Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.02.2018 близько 13-30 год. в м. Івано-Франківську по вул. Вовчинецькій, відповідач керуючи транспортним засобом марки «Фольксваген Гольф», д.н.з. [NUMBER] , при проїзді регульованого перехрестя на заборонений сигнал світлофора жовтого кольору, будучи не уважним не надав дорогу автомобілю «БМВ 523і» д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача, внаслідок чого відбулося зіткнення і автомобілі отримали механічні пошкодження. Відповідач порушив вимоги Правил дорожнього руху України, був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та визнаний судом 13.03.2019 року винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Оскільки автомобіль позивача зазнав ушкоджень, а автомобіль відповідача не був забезпеченим полісом цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, то просить стягнути з відповідача у відповідності до ст. 1187 ЦК України завдану ним шкоду в розмірі 12392,29 грн. ( в тому числі 2500 грн. за складення звіту про оцінку вартості матеріального збитку) та понесені витрати по оплаті судового збору, а також 20000,00 грн. моральних збитків. В судовому засідання сторона позивача просила задовольнити його позов. Сторона відповідача скористалася правом на відзив, відповідно до якого частково визнала позов у сумі 9892,29 грн. в частині матеріальних збитків, а в решті вимог позову відповідач просив відмовити. Представник відповідача підтримав зазначену позицію в судовому засіданні. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.03.2019, яка набрала законної сили 25.03.2019 [PERSON] визнано винним у вчиненні вищезгаданого ДТП. Оскільки автомобіль [PERSON] отримав значні механічні пошкодження від зіткнення з автомобілем під керуванням відповідача [PERSON] , який по матеріалах справи є винною особою у цьому зіткненні, то відповідно дії відповідача перебувають у причинному зв`язку з настанням наслідків - шкоди належному позивачеві автомобілю. Транспортний засіб [PERSON] на момент ДТП не був застрахований (а.с. 49), а тому страхового відшкодування позивач стверджує, що не отримував. Водночас позивач стверджує, що в досудовому порядку на його звернення відповідач не реагував, питання мирного врегулювання спору не вирішено. Згідно до Звіту №71/1 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу висновок про вартість виконаного ФОП Євченко Є.М . , копію якого долучено до матеріалів справи (а.с.11-37), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобілю «БМВ 523і» внаслідок ДТП складає 9892,29 грн. На підставі наведеного, позивач просить суд постановити рішення, яким стягнути на його користь із відповідача шкоду за пошкодження транспортного засобу в розмірі 9892,29 грн.; стягнути з відповідача витрати по оплаті послуг за складення звіту про оцінку вартості матеріального збитку в розмірі 2500,00 грн. та понесені витрати по оплаті судового збору в розмірі 768,40 грн. та 20000,00 грн. моральної шкоди. Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоду, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був , хоч цей договір і укладений на користь третьої особи. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування , але не зобовязує одержати його. Згідно ст.1166 ЦК України шкода відшкодовується особою яка завдала шкоду, тобто винною особою, а винною особа визнається відповідним рішенням, тобто з моменту, коли рішення суду вступило в законну силу. Відповідно до ст.ст.15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненнямособи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Згідно до ст. 55 Основного Закону, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Положеннями ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. Пунктом 8 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за статтею 1166 ЦК України доказуванню підлягає: 1) факт спричинення шкоди; 2) протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, 3) причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Так, згідно постанови Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.03.2019, яка набрала законної сили 25.03.2019 [PERSON] визнано винним у вчиненні ДТП, яке мало місце 10.02.2018р. (а.с.8-9). Вказаним судовим рішенням встановлено, що 10.02.2018 близько 13-30 год. в м. Івано-Франківську по вул. Вовчинецькій, відповідач керуючи транспортним засобом марки «Фольксваген Гольф», д.н.з. [NUMBER] , при проїзді регульованого перехрестя на заборонений сигнал світлофора жовтого кольору, будучи не уважним не надав дорогу автомобілю «БМВ 523і» д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача, внаслідок чого відбулося зіткнення і автомобілі отримали механічні пошкодження, тим самим вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже факти, встановлені постановою суду, яка набрала законної сили, а саме факт вчинення відповідачем ДТП, що встановлені вказаною ухвалою та матеріалами справи, суду не підлягає доказуванню за даною справою. Володільцем пошкодженого транспортного засобу був відповідач. Згідно із статтею 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). З метою встановлення вартості відновлювального ремонту, позивачем було замовлено Звіт №71/1 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу висновок про вартість . Відповідно до Звіту №71/1 виконаного ФОП [PERSON] (а.с.11-37), вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобілю «БМВ 523і» внаслідок ДТП складає 9892,29 грн., вартість наданого звіту про оцінку збитку №71/1 в сумі 2500,00 грн. була оплачена позивачем (а.с.37, а.с. зв. 37). Згідно ч. 1 ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Положеннями ч. 1 ст. 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно доположень ст. 12ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини,які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На переконання суду, надані позивачем докази, зокрема, судове рішення від 13.03.2019р. та Звіт №71/1 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу висновок про вартість, підтверджують факт спричинення шкоди, протиправність дій відповідача, наявність його вини, а також причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та наслідками у виді шкоди. Варто також зазначити, що відповідно до положень ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. За таких обставин, суд вважає доведеним факт порушення відповідачем прав та інтересів позивача. Отож суд приходить до переконання про підставність вимог позивача в частині стягнення з відповідача вартості матеріального збитку, заподіяного власнику автомобілю «БМВ 523і» внаслідок ДТП, що складає 9892,29 грн. та 2500,00 грн. витрат по оплаті вартості наданого звіту про оцінку збитку, а всього 12392,29 грн. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди, суд знаходить підстави і для часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з відповідача. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то суд зазначає таке. Так знайшов своє підтвердження факт того, що внаслідок дій відповідача по справі позивач зазнав душевних страждань та змушений був вживати заходи спрямовані на захист свого безпідставно порушеного права, в результаті чого безперечно зазнав моральної шкоди. Згідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України - розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 31.03.95р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" - розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч.5. ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому стороною позивача не представлено суду доказів які б підтверджували факт заподіяння позивачу інших втрат немайнового характеру внаслідок дій або бездіяльності відповідача, а також не наведено обґрунтування заявлених ним у відшкодування моральної шкоди суми у розмірі 20000,00 грн. Проте, на переконання суду сам по собі факт потрапляння позивача в ДТП, що сталася не з його вини та поза його бажанням безумовно свідчить про настання стресової ситуації, яка порушує звичний уклад життя та вказує про завдання позивачу певної моральної шкоди, а відтак визначений позивачем розмір сатисфакції в сумі 20000,00 грн. суд вважає можливим зменшити до 1000,00 грн. і в даному випадку вважає цей розмір таким, що відповідає обставинам справи. Тому позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідача суд вважає можливим задовольнити частково, стягнувши з останнього на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000,00 грн., який, на переконання суду, відповідає засадам розумності, співмірності і справедливості. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1-3ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 141 ЦПК України. Відповідач є інвалідом ІІІ групи, однак відповідно до вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» пільгами щодо сплати судового збору наділені особи з інвалідністю внаслідок Другої світової війни та сім`ї воїнів (партизанів), які загинули чи пропали безвісти, і прирівняні до них у встановленому порядку особи (п.8 ч. 1 зазначеної вище статті) та особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю (п.9 ч.1 вказаної вище статті), а відтак відповідач не звільняється від сплати судового збору. Щодо витрат по оплаті правової допомоги, то суду не представлено жодних доказів в обґрунтування понесених позивачем витрат у розмірі 15000,00 грн. на оплату правової допомоги, а відтак в даний час відсутні будь-які правові підстави для задоволення вказаної вимоги. На підставі наведеного та

Outcome: partial