Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач звернулась до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтувала з огляду на таке. Від спільного проживання без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] у них народився син - [PERSON], [INFO]. Життя із відповідачем не склалось. 17.06.2009 року вироком Дніпровського районного суду [PERSON] було засуджено за вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України до 7 років позбавлення волі. На момент народження сина Відповідач уже 6 місяців знаходився в місцях позбавлення волі. В даний час [PERSON] перебуває в Київському СІЗО у зв'язку із вчиненням нового злочину передбаченого ч.1 ст.309 КК України під час відбування покарання у вигляді позбавлення волі. З часу народження дитини та по даний час Відповідач, як батько дитини, [PERSON] жодного з покладених на нього законом обов'язків не виконує, зокрема: не спілкується з сином, не проявляє до нього батьківської турботи, не цікавиться його життям, не турбується про його фізичний і духовний розвиток. На сьогодні відповідач повністю ігнорує факт спорідненості з сином. Під час народження сина, [PERSON] сподівався, що народження дитини стане пом'якшувальною обставиною у його справі, яка була направлена на повторне розслідування, і суд візьме це до уваги при винесенні вироку, тому був зацікавлений, аби в свідоцтві про народження дитини він значився батьком. Протягом першого року життя дитини вона, [PERSON], намагалась викликати у [PERSON] родинні почуття до дитини - телефонувала йому, надсилала та передавала фото сина. Але у [PERSON] це викликало все менше інтересу, а їх розмови зводилися до сварок та суперечок, та звертався він до неї лише у разі потреби у коштах. Вважає, що наведені нею обставини вказують як усі в сукупності так і кожна з них окремо на ухилення відповідача від виконання його батьківських обов'язків стосовно їх спільної дитини та як наслідок юридичну відповідальність за це у виді позбавлення його батьківських прав. Крім цього, позивачка просила в позовній заяві суд присудити на її користь з відповідача аліменти на утримання дитини, зазначивши, що дитина проживає біля неї, перебуває на її повному утриманні, вона на даний час отримує мізерні виплати, так як перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до трьох років, яку має від шлюбу з іншим чоловіком. А позбавлення батьківських прав не звільняє відповідача від обов'язку утримувати дитину до досягнення нею повноліття, вказавши про доцільність стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач не працює офіційно. 11.08.2014 року позивач надала суду уточнену позовну заяву, в які поміж вимоги про позбавлення батьківських прав просила суд присудити з відповідача на користь позивача аліменти на утримання їх спільної дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 320 гривень щомісячно, починаючи стягнення з дня пред'явлення позову до суду і до повноліття дитини. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви підтримали у повному обсязі з підстав, що наведені у ній. Відповідач, перебуваючи у Київському СІЗО, був оповіщений про день та час розгляду справи шляхом направлення йому судової повістки у порядку ч.6 ст.76 ЦПК України, однак письмових пояснень до суду через адміністрацію ізолятора не направив. Представник Органу опіки та піклування Липовецької райдержадміністрації у Вінницькій області Іванюк В.М. в судовому засіданні вказала на доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, зазначивши у своїх поясненнях, що останній ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та не приймає жодних заходів для підтримання стосунків із дитиною, хоча має для цього реальну можливість. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов до висновку про таке. Батьками дитини [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER], зазначено: батьком [PERSON], матір'ю [PERSON]. Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження від 27.03.2013 року слідує, що запис про батька дитини [PERSON], [INFO] було зроблено у відповідності до правил ст.126 СК України, за заявою чоловіка та дружини, які не перебувають у шлюбі. 11.11.2011 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON], на що вказує свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] Відповідно до довідки виданої Липовецькою міською радою від 15.04.2014 року за №1092, дитина [PERSON] проживає та зареєстрований біля матері [PERSON], яка й займається його вихованням (довідка органу місцевого самоврядування №1093 від 15.04.2014 року). Згідно Акту обстеження матеріально - побутових умов проживання [PERSON] затвердженого головою Липовецької міської ради 15.04.2014 року, [PERSON] проживає у житловому будинку, який належав її покійному дідусеві [PERSON] разом із чоловіком [PERSON] та двома дітьми, вона, [PERSON] та її чоловік [PERSON] не працюють. Син [PERSON] проживає біля матері, батько [PERSON] до дитини не навідується, участі у його вихованні не приймає, коштів на утримання дитини не надає. Як убачається із довідки виданої КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги, за період нагляду сімейним лікарем Липовецької АЗПСМ за дитиною [PERSON], [INFO], біологічний батько дитини станом здоров'я дитини не цікавиться, на прийом із дитиною жодного разу не звертався. За період відвідування дитиною [PERSON] дошкільного навчального закладу з 25.03.2013 року по березень 2014 року, біологічний батько вихованням дитини не цікавився, до навчального закладу не звертався та не навідувався (довідка видана Ясла - садок №2 "Малятко"). Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами спору є сімейними, відтак регулюються відповідними нормами Сімейного кодексу України. Статтею 150 СК України визначено обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, відповідно до якої поміж інших обов'язків, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Як слідує зі змісту ч.2 ст. 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Частина 2 ст. 157 СК України встановлює норму, якою закріплено, що, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Із змісту ст. 164 СК України, слідує, що мати батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до рекомендацій викладених у п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК . Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як убачається із Висновку складеного Липовецькою районною державною адміністрацією 15.09.2014 за №01-3698, комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Зважаючи на встановлені судом обставини, пояснення сторін та у контексті наведених вище правових норм регулювання предмета спору, суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що відповідач не піклуються про фізичний і духовний розвиток свого сина в обсязі можливостей, які він має, будучи ізольованим від суспільства та перебуваючи в місцях позбавлення волі, зокрема: не спілкується з дитиною в телефонному режимі в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не направляє листів. Ураховуючи те, що судом встановлено умови винної поведінки відповідача, свідомої зневаги їм своїми батьківськими обов'язками, суд дійшов до переконання про доцільність вжиття крайніх заходів юридичного впливу на відповідача та позбавлення його батьківських прав стосовно сина [PERSON], а відтак підстав для задоволення позову у цій частині позовних вимог. Що ж стосується вирішення питання про стягнення аліментів на утримання дитини , то слід вказати на наступне. Відповідно до ч.2 ст.166 вказаного Кодексу, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Наведене узгоджується і з приписами викладеними в ч.4 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" де передбачено, що позбавлення батьківських прав не звільняє від обов'язку утримувати дитину. Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і ( або) в твердій грошовій сумі. Згідно ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову (ст. 191 ч. 1 СК України). Врахувавши всі обставини, що мають істотне значення при визначенні розміру аліментів, як того вимагають положення визначені ст.182 Сімейного кодексу України, суд вважає, що відповідач, будучи особою працездатного віку, не маючи протипоказань до роботи, спроможний заробляти навіть в умовах відокремлених від суспільства шляхом залучення його до робіть за його ініціативою та виплачувати аліменти на сина в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають до часткового задоволення, оскільки позивачем не доведено, що відповідач має мінливий, не регулярний дохід, за наявності якого законодавець допускає стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 88 ч.3 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору за вимогами про стягнення аліментів, оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від їх сплати, а також на користь позивача судовий збір за вимогами про позбавлення батьківських прав, які підтверджені документально. Згідно ст. 367 ЦПК України дане рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного та

Outcome: partial