Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

В грудні 2014року [PERSON] звернувся до суду з позовом до приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет" про стягнення заборгованості по заробітній платі, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі за період з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року в сумі 9940 грн. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що він був прийнятий на роботу в ПП „Компанія „ІнексУкрПаркет" на посаду муляра згідно наказу № 65-к від 27.07.2010 року, а згідно наказу № 33-к від 17.10.2014 року його було звільнено з роботи за угодою сторін. Позивач вказував, що заробітна плата з жовтня 2013 року по жовтень 2014 року відповідачем йому не виплачена, і відповідно, заборгованість по заробітній платі становить 9940 грн. Заочним рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.12. 2014року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто з приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 9940 грн. Судом також вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Новозаводського районного суду м.Чернігова від 21.01.2015 року заяву приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет" про перегляд заочного рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 23.12.2014 року залишено без задоволення (а.с. 30-31). В апеляційній скарзі приватне підприємство „Компанія „ІнексУкрПаркет" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що рішення судом першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, воно є необґрунтованим. Апелянт вказує, що суд першої інстанції розглянув справу 23.12.2014року у відсутності відповідача, проте, як вважає апелянт, суд мав би відкласти розгляд справи відповідно до статті 169 ЦПК України, надавши відповідачу можливість представити свої заперечення щодо вимог заявленого позову. Апелянт також зазначає, що при розгляді справи по суті суд першої інстанції не врахував положень статей: 94, 96, 97 КЗпП України, оскільки судом не було враховано, що сума, яка підлягає виплаті позивачу, є значно меншою, ніж сума, яка зазначена в довідці. Також апелянт вказує, що підприємство знаходиться у скрутному матеріальному становищі, і вказану обставину необхідно було врахувати при вирішенні спору. В судове засідання апеляційного суду представник відповідача, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с.60,61,62,67),не з'явився. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4ч.1статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши перший та другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції: ''Позовні вимоги [PERSON] до приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет" про стягнення заборгованості по заробітній платі-задовольнити частково. Стягнути з приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2014року по 01.10.2014року в сумі 6455 грн. 37 коп.'' В іншій частині заочне рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23.12.2014 року підлягає залишенню без змін. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що [PERSON] був прийнятий на роботу на підприємство відповідача на посаду муляра згідно наказу № 65-к від 27.07.2010 року, а згідно наказу № 33-к від 17.10.2014 року-звільнений з роботи за угодою сторін за п. 1 статті 36 КЗпП України. (а.с. 8-10). 01.12.2014року [PERSON] звернувся до відповідача з відповідною заявою, в якій просив видати йому довідку щодо заборгованості по заробітній платі (а.с.1а-2), проте, вказана довідка йому відповідачем видана не була. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] та стягуючи на користь позивача з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 9940грн., суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушив право позивача на своєчасне отримання заробітної плати, строки розрахунку при звільненні, що передбачено статтями: 47,116 КЗпП України, також суд першої інстанції зазначив в оскаржуваному рішенні, що відповідач не спростував суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 9940грн., вказану позивачем в позовній заяві. Апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції щодо необхідності стягнення заборгованості по заробітній платі з відповідача на користь позивача є обґрунтованим та таким, що узгоджується з нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема, приписами статті 43 Конституції України. Відповідно до ч.1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата-це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 статті 21 Закону України „Про оплату праці", працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі статтею 22 вказаного закону, яка регламентує гарантії дотримання прав щодо оплати праці, суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідач, заборгувавши позивачу заробітну плату, порушив право позивача на своєчасне отримання заробітної плати, що передбачено статтею 115 КЗпП України, і за даних обставин заборгованість по заробітній платі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що стягуючи на користь позивача з відповідача заборгованість по заробітній платі, суд першої інстанції належним чином не перевірив розміру вказаної заборгованості. Зокрема, предметом дослідження апеляційного суду була довідка відповідача (а.с.68), відповідно до якої заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі з лютого 2014 року по жовтень 2014 року становить 6455грн. 37коп. В судовому засіданні апеляційного суду позивач просив вказану суму заборгованості стягнути на його користь з відповідача. За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції необхідно змінити, виклавши перший та другий абзац його резолютивної частини в наступній редакції: ''Позовні вимоги [PERSON] до приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет" про стягнення заборгованості по заробітній платі-задовольнити частково. Стягнути з приватного підприємства „Компанія „ІнексУкрПаркет"на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з 01.02.2014року по 01.10.2014року в сумі 6455 грн.37 коп.''. В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін. Доводи апеляційної скарги щодо скрутного матеріального стану підприємства не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, оскільки фінансовий стан відповідача не звільняє його, як роботодавця від обов'язку проводити оплату праці робітника відповідно до приписів закону. Твердження апелянта відносно того, що суд першої інстанції безпідставно 23.12.2014року не відклав розгляд справи на іншу дату з причини неявки представника відповідача в судове засідання, також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, повідомлення про вручення 12.12.2014року судової повістки відповідачу (а.с.16), відповідач був належним чином повідомлений судом про час і місце розгляду справи. Проте, в судове засідання представник відповідача не з'явився, при цьому не повідомив суд про поважність причин своєї неявки та, відповідно, не подав клопотання про відкладення розгляду справи. За даних обставин, виходячи з приписів статті 169 ЦПК України, у суду не було підстав для відкладення розгляду справи.

Outcome: partial