Укрссибанк» не можливо, у зв`язку з тим, що вказаний в ухвалі договір оренди припинив свою дію. На даний момент індивідуальний сейф № 010 орендується іншим клієнтом банку (Т. 3 а.с. 146). Відповідно до довідки № Р7 - В52/84 від 13.03.2014 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрито поточний рахунок фізичної особи № [NUMBER] в доларах США, станом на 13.03.2014 року залишок коштів по рахунку № [NUMBER] складає 28 760, 66 доларів США. Та відкритий рахунок 04.03.2010 року № [NUMBER] в доларах США та до вказаного рахунку випущено платіжну картку visa fishka reward № [NUMBER] , станом на 13.03.2014 року залишок коштів по рахунку № [NUMBER] складає 18 260, 05 доларів США (Т.2 а.с.141). В судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є рідною сестрою [PERSON] , суду показала, що [PERSON] знає з 1995 року, оскілки проживали поручв гуртожитку. В вересні 2013 року познайомила сторін. 01.11.2013 року брат пішов у плавання, а 30.11.2013 року [PERSON] повідомила по телефону про вагітність. 08.03.2014 року [PERSON] повернувся з моря, а 30.04.2014 року уклали шлюб. Договір майнових прав на квартиру батько уклав в березні 2014 року. В літку 2015 року [PERSON] придбав автомобіль мерседес. Зазначила, що в жовтні 2013 року брат давав на збереження пачку грошей в доларах США. В 2015 році [PERSON] попросив привезти дані кошти в Одесу для придбання автомобіля. Як згодом з"ясувалось їх там було 25 000 доларів США. Пояснила, що батько [PERSON] попросив їй допомогти вкласти гроші в нерухомість, а поскільки в неї була економічна освітана, вона здійснювала супровід по даній угоді. Навесні 2015 року будинок зі спірною квартирою здали, а 14.08.2015 року [PERSON] повернувся з моря. Також показала, що була присутня під час підписання батьком договору купівлі - продажу, всі закупівлі і ремонтні роботи відбувались за рахунок батька, за її супроводом. Доказом чого є те, що [PERSON] не були відомі всі тонкості по придбанню спірної квартири, а саме передування укладення форвардного контракту, заміна квартири на іншу тощо. Пояснила, що платежі з рахунку брата відбувались з мотивів економії коштів, а саме несплати податків, оскільки він бук клієнтом Укрсіббанку. Доказом чого є надходження на рахунок в день оплати платежів по квартирі коштів в гривні на рахунок [PERSON] та одночасне переведення даних коштів на рахунки по платежах за квартиру, де платником в квитанції зазначений- [PERSON] . Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. У ч. 1, 3 та 4 ст. 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором бо законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України закріплено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та постанові Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19). Сутність поділу майна подружжя полягає в тому, що за кожним з подружжя визнається право особистої власності на конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту п. 23, 24 та 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ст.ст. 63 ч. 1, 65 ч. 1 СК України. Між продавцем ТОВ «Вінницябуд» і покупцем [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру від 09.04.2014 року № 114/60 в редакції додаткового договору від 01.12.2014 року відповідно до яких продавець ТОВ «Вінницябуд» зобов`язався передати у власність покупця [PERSON] майнові права на квартиру [ADDRESS] з передачею вказаної квартири покупцю після прийняття в експлуатацію будинку, а покупець [PERSON] зобов`язується повністю оплатити ціну майнових прав на квартиру, яка з урахуванням додаткового договору становила 321 330, 00 грн., а з урахуванням форвардного контракту № ПОГ- 30 від 06.03.2014 року на суму 98070 грн. повна вартість квартири становила 419 400, 00 грн. (Т.1а.с.108-114, Т.4 а.с.36-37). Придбання квартири [PERSON] здійснювалось не за одним договором, а за двома. [PERSON] , 28.03.2014 року за договором купівлі - продажу № ПОГ - 101 укладеним з ПАТ «Компанія з управляння активами «Національний резерв» придбав за ціною 98070 грн. дериватив - форвардний контракт № ПОГ - 30 від 06.03.2014 року зареєстрований Товарною біржею УТБ «Контрактовий дім «УМВБ» (Т.2 ас. 51-54). Пункт 11 купленого [PERSON] форвардного контракту від 60.03.2014 року № ПОГ - 30 зобов`язує ТОВ «Вінницябуд» після пред`явлення цього форвардного контракту укласти договір купівлі - продажу майнових прав на базовий актив, яким є двокімнатна квартира [ADDRESS] (в подальшому змінено: квартира [ADDRESS] ) саме на користь особи, яка пред`явить названий форвардний контракт до виконання протягом строку його дії. 09.04. 2014 року [PERSON] пред`явив ТОВ «Вінницябуд» до виконання придбаний форвардний контракт № ПОГ - 30 від 06.03.2014 року та попросив укласти з ним договір купівлі - продажу майнових прав на названу квартиру, для чого [PERSON] передав ТОВ «Вінницябуд» форвардний контракт № ПОГ - 30 від 06.03.2014 року про, що сторонами складено акт пред`явлення форвардного контракту від 09.04.04.2014 року (Т.2 а.с. 55). 09.04.2014 року між ТОВ «Вінницябуд» та [PERSON] укладено договір за № 114/60 з посиланням на підставу такого укладення форвардний контракт № ПОГ - 30 від 06.03.2014 року за ціною майнових прав на квартиру 294 210 грн., а в подальшому додатковий договір від 01.12.2014 року на суму 27 120 грн. В договорі купівлі - продажу майнових прав на квартиру від 09.04.2014 року № 114/6 укладеному [PERSON] і ТОВ «Вінницябуд» дійсно є посилання на те, що його укладено на виконання форвардного контракту № ПОГ - 30 від 06.03.2014 року (Т.1 а.с. 108-117). Однак, позивачка - відповідачка [PERSON] пред`явила позовні вимоги про визнання недійсним лише договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру, не визнаючи недійсним інший договір - форвардний контракт № ПОГ - 30 від 06.03.2014 року. Договір купівлі продажу майнових прав на квартиру від 09.04.2014 року № 114/60 не міг бути укладеним без пред`явлення форвардного контракту, тобто договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру є похідним пов`язаним з форвардним контрактом і окремо сам по собі існувати не може та повинен повністю відповідати йому. Існування форвардного контракту є перешкодою визнання недійсним договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру, оскільки вони можуть існувати лише разом і відповідати один одному. Визнання недійсним договорів є окремою частиною інституту «правочини», які підлягають регулюванню параграфом 2 глави 16 розділу ІУ «правочини», «представництво» ЦК України. Сторонами спору про визнання недійсним правочину купівлі - продажу майнових прав є сторони договору, в даному випадку [PERSON] та ТОВ «Вінницябуд», які наділені самостійними правами при вирішення окремого цивільного спору про визнання недійсним договору. Позовна вимога про поділ квартири, як спільної сумісної власності подружжя, аж ніяк не є похідною вимогою від вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу майнових прав. Відповідно до вимог т. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позивачка - відповідачка [PERSON] обрала невірний спосіб захисту прав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, інтересів держави. Згідно норми, викладеної в с. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, процесуальний закон вимагає, щоб у позовній заяві позивач, з - поміж іншого, довів наявність у нього законних прав, які він вважає порушеними та обґрунтував свою належність до суб`єктів правовідносин, в яких порушені його права. Вказане підтверджується і нормою ч.2 ст. 124 Конституції України, в якій закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь - який юридичний спір. Тобто, обов`язковою умовою для застосування інституту судового захисту має бути наявність юридичного спору у справі, тобто порушення однією стороною законних прав та охоронюваних інтересів іншої сторони. Обставини дійсного (фактичного) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів має довести належними та допустимими доказами саме позивач. Задоволенню в цивільному судочинстві підлягають лише ті вимоги, які відновлюють порушенні права чи інтереси особи. Статтею 5 ЦПК України визначено способи захисту, які застосовуються судом. Згідно вимог наведеної норми здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч.2 ст. 16 ЦК України. Згідно якої такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове викання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Визнання договору купівлі - продажу майнових прав недійсним в частині покупця з визнанням [PERSON] дійсним покупцем майнових прав, визнання договору будівельного підряду на будівництво гаража в частині замовника будівництва, визнання [PERSON] дійсним замовником будівництва - не відповідає законним способам захисту цивільних прав. Фактично, вимога про визнання [PERSON] дійсним покупцем майнових прав та дійсним замовником будівництва є вимогою переведення прав покупця або вимогою зміну сторони в договорі. Переведення прав та обов`язків покупця за договором купівлі - продажу можливе відповідно до ч. 4 ст. 362 ЦК України, згідно якої у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. А зміна сторони в зобов`язанні регулюється ст. 512 ЦК України (щодо заміни кредитора у зобов`язанні) та ст. 520 ЦК України (щодо заміни боржника у зобов`язанні). У відносинах з ТОВ «Вінницябуд» відповідно до договору купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року та договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року [PERSON] є боржником в частині обов`язку сплатити кошти. Відповідно до ст. 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути змінений іншою особою(переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Як свідчить позиція кредитора ТОВ «Вінницябуд» підстави для зміни [PERSON] іншою особою [PERSON] відсутні, згоди на таку заміну ТОВ «Вінницябуд» не надає. Крім того, вимога про визнання [PERSON] дійсним покупцем майнових прав на квартиру та дійсним замовником будівництва гаража відбувається поза волею самого [PERSON] , що суперечить загальним вимогам, які пред`являються до поняття та умов договору. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено принцип «свободи договору», згідно якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. А згідно ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Позивачка - відповідачка [PERSON] стверджує, що [PERSON] та [PERSON] ввели в оману ТОВ «Вінницябуд», щодо дійсного покупця (інвестора) за договором купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року та договору будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року і що наведена нерухомість фактично була придбана [PERSON] під час шлюбу та є спільним майном подружжя. Обгрунтовуючи свою позицію щодо недійсності договору купівлі - продажу майнових прав та договору будівельного підряду на будівництво гаража [PERSON] застосовує ст. 230 ЦК України, правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. Згідно наведеної норми якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 ЦК України) такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Сторонами договору купівлі - продажу майнових прав та договору будівельного підряду на будівництво гаража є ТОВ «Вінницябуд» та [PERSON] , у відзиві ТОВ «Вінницябуд» заявляє про відсутність факту обману чи введення в оману продавця і підрядника зі сторони [PERSON] . Також, слід зазначити, що відповідно до преамбули ЗУ «Про фінансово - кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», він встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами, а також правові засади та особливості випуску розміщення та обліку сертифікатів фондів операцій з нерухомістю. Згідно положень наведеного ЗУ сертифікатом ФОН є цінний папір, що засвідчує прав його власника на отримання доходу від інвестування в операції з нерухомістю, а фонд фінансування будівництва це кошти передані управителем у майбутньому на умовах Правил фонду та договорів про участь у ФФБ. Однак в даному випадку придбання [PERSON] майнових прав на квартиру не здійснювалось через придбання сертифікату ФОН і між відповідачами не складалися відносини системи ФОН - ФФБ при організації будівництва. За таких обставин, застосування до регулювання правовідносин, що склалися між сторонами спору ЗУ «Про фінансово - кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» є невірним та таким що не грунтується на правових нормах. [PERSON] також, заявила вимогу про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] та прибудинкового гаража укладених між [PERSON] та [PERSON] . Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину наведені в ст. 203 ЦК України, згідно якої : зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, недійсним може бути правочин, який має порок форми, або порок волі або порок змісту. [PERSON] не виконано вимоги закону, не наведено та не підтверджено належними доказами фактичні та юридичні підстави недійсності договорів дарування. Щодо фінансової спроможності [PERSON] придбати спірне майно, слід зазначити наступне. Мати [PERSON] в [ADDRESS] мала житловий будинок, земельну ділянку площею 1,368 га, майновий пай СТОВ «Світанок», грошові вклади, сертифікати іменних акцій та готівкові кошти, що підтверджується довідкою виконкому Заозерської сільської ради Тульчинського району № 36 від 16.04.2009 року, Державним актом на право власності на земельну ділянку від 26.09.2004 року (Т.2 а.с.66, 68). Впродовж багатьох років сім`я [PERSON] на своїй землі займалась вирощування сільськогосподарської продукції та здійснювала її реалізацію, що приносило значний дохід (Т.2 а.с.69). Після смерті матері [PERSON] йому перейшло у спадщину все майно та грошові кошти, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.08.2009 року (Т.2 а.с. 67). Крім того, як зазначив в судовому засіданні [PERSON] , починаючи з 2000 року ним надавались батькам у розпорядження відповідні суми коштів, які вони не витрачали на власні потреби, а відкладали. Дана обставина також підтверджується показами свідка [PERSON] . Додатком до договору № 114/60 купівлі - продажу майнових прав на квартиру від 09.4.2014 року є графік розрахунків, згідно якого покупець сплачує продавцеві грошові кошти частинами у відповідних сумах згідно положеного графіку (Т.1 а.с.206) 26.03.2014 року [PERSON] - замовник та ТОВ «Вінницябуд» - підрядник уклали договір № 5 будівельного підряду на будівництво гаража по [ADDRESS] , загальною площею 21,81 кв.м. На виконання зобов`язань за наведеними договорами [PERSON] здійснював оплату вартості квартири та гаража частинами. Відповідно до умов п. 4.7 договору купівлі - продажу майнових прав кошти вносились частково готівкою в касу ТОВ «Вінницябуд», про що свідчать квитанції до прибуткових ордерів від 23.09.2014 року, від 25.09.2014 року, від 28.10.2014 року ( Т.2 а.с.57). Частина платежів була здійснена з рахунку [PERSON] на який він вносив кошти, отримані від батька [PERSON] , про що чітко зазначено в призначенні платежу «переказ коштів за договором будівельного підряду на будівництво гаража по [ADDRESS] Фрунзе від 26.03.2014 року від [PERSON] » (Т.1 а.с.118-119). Такі дії не суперечать умовам укладеного з ТОВ «Вінницябуд» договору та відповідають нормі ст. 528 ЦК України, згідно якої викання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо за умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. За умовами п. 4.10 договору купівлі - продажу майнових прав на підтвердження виконання покупцем зобов`язань, передбачених цим договором щодо оплати майнових прав на квартиру продавець надає покупцю довідку про оплату майнових прав на квартиру. Про факт виконання зобов`язань з оплати квартири [ADDRESS] загальною площею 69,9 кв. м. свідчить довідка ТОВ «Вінницябуд» № 04/306 від 10.12.2014 року (Т.1 а.с. 209). Після отримання в січні 2015 року квартири у власність саме [PERSON] займався організацією ремонтних робіт в квартирі, домовлявся з майстрами, придбавав будівельні матеріали ( Т.3 а.с.201-214). Дані обставини підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] 20.05.2015 року [PERSON] , як власник квартири підписав з ОСББ «Фрунзе 6А» договір про надання послуг з утримання будинку, споруд та прибудинкової території (Т.2а.с.64-66). Впродовж 2015 - 2016 років [PERSON] сплачував експлуатаційні витрати по квартирі, платив за газ та електроенергію, про що свідчать розрахункові книжки та квитанції про оплату (Т.2 а.с.58-63). Наведене спростовує твердження [PERSON] про відсутність коштів у [PERSON] для укладення договору купівлі - продажу майнових прав, договору будівельного підряду на будівництво гаража. Враховуючи вище викладене, позовні вимоги [PERSON] , а саме: визнати договір купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року недійсним в частині покупця майнових прав, визнавши [PERSON] дійсним покупцем майнових прав на квартиру [ADDRESS] за договором купівлі - продажу майнових прав № 114/60 від 09.04.2014 року; визнати договір будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року недійсним в частині замовника будівництва гаража, визнавши [PERSON] дійсним замовником будівництва гаража за договором будівельного підряду на будівництво гаража від 26.03.2014 року; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] та прибудинкового гаража, укладений між [PERSON] та [PERSON] 06.03.2017 року та посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., задоволенню не підлягають. Позовна вимога [PERSON] , щодо визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , також не підлягає до задоволення, оскільки є похідною вимогою, після визнання договору купівлі - продажу майнових прав недійсним. [PERSON] не доведено, що вище вказана квартира придбана саме [PERSON] в шлюбі і за спільні кошти подружжя. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира придбана [PERSON] 09.04.2014 року, а шлюб сторони уклали лише 30.04.2014 року, вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю, без реєстрації шлюбу [PERSON] не ставилась. Окрім того, матеріали справи містять копії закордонного паспорту [PERSON] з яких вбачається, що остання 20.09.2013 року перебувала за кордоном (а.с. 129), як зазначила в судовому засіданні свідок [PERSON] у свого хлопця. Що також спростовує факт спільного проживання сторін та ведення спільного господарства як подружжя до дати офіційної реєстрації їх шлюбу . Позивачка [PERSON] дає суді різні пояснення, з приводу коштів за які, на її думку, було придбано спірну квартиру, зазначаючи в судовому засіданні що 15000 доларів США було подаровано її мамою для придбання квартири, в той же час наголошує в позовній заяві на тому, що спірна квартира була придбана лише за кошти [PERSON] . Крім того, будучи державним службовцем та зобов"язуваною декларувати усі свої статки та придбання, дані кошти в розмірі 15000 доларів США в жодній декларації не задекларовані, що знову ж таки спростовує позицію позивачки [PERSON] , та в совокупності з рештою доказів свідчить про їх надуманність. Отже, вище вказана вимога про визнання квартири [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя не підлягає до задоволення за недоведеністю. Також не підлягає до задоволення вимога [PERSON] , щодо поділу в натурі спільного майна, а саме: кухонні меблі вартістю 90 000грн.; кухонні меблі на лоджії вартістю 12 240 грн.; шафа у коридор вартістю 16 240грн.; шафа у спальній кімнаті вартістю 30 000грн.; стіл з тумбами вартістю 8 704грн.; комод вартістю 3 500 грн.; пральна машина з функцією сушки вартістю 18 000 грн.; духова шафа candy вартістю 10 000 грн.; поверхня для варіння вартістю 6 000 грн.; витяжка вартістю 3000 грн.; телевізори у залі вартістю 20000 грн.; телевізор у спальній кімнаті вартістю 8000 грн.; телевізор на кухні вартістю 3 800 грн.; холодильник вартістю 29 000 грн.; каво - машина De Longi вартістю 14 000 грн.; чайник електричний вартістю 1250грн.; тостер вартістю 1000 грн.; приставка playstaishion вартістю 12000 грн.; бігова доріжка вартістю 14 000 грн.; диван у залі вартістю 42000 грн.; крісло вартістю 12000 грн.; двоспальне ліжко вартістю 25000 грн.; матрац вартістю 10000 грн.; стільці високі (4 шт.) загальною вартістю 8000 грн.; пилосос вартістю 6000 грн.; кондиціонери в залі вартістю 16000 грн.; кондиціонер у спальні вартістю 14 000 грн.; мікрохвильова піч вартістю 2 500 грн.; штори - жалюзі, карнизи в залі вартістю 15 000 грн.; штори - жалюзі, карнизи в спальні вартістю 5 000 грн.; скороварка вартістю 4000 грн.; тістомішалка вартістю 7700 грн.;електром`ясорубка вартістю 3500 грн.; стіл дерв`янний на колесах вартістю 3000 грн.; праска вартістю 1200 грн.; ваги напільні вартістю 400 грн.; кріплення для телевізора вартістю 600 грн.; кріплення для телевізора вартістю 400 грн.; саундбар вартістю 8000 грн.; блендер вартістю 1000 грн.; люстра в спальні вартістю 2000 грн.; килим вартістю 8000 грн.; прасувальна дошка вартістю 900 грн.; електрокамін вартістю 5000 грн.; авто - холодильник вартістю 1500 грн.; сейф вартістю 2000 грн.; сейф вбудований у спальні вартістю 11000 грн., оскільки наявність вище вказаного майна суду не доведена, як і не доведена вартість вище перерахованого майна, придбання їх в період шлюбу, чи то придбання за спільні кошти. Слід також зазначити, що 22.07.2015 року в автосалоні вживаних автомобілів «Турбо - Моторс» у м. Одеса [PERSON] придбав автомобіль Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску (Т.2 а.с.112). Відповідно до довідки № Р7 - В52/84 від 13.03.2014 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрито поточний рахунок фізичної особи № [NUMBER] в доларах США, станом на 13.03.2014 року залишок коштів по рахунку № [NUMBER] складає 28 760, 66 доларів США. Також відкритий рахунок 04.03.2010 року № [NUMBER] в доларах США до вказаного рахунку випущено платіжну картку visa fishka reward № [NUMBER] , станом на 13.03.2014 року залишок коштів по рахунку № [NUMBER] складає 18 260, 05 доларів США (Т.2 а.с.141). З показів свідка [PERSON] вбачається, що в літку 2015 року [PERSON] придбав автомобіль мерседес. Зазначила, що в жовтні 2013 року брат давав на збереження пачку грошей, як згодом стало відомо- 25 000 доларів США. В 2015 році [PERSON] попросив привезти кошти в Одесу для придбання автомобіля. Враховуючи вище викладене, та за обставин, викладених вище, суд приходить до висновку, що автомобіль Mersedes - benz GL 320 CDI 2008 року випуску був придбаний в шлюбі за гроші [PERSON] . Відповідно до договору № 26221501574501 від 02.02.2015 року [PERSON] в АК інвестиційний банк «Укрссибанк» орендовано індивідуальний сейф в спеціальному сховищі (Т.2 а.с. 152). Згідно до відповіді АТ «Укрссибанк» від 05.06.2019 року № 59-1-15/32-1660, виконати ухвалу суду та забезпечити докази шляхом огляду вмісту індивідуального сейфу № 010, що розташований за адресою [ADDRESS] [ADDRESS] А в спеціалізованому сховищі АТ «Укрссибанк» не можливо, у зв`язку з тим, що вказаний в ухвалі договір оренди припинив свою дію. На даний момент індивідуальний сейф № 010 орендується іншим клієнтом банку (Т. 3 а.с. 146). Тому вимога про визнання за [PERSON] права власності на 3/4 частки майна та (чи) валютних цінностей, що знаходяться у банківській скринці до задоволення не підлягає, як не доведена. Також не підлягає до задоволення вимога, щодо визнання права власності на 3/4 частки грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках, оскільки відповідно до довідки № Р7 - В52/84 від 13.03.2014 року АТ «Райффайзен Банк Аваль», [PERSON] у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відкрито поточний рахунок фізичної особи № [NUMBER] в доларах США, станом на 13.03.2014 року залишок коштів по рахунку № [NUMBER] складає 28 760, 66 доларів США. Також відкритий рахунок 04.03.2010 року № [NUMBER] в доларах США до вказаного рахунку випущено платіжну картку visa fishka reward № [NUMBER] , станом на 13.03.2014 року залишок коштів по рахунку № [NUMBER] складає 18 260, 05 доларів США (Т.2 а.с.141), тобто вище вказані кошти набуті [PERSON] до шлюбу з [PERSON] . Наявність коштів, набутих сторонами під час шлюбу судом встановлено не було. Відповідно до розпорядження №1070 від 26.12.2018 року Макарівської районної державної адміністрації Київської області визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (Т.3 а. с. 127). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Макарівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] № 0610-05/3866 від 18.12.2018 року, сама [PERSON] звернулась з заявою щодо визначення місця проживання малолітніх дітей за адресою: [ADDRESS] . Орган опіки та піклування Макарівської райдержадміністрації вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (Т.3 а. с. 125-126). Тому вимога, щодо вселення [PERSON] та малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] в квартиру [ADDRESS] задоволенню не підлягає, оскільки розпорядженням №1070 від 26.12.2018 року Макарівської районної державної адміністрації Київської області визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як було встановлено в судовому засіданні і не заперечувало сторонами, [PERSON] проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги в частині зобов"язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS] та вселення є неконкретизованими та також не доведеними з огляду на норми ст.ст.13,81 ЦПК України. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, зустрічні позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved