Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні позивача: Розтоківська сільська рада Рахівського району Закарпатської області про встановлення земельного сервітуту, посилаючись на те, що вона разом зі своєю сім"єю фактично проживає за адресою: [INFO] у житловому будинку, побудованому у 1982 році. Для будівництва вказаного будинку їй та її чоловікові [PERSON] рішенням загальних зборів колгоспників та рішенням-клопотанням виконкому сільської ради народних депутатів було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку на земельній ділянці площею 500 кв.м, яке затверджено рішенням виконкому Рахівської районної ради №210 від 30.10.1980 року. Зазначений будинок збудований з дотриманням державних будівельних норм і правил, які діяли на той час з розробкою відповідної проектної документації та з позначенням техніко- економічних показників об"єкта будівництва. Земельна ділянка площею 500 кв.м. відведена шляхом розроблення проекту забудови земельної ділянки індивідуального житлового будинку. У зв"язку з тим, що житловий будинок був запроектований на земельній ділянці, яка знаходиться на узвишші на відстані близько 100 метрів від проїзної дороги, до нього вела пішохідна стежка (позначена на картографівчних матеріалах) шириною від 1,2 до 1,5 метра, яка проходила біля іншого житлового будинку, який на той час належав її покійним батькам. З 1998 року у будинку батьків почала проживати внука її батьків [PERSON], яка після їх смерті почала поступово здійснювати добудови до основного будинку, чим змінювала конфігурацію пішохідної доріжки, ускладнюючи прохід, а в 2106 році [PERSON] миколаївна разом зі своїм чоловіком [PERSON] взагалі його перекрили, збудувавши сітчату металеву огорожу з одного боку та металічний паркан з іншого боку, який закритий замком. У зв"язку з тим, що стежка перекрита, вона та члени її сім"ї не взмозі в нормальний спосіб добратися до власного будинку. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок, доступ до її земельної ділянки з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідачів, проте відповідачі створюють їй перешкоди у проході через її земельну ділянку. Відповідачі безпідставно перекрили прохід до її будинку, чим порушили її законні права та інтереси. Саме тому вона змушена звернутися до суду для захисту своїх прав, шляхом встановлення земельного сервітуту. Вважає, що земельний сервітуту, який полягає у наданні їй права проходу та проїзду через земельну ділянку відповідача має бути поширений на частину земельної ділянки відповідача, визначену у плані забудови земельної ділянки. Такий спосіб встановлення земельного сервітуту є найменш обтяжливим для відповідачів, оскільки на даній частині земельної ділянки розташована доріжка, яка протягом багатьох років використовується для цих цілей. На підставі наведеного, просила встановити на її, [PERSON], користь земельний сервітуту, який полягає у праві проходу та проїзду на велосипеді, щодо земельної ділянки з, яка належить на праві власності відповідачас, [PERSON] та [PERSON], встановити, що земельний сервітуту має поширюватись на частину земельної ділянки, зазначеної у плані частини земельної ділянки, на яку пропонується поширити право земельного сервітуту. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених в позові. Просять поз задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та її і відповідача, [PERSON], представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що відповідачі мають інший прохід, проїзд до своєї земельної ділянки, також позивачки не зверталася до неї з пропозицією встановлення земельного сервітуту, як це передбачено чинним законодавством. Просять відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснила, що до дворогосподарства позивача вела стежка по земельній ділянці відповідачів. Відповідачами відзиву у встановлений судом строк не подавалося, тому суд розглядає справу за наявними в ній матеріалами в силу ст. 191 ЦПК України. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до такого висновку. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] - позивач по справі є власником житлового будинку №340 в с. Розтоки Рахівського району Закарпатської області, що підтверджується Випискою з погосподарської книги №07 на 2011-2015 р.р. №678 від 27 липня 2017 року, Рішенням виконкому Рахівської районної ради народних депутатів від 30.10.1980 року №210, Свідоцтвом №3 на забудову садиби в сільских населених пунктах, довідкою виконкому Розтоківської сільської ради Рахівського району Закарпатської області від 197 від 28.03.2017 року. Згідно пояснень позивача, відповідачі [PERSON] та [PERSON] є мешканцями сусіднього будинку №339 в с. Розтоки Рахівського району Закарпатської області, який раніше належав нині померлим батькам позивача, та після смерті яких, відповідачі здійснили добудови до основного будинку, чим змінили конфігурацію пішохідної доріжки, ускладнюючи прохід, а в 2016 році взагалі його перекрили, збудувавши сітчату металеву огорожу з одного боку та металічний паркан з іншого боку, який закритий замком. Позивач звернулася до суду з даним позовом і в його обгрунтування посилається на те, що у неї виникла необхідність для встановлення за нею права особистого, безстрокового, безоплатного земельного сервітуту відносно частини земельної ділянки, яка належить на праві власності відповідачам [PERSON] та [PERSON] для проходу та проїзду на велосипеді. Відповідно до ч.1ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ч.1,3 ст.402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Матеріалами справи не доводиться, що позивачем було направлено на адресу відповідачів пропозицію (оферта) про укладення Договору про встановлення особистого сервітуту де було б зазначено пропозицію встановити земельний сервітут для проходу позивача по відповідній земельній ділянці відповідачів, для доступу до свого домоволодіння. Відповідачі в судовому засіданні підтвердили, що пропозицій з приводу земельного сервітуту до них не надходило. Відповідно до ч.1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатацію ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Частиною першою ст.404 ЦК України, встановлено способи встановлення, в тому числі, можливостей земельного сервітуту, серед яких: право проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Відповідно до вимог ст. 98 Земельного Кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Згідно ч. 4 цієї ж статті Земельного Кодексу України, земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Статтею 99 Земельного Кодексу України визначено наступні види земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. Згідно п. 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16.04.2004 року №7 види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Крім того, чинним законодавством передбачено, що право проходу та проїзду на транспортних засобах, а також право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій є різними видами земельних сервітутів, а тому встановлення щодо земельної ділянки одного з них не означає можливість використання цієї земельної ділянки власником чи користувачем сусідньої земельної ділянки з іншою метою. За час розгляду справи жодним з учасників справи не доведено про належність відповідачам земельної ділянки, відносно якої вимагається встановлення земельного сервітуту, на праві власності, зареєстрованому у встановленому законодавством порядку, та цільове призначення такої земельної ділянки. Позивач не довела в судовому засіданні належними доказами, що право проходу до її житлового будинку не можливо без обмеження сервітутом земельної ділянки відповідачів. Обов'язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи, яка вимагає встановлення сервітуту, в інший спосіб. В судовому засіданні з пояснень відповідачів встанволено, що позивач має доступ до своєї земельної ділянки з додаткової сільської дороги, яку місцеве населення використовує для проходу та проїзду до своїх будівель далі по вулиці. Даною дорогою позивач може безперешкодно проходити до свого будинку, але для цього їй потрібно обійти двір відповідачів, а не прямо проходити через нього. При цьому, на відповідному шляху відсутні будь-які житлові будинки чи закриті дворогосподарства, які б унеможливлювали прохід чи проїзд на велосипеді. Вказана обставина позивачем [PERSON], в судовому засіданні не заперечувалася. Підставою для встановлення сервітуту є відсутність у будь - якої особи, у тому числі і у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном - сервітуту. Враховуючи вимоги закону, для забезпечення гарантованих прав власника земельної ділянки земельний сервітут має здійснюватися найменш обтяжливим способом. Це означає, що незручності у використанні власником своєї земельної ділянки, обтяженої земельним сервітутом, мають бути мінімальними, тобто такими, що суттєво не перешкоджають йому користуватися та розпоряджатися земельною ділянкою. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року №7 роз'яснено судам необхідність враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Враховуючи вищезазначені обставини суд вважає, позивачем не доведено належними доказами, що саме встановлення особистого, безстрокового, безоплатного земельного сервітуту стосовно земельної ділянки відповідачів є єдиним варіантом вирішення питання доступу до житлового будинку позивача, крім того в судовому засіданні було з'ясовано, що доступ та проїзд до земельної ділянки позивача можливий іншим способом, але позивача даний спосіб не влаштовує. При цьому із матеріалів справи вбачається, що позивачем надано до суду, як письмовий доказ, акт обстеження земельної ділянки, відносно якої вимагається сервітут, від 16 грудня 2016 року, складений депутатом сільської ради [PERSON] та земельною комісією в складі [PERSON], [PERSON], підписаного сільським головою [PERSON], для обгрунтування вказаних позовних вимог, однак, суд вважає даний документ є не належним доказом так, як даний акт не є процесуальним документом з приводу перевірки оспорюваного питання, оскільки уповноваженим органом місцевого самоврядування, в даному випадку, земельною комісією, складається протокол, на підставі якого орган місцевого самоврядування в порядку ст. 159 ЗК України вирішує земельний спрі, шляхом прийняття відповідного рішення. Крім того, даний акт не підписаний всіма членами згаданої земельної комісії. Більше того, вказаним Актом обстеження підтверджено лише факт проведення обстеження під"їзної пішохідної дороги ( стежки через двір відповідачів) до земельної ділянки позивача. Інші варіанти доступу ( сервітуту) даним обстеженням взагалі не досліджувались. Відповідно до ч.1, 2 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Також, не надано доказів звернення позивача з відповідним проектом договору до відповідачів з приводу вирішення даного питання. Позивач та його представник в судовому засіданні зазначили, що позивач з даного приводу до відповідачів не зверталася. Як зазначалось судом згідно ч.3 ст.402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Отже, якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду. За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed