Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося до суду з позовом, в якому просить звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], комора в підвалі площею 1,3 кв.м. Загальна площа квартири становить 70,3 кв.м., що належить [PERSON] на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2004 року шляхом визначеним статтею 38 Закону України «Про іпотеку», п.п. 6.5, 6.6 іпотечного договору, а саме на підставі рішення суду шляхом продажу майна Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк» (79000, м. Львів, вул. Грабовського, 11, рахунок № 32002100500 в ЛТУ НБУ м. Львова, МФО 325213, код ЄДРПОУ 19358632) від свого імені будь-якій особі покупцю згідно договору купівлі-продажу за ціною, визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу, для чого забезпечити право ПАТ «ВіЕс Банк» щодо всіх повноважень продавця (в тому числі, але не виключно: отримання дублікатів правовстановлюючих документів з відповідних установ, організацій, підприємств незалежно від форм власності та підпорядкування чи органів нотаріату, здійснення будь-яких платежів за продавця, отримувати будь-які документи, довідки, витяги, а також вільного доступу уповноважених представників банку до предмету іпотеки) необхідних для здійснення такого продажу, а кошти одержані від реалізації скерувати для задоволення вимог ПАТ «ВіЕс Банк» за кредитним договором № KF 48546 від 16.04.2008р. в розмірі 68 078,34 доларів США, що по курсу НБУ станом на 19.08.2014 року еквівалентно 890 009,31грн., а такожзакріпити за Публічним акціонерним товариством «ВіЕс Банк»права управителя, щодо: вільного доступу представників управителя та інших осіб визначених управителем, до майна що передано в управління; укладення договорів оренди майна в управління з третіми особами; розпорядження коштами, отриманими за результатами управління майном; укладення договорів відповідального зберігання майна, що передається в управління з третіми особами; представляти інтереси у всіх установах чи підприємствах, незалежно від організаційної форми та підпорядкування, з питань, пов'язаних з замовленням, посвідченням, отриманням необхідних документів (в тому числі у відповідній райдержадміністрації, в органах місцевого самоврядування, в банківських установах, житлово-комунальних органах, в органах державної пожежної охорони, в органах газопостачання, у відповідному структурному підрозділі енергозабезпечувальної установи, в органах зв'язку, водоканалу та інших підприємствах, установах, організаціях) з питань, що стосуються належного здійснення управління майном, передачу в оренду, забезпеченням майна електроенергією, водо- та газопостачанням, телефонним зв'язком; здійснювати реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (в тому числі, але не виключно, права власності, інших речових прав, обтяжень речових прав тощо, щодо їх виникнення, припинення, переходу, зміни тощо); підписувати і подавати заяви про надання витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію припинення іпотеки та про державну реєстрацію припинення обтяження нерухомого майна; володіти, користуватися і розпоряджатися майном у встановлених чинним в Україні законодавством та цим договором; інші права, необхідні для здійснення належного управління майном, а також просить виселити з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] [PERSON], [PERSON], [PERSON] та стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно з кредитним договором № KF 48546 від 16.04.2008р. ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк»,надав відповідачу [PERSON] споживчий кредит на суму 80 000 доларів США, зі сплатою процентної ставки за кредитом 12,5% річних з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 14.04.2023 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16.04.2008 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав в іпотеку квартиру [ADDRESS], комора в підвалі 1,3 кв.м. Загальна площа квартири становить 70,3 кв.м., що належить відповідачу-1 на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2004 року. Позивачем умови кредитного договору виконано, однак [PERSON] свої зобов'язання не виконав та порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 68 078,34 доларів США, що еквівалентно 890 009,31 грн. З метою захисту своїх прав та погашення заборгованості позивач звертається до суду для звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій позов підтримав в повному обсязі, просить справу розглядати у його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи наведене та відсутність заперечень зі сторони позивача, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Згідно з ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Положеннями ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. Відповідно ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що 16.04.2008р. між ВАТ «Електрон Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕс Банк»та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № KF 48546, згідно якого позивач надав відповідачу-1споживчий кредит на суму 80 000 доларів США, зі сплатою процентної ставки за кредитом 12,5% річних з кінцевим терміном погашення кредиту не пізніше 14.04.2023 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.04.2008р. між ВАТ «Електрон Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір,посвідчений приватним нотаріусом Львівського міської нотаріального округу Левченко Л.Г., відповідно до якого відповідач-1 передав в іпотеку квартиру [ADDRESS], комора в підвалі 1,3 кв.м. Загальна площа квартири становить 70,3 кв.м., що належить [PERSON] на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.09.2004 року. Відповідно до п.2 іпотечного договору загальна вартість предмету іпотеки становить 29 153,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] порушив зобов'язання по кредитному договору, допустивши порушення термінів повернення кредитних коштів у зв'язку з чим, станом на 19.08.2014 року загальна сума заборгованості перед позивачем за кредитним договором № KF 48546становить 68 078,34 доларів США, що еквівалентно 890 009,31 грн., з яких 61 999,08 доларів США(що становить 810 533,25 грн.) - заборгованість по кредиту; 3 700,36 доларів США (що становить 48 375,96 грн.) -заборгованість по відсотках; 2 378,90 доларів США (що становить 31 100,10 грн.) - пеня за кредитним договором. Згідно ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави). Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені ст.16 ЦК України. Крім перелічених у ч.2 цієї статті способів захисту, також зазначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів по договору іпотеки в судовому порядку визначений Законом України "Про іпотеку". У частині 1 ст.1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 3гідно з ч. 1 ст. 33 3акону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст.ст. 11 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання, майновий поручитель відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя нерухомим майном, що є предметом іпотеки. Положеннями ст. 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Вказані положення, відповідно до ч. 2 ст. 35 цього Закону, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Пунктом 19 договору іпотеки передбачено, що реалізація предмету іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду шляхом продажу предмету іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу. Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання [PERSON]своїх зобов'язань щодо сплати кредиту позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що у квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], а відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою:[ADDRESS]. Згідно із частинами першою, другою статті 39 України "Про іпотеку", в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. Згідно п.43 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 р. за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати наступне. Відповідно до ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.40 Закону України «Про іпотеку», ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як за підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За змістом частини другої статті 40 Закону України "Про іпотеку" та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана [PERSON] у власність за договором дарування Р.№3-1971 від 07.09.2004 року, а не за рахунок кредитних коштів, договір іпотеки був укладений 16.04.2008 року. Відповідно до кредитного договору № KF 45871 від 16.04.2008 року кредитні кошти надавались на придбання продукції, для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, а не на купівлю квартири.Таким чином, cуд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові №6-39цс15 від 18.03.2015 року, прийнятій за результатами перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції ч. 2 статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами Закону України «Про іпотеку» при вирішенні спорів про виселення мешканців із будинку, який є предметом іпотеки й був придбаний не за рахунок кредитних. Згідно з приписами ч. 1 ст. 3607 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до п.43 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 р. за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що відповідачі отримали письмові вимоги про виселення та доказів проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі. Таким чином, вимога банку щодо виселення відповідачів з житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], задоволенню не підлягає. Крім того, 03 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» №1304-VII. Відповідно до п. 1 ст. 1, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Як вбачається з отриманої на запит суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, у відповідачів не знаходиться у власності інше нерухоме житлове майно, а тому суд приходить до висновку, що адреса за якою зареєстровані відповідачі являється їхнім постійним місцем проживання. Таким чином, матеріали цивільної справи містять докази того, що [PERSON] отримав споживчий кредит в іноземній валюті (п.1.1, п.1.4 кредитного договору), загальна площа такого нерухомого житла не перевищує 140 кв.м, це житло використовується як місце постійного проживання відповідачів, в останніх не знаходиться у власності інше нерухоме житлове майно, а зазначене житлове приміщення передане банку в іпотеку. Враховуючи наведене, а також те, що в матеріалах справи не міститься жодних відомостей щодо наявності у боржника іншого нерухомого майна, на дані правовідносини поширюються приписи Закону №1304-VII. Встановлений Законом №1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Як вбачається із позовної заяви, позивач з посиланням на ст.34 Закону України «Про іпотеку», просив закріпити за ним права управителя. Згідно зі ст. 34 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначення предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. Таким чином, передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Зважаючи на те, що позивач в позовній заяві не обґрунтував належними доказами вимогу щодо передачі йому предмета іпотеки в управління, не зазначив умов, на яких може бути передане йому вказане майно, а лише послався на положення ст. 34 Закону України "Про іпотеку", суд приходить до висновку, що про те, що вказана вимога не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати, а саме судовий збір в розмірі 3654,00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved