Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про захист права на повагу до гідності та честі, покладання зобов"язання вчинити дії чи заборона вчиняти дії, мотивуючи свої вимоги тим, що він з вересня 2014 року діє в інтересах [PERSON], на утриманні якої перебуває троє дітей, та яка перебуває у родинних стосунках з [PERSON] (рідні сестри). У квітні 2016 року [PERSON], колишній чоловік [PERSON], звернувся до Управління поліції Оболонського району із заявою про вчинення позивачем кримінального правопорушення. У своїх поясненнях [PERSON] посилається на відомості, отримані безпосередньо від відповідача, що вказує на наявність ознак попередньої змови групи осіб. Також відповідні пояснення були подані і відповідачкою, в яких вона стверджує про наявність певних фактів щодо відносин позивача та малолітньої дочки [PERSON] Але викладені у поясненнях факти не відповідають дійсності. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) визнати відомості, викладені у поясненні від 01.04.2016 року, поданому [PERSON] до Оболонського УП Національної поліції у м. Києві, такими, які містять у собі неправдиву інформацію; 2) зобов"язати [PERSON] спростувати факти та обставини, викладені у поясненні від 01.04.2016 року, поданому до Оболонського УП Національної поліції у м. Києві у тому ж порядку, в якому такі відомості були поширені, а саме: складанням та поданням до Оболонського УП Національної поліції у м. Києві заяву про спростування фактів та обставин з одночасним відкликанням свого пояснення від 01.04.2016 року у порядку повного його скасування. У судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав свої позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Пояснили, що викладені у поясненнях до поліції факти мали місце, відповідачка про це повідомила [PERSON] Викладені у зверненні факти підлягають перевірці правоохоронними органами. Вважають, що підстав для задоволення позовних вимог немає, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими. Третя особа - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав пояснення відповідачки [PERSON], у задоволенні позову просив відмовити. Вислухавши пояснення позивача, відповідачки, представника відповідачки, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є представником [PERSON] відповідно до довіреності № 1053 від 25.09.2014 року. [PERSON] та відповідачка [PERSON] є рідними сестрами, а третя особа [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що у квітні 2016 року [PERSON] звернувся до Управління поліції Оболонського району із заявою про вчинення позивачем кримінального правопорушення. У своїх поясненнях [PERSON] посилається на відомості, отримані безпосередньо від відповідачки, що вказує на наявність ознак попередньої змови групи осіб. Також відповідні пояснення були подані і відповідачкою, в яких вона стверджує про наявність певних фактів щодо відносин позивача та малолітньої дочки [PERSON], але викладені у поясненнях факти не відповідають дійсності, тому позивач і звертається до суду з даним позовом. Як встановлено при розгляді справи, третя особа [PERSON] 01.04.2016 року звернувся до Оболонського Управління поліції із заявою про кримінальне правопорушення (а.с.7-8), в якій зазначає про те, що [PERSON] повідомила йому про те, що його малолітня дочка [PERSON] розповідала про те, що бачила оголеного [PERSON], включно з анатомічними ознаками його приналежності до чоловічої статі, та інші подробиці його непристойної поведінки, що дає йому підстави стверджувати про вчинення останнім щодо малолітньої дочки дій, що кваліфікуються як розбещення неповнолітньої. На цій підставі третя особа просив внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за його заявою та розпочати досудове розслідування. Після подачі відповідної заяви свої пояснення також надала і відповідачка [PERSON] (а.с.5). В даних поясненнях відповідачка зазначала про те, що влітку 2015 року малолітня [PERSON] розповідала її дочці про те, що бачила у ванній оголеного [PERSON] а також малолітній син [PERSON] [PERSON] повідомив, що позивач та [PERSON] систематично знаходяться за місцем свого проживання оголені та такий стан ніби зі слів позивача є звичайним. Крім того, у поясненнях зазначено про те, що дочка третьої особа [PERSON] розповідала відповідачці про те, що їй соромно за свою матір за фотографії, які відповідачка бачила із зображенням [PERSON] оголеної у ванній з прикриттям руками інтимних місць тіла. Також у поясненнях вказано про те, що зі слів малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] їй стало відомо про те, що позивач обмежує їх у вживанні солодощів та м"ясних продуктів, а вказані продукти з"їдає сам. Але всі викладені факти позивач вважає недостовірними, не підтвердженими жодними належними доказами, а тому і звернувся до суду з даним позовом. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] повністю підтвердили пояснення позивача щодо спростування обставин, викладених у поясненнях [PERSON] Також зазначили, що позивач на даний час проживає разом з [PERSON], допомагає виховувати неповнолітніх дітей, навчає їх, привчає до спорту, повністю займається їх вихованням, жодних неправомірних дій стосовно дітей не допускає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір"ю [PERSON] та [PERSON] Під час перебування разом з дітьми на дачі вона чула, як [PERSON] розповідала про те, що вона разом з [PERSON] купалася у ванній, що бачила позивача оголеним, а онук [PERSON] розповідав про те, що у квартирі вони всі ходять оголеними. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов′язаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов′язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв′язку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім′ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об′єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов′язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов′язків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також згідно із п.17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 16 вищевказаної Постанови Пленуму відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов"язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 року № 8-рп\\2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим, наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов"язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Як вбачається з письмових матеріалів справи, зокрема пояснень, наданих [PERSON], в них зазначено інформацію, яку [PERSON] дізналася від своїх рідних дітей, яким довіряє, а також безпосередньо від [PERSON]. У свою чергу вказані відомості стали відомі дітям відповідачки безпосередньо від [PERSON] [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, з наведеного можна зробити висновок про те, що повідомлення [PERSON] відомих [PERSON] обставин щодо поведінки [PERSON], а згодом - підтвердження цих обставин в органах поліції, було викликано занепокоєнням [PERSON] щодо фізичного та психологічного стану малолітніх дітей, які є членами її родини, та доводяться їй племінниками. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 ЦК Української РСР (справа про поширення відомостей) (справа № 1-9/2003) від 10.04.2003 року № 8-рп/2003 встановлено, що положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР "поширив такі відомості" в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконання функціональних обов"язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. В мотивувальній частині вказаного Рішення Конституційний Суд України зробив висновок, відповідно до якого звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання законів посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення за змістом частини першої статті 7 Цивільного кодексу не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду" суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Конвенції, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як "Обершлік проти Австрії" (1991), "Лінгенс проти Австрії", в якій йшлося про те, що критика є неприпустимою й карною за умови її спрямування проти звичайної людини, і є припустимою відносно політика, також у справі "Кастелс проти Іспанії" судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес. У п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хендісайд проти Сполученого королівства" (07.12.1976) вказано, що свобода вираження поглядів складає одну із основних підвалин суспільства, одну із основних умов його прогресу та розвитку кожного особа. Обмежувана пунктом 2 ст. 10 свобода вираження поглядів пов'язана не лише з "інформацією" або з "ідеями", які ображають, шокують або непокоять країну або якусь частину суспільства. Цього потребують плюралізм, толерантність та дух відкритості, без яких не може бути демократичного суспільства. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Конвенції, що ратифікована Україною, викладені у поясненнях [PERSON] факти, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію особи, стосовно якої вони поширені. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а також у зв"язку з тим, що обставини, повідомлені відповідачкою правоохоронному органу, підлягають перевірці уповноваженими посадовими особами, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. Що стосується заяви представника відповідача про стягнення з позивачки витрат на правову допомогу, то слід зазначити наступне. Як встановлено при розгляді справи, між відповідачкою [PERSON] та Адвокатським бюро "Володимира Руденка" 03.10.2016 року був укладений Договір № 15/2016 про надання правової допомоги. Інтереси відповідачки у судових засіданнях представляв адвокат Руденко В.Б., що підтверджується ордером від 03.10.2016 року. 08.11.2016 року був складений Акт приймання-передачі правової допомоги до Договору від 03.10.2016 року, відповідно до якого загальна вартість робіт становить 1200, 00 грн., зокрема, за складання процесуальних документів та участь у судових засіданнях. Вказана сума була сплачена відповідачкою, згідно квитанції від 06.10.2016 року. Як встановлено діючим законодавством, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною і особою, яка надає правову допомогу. Відповідно до вимог діючого законодавства єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги, має бути законним за формою і порядком внесення і розумно обгрунтованим за розміром. При визначенні обгрунтованого розміру гонорару беруть до уваги такі фактори: 1) обсяг часу і роботи, що вимагаються для належного виконання дорученням; ступінь складності та новизни правових питань, що стосуються доручення; необхідність досвіду для його успішного завершення; 2) вірогідність того, що прийняття доручення перешкоджатиме прийняттю адвокатом інших доручень або суттєво ускладнить їх виконання у звичайному часовому режимі; 3) необхідність виїзду у відрядження; 4) важливість доручення для клієнта; 5) роль адвоката в досягненні гіпотетичного результату, якого бажає клієнт; 6) досягнення за результатами виконання доручення позитивного результату, якого бажає клієнт; 7) особливі або додаткові вимоги клієнта щодо строків виконання доручення; 8) характер і тривалість професійних відносин адвоката з клієнтом; 9) професійний досвід, науково-теоретична підготовка, репутація, значні професійні здібності адвоката. Жоден з цих факторів не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв"язку щодо обставин кожного конкретного випадку. Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов"язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов"язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату. Самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат, якщо адвокат в судових засіданнях участі не брав. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов"язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Вказівка законодавця на обмеження розміру компенсації витрат на правову допомогу законом свідчить, що ці витрати не будуть відшкодовуватися в повному розмірі, якщо вони перевищуватимуть певну суму. При визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката по конкретній справі, адресований клієнту. Як вбачається з письмових матеріалів справи, договір про надання правової допомоги був укладений між відповідачкою та Адвокатським бюро, витрати за надання правової допомоги відповідачкою також були сплачені на рахунок Адвокатського бюро, у судових засіданнях приймав участь адвокат Руденко В.Б., згідно ордеру. На підтвердження відповідності понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатським бюро та адвокатом допомоги відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, окрім договору, акту та квитанції про сплату наданих послуг. Відсутність відповідних доказів не дає можливості суду визначити відповідність понесених стороною витрат наданій правовій допомозі. З урахуванням вищевикладеного та вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що підстав для задоволення заяви [PERSON] про відшкодування витрат на правову допомогу немає, а тому у задоволенні заяви повинно бути відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed