Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

У листопаді 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача у якому просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 липня 2017 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, зареєстрований в реєстрі № 8409, за яким стягнуто заборгованість за кредитним договором № ODXRRX14400098 від 06.10.2008 року з [PERSON] у розмірі 10230,43 (десять тисяч двісті тридцять грн. сорок три коп.). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що про вчинення вказаного виконавчого напису останній стало відомо в кінці квітня 2019 року, після того як вона з`явилася за викликом старшого державного виконавця Моргун О.В. до Другого Приморського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, який повідомив про примусове виконання в рамках виконавчого провадження №55577300 відкритого на підставі виконавчого напису від 14 липня 2017 року вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, зареєстрованого в реєстрі № 8409. Вказаний виконавчий напис вчинено з порушеннями вимог законодавства, зокрема, стягувачем не було надано необхідних документів, згідно яких стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, без встановлення безспірності боргу, виконавчий напис було вчинено за межами трьох річного терміну, передбаченого ч. 1 ст. 88 Закону України «Про нотаріат», а нарахування штрафів та пені є незаконним. 19 грудня 2019 року позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі. 04.02.2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подав відзив на вказану позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свою позицію аргументували, тим, що всі необхідні документи для вчинення виконавчого напису були подані і вказали, що сума заборгованості є безспірна. 21.02.2020 року представник [PERSON] подав до суду заяву про уточнення позовних шляхом збільшення розміру позовних вимог. В якій зазначив, що 06.11.2019 року, в рамках ВП №55577300, державним виконавцем Моргуном О.В. видано постанову про закінчення виконавчого провадження, якою вказано, що у зв`язку з тим, що вимоги виконавчого документу виконані в повному обсязі зі стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, а відтак, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», дане ВП з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису №8409 від 14.07.2017 постановлено закінчити, а тому просив стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» безпідставно набуті кошти у розмірі 13\~433,47 гривень. Того ж дня, судом постановлена ухвала про витребування у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича, завірену належним чином копію нотаріальної справи сформованої за виконавчим написом від 14.07.2017 року, вчиненим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., зареєстрованого в реєстрі за № 8409. 08 липня 2020 року Приморський районний суд м. Одеси постановив ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду справи по суті. Представник [PERSON] [PERSON] подав заяву про проведення судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Представник АТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович у судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений. Відповідно до ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до позову документи, приходить до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч. 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14 липня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 8409, згідно з яким запропоновано стягнути заборгованість на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» з [PERSON] не сплачену в строк за кредитним договором № ODXRRX14400098 від 06.10.2008 року у розмірі 10230,43 (десять тисяч двісті тридцять грн. сорок три коп.), з яких: -заборгованість з пені 9267,08 (дев`ять тисяч двісті шістдесят сім грн. 8 коп.); -заборгованість по штрафам (фіксована частина) 500,00 (п`ятсот грн.); -заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості) 463,35 (чотириста шістдесят три грн. тридцять п`ять коп.). А також запропоновано стягнути витрати за вчинення виконавчого у сумі 1800 (одна тисячу вісімсот грн.). При вчиненні виконавчого напису нотаріус керувався, зокрема, Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999р., в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014р. Відповідно до пункту 19 статті 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, як вчинення виконавчого напису. Виконавчий напис - це розпорядження нотаріального органу про примусове стягнення з боржника на користь кредитора грошових сум або передачу чи повернення майна кредитору, вчинене на документах, які підтверджують зобов`язання боржника. В основі вчинення цієї нотаріальної дії лежить факт безспірності певної заборгованості. Частиною 1 статті 88 Закону України "Про нотаріат" встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Аналогічні положення містяться в пункті 3.1. Глави 16 "Вчинення виконавчих написів" Розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (далі за текстом - Порядок). Отже, виконавчий напис вчиняється нотаріусом за наявності двох умов: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і якщо з моменту виникнення права на позасудове вирішення спору не минув строк, передбачений законом. Частиною 1 статті 87 Закону України "Про нотаріат" передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (частина 2 статті 87 Закону України "Про нотаріат"). Згідно з пунктами 1.1., 1.2., 3.2., 3.5. Глави 16 "Вчинення виконавчих написів" Розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 (далі за текстом - Перелік). Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999р. Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з цим, Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Тобто, на момент вчинення спірного виконавчого напису (14.07.2017року) вже існувало судове рішення, що набрало законної сили, яким повернуто у дію попередню редакцію постанову Кабінету Міністрів України «Про затвердження Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України "Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів" № 1172 в редакції від 29.11.2001р. Пунктом 1 зазначеного Переліку в редакції від 29.11.2001 передбачено, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 "Вчинення виконавчих написів" розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 (в редакції чинній станом на дату вчинення спірного виконавчого напису) встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Отже, станом на 14.07.2017 року - дату вчинення спірного виконавчого напису нотаріуса чинне законодавство передбачало можливість вчинення виконавчого напису лише за умови подання оригіналу нотаріально посвідченого договору чи його дублікату, що має силу оригіналу. Однак, для вчинення виконавчого напису представником відповідача приватному нотаріусу Швецю Р. О. були надані такі документи: заяву про вчинення виконавчого напису; кредитний договір (анкету-заяву позичальника); розрахунок заборгованості за договором; копія письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, опис вкладення у цінний лист. Вчинення нотаріусом виконавчого напису за відсутності надання йому особою, яка звертається із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, необхідних оригіналів нотаріально посвідчених договорів чи їх дублікатів має наслідком визнання такого виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Аналогічну позицію щодо застосування норм матеріального права висловлено Верховним Судом в постанові від 29 січня 2019 року у справі № 910/13233/17. Крім цього, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Відповідно до ч. 1 ст. 39 Закону «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок Верховного Суду міститься у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 320/7932/16-ц. Судом встановлено, що у виконавчому написі нотаріусом запропоновано стягнути заборгованість по штрафам, зокрема, у фіксованій частині в розмірі 500 грн. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, встановлено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених договором, більш, ніж на 30 днів, клієнт зобов`язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 гривень +5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з врахуванням нарахованих і прострочених відсотків і комісій. З огляду на те, що ст. 549 ЦК України не передбачено встановлення штрафу в твердій грошовій сумі, заборгованості в сумі 500 грн. штрафу (фіксована частина) стягненню не підлягає. Крім того, у виконавчому написі нотаріусом запропоновано стягнути пеню у розмірі 9267,08 грн. та штрафи у розмірі 500 грн. (фіксована частина) та 463,35 грн. (відсоток від суми заборгованості). Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі №6-2003 цс15. Умовами та правилами надання банківських послуг сплата пені та штрафу передбачені за порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, тобто за одне й те саме порушення. Таким чином, нотаріусом незаконно включено в розмір заборгованості за кредитним договором, яку запропоновано стягнути за виконавчим написом, суму штрафів у розмірі 963,35 грн. Крім цього, судом встановлено, що відповідно до п. 3.4. Глави 16 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Виходячи зі змісту оскаржуваного виконавчого напису строк, за який проводиться стягнення 3172 днів, а саме: з 06.10.2008 року по 13.06.2017 року, тобто майже дев`ять років. Судом встановлено, що останній платіж за кредитним договором позивач здійснила ще у 2012 році, відтак ще у 2012 році розпочався строк для пред`явлення відповідачем вимоги до позивача, який, відповідно, закінчився у 2015 р. Отже, відповідачем пропущений встановлений чинним законодавством України трирічний строк для звернення до нотаріуса з вимогою вчинити виконавчий напис. Однак, нотаріусом не було враховано того, що Банк звернувся до останнього з пропущенням таких строків, та як наслідок було незаконно вчинено виконавчий напис. Отже, суд приходить до висновку, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. не було дотримано умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржник виходячи з наступного. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача є обґрунтованими, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому позовні вимоги в частині визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 14 липня 2017 року вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, зареєстрований в реєстрі № 8409, за яким стягнуто заборгованість за кредитним договором № ODXRRX14400098 від 06.10.2008 року з [PERSON] у розмірі 10230,43 (десять тисяч двісті тридцять грн. сорок три коп.) підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів. Судом встановлено, що 06.11.2019 року, в рамках ВП № 55577300, державним виконавцем Моргуном О.В. видано постанову про закінчення виконавчого провадження, якою вказано, що у зв`язку з тим, що вимоги виконавчого документу виконані в повному обсязі зі стягненням виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій, а відтак, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження», ВП з примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису №8409 від 14.07.2017 постановлено закінчити. Крім цього, у матеріалах справи наявний звіт по транзакціях з використанням/без використання БПК, що були випущені до рахунку [NUMBER] в валюті UAH, обслуговується в відділенні №8 ПУМБ в м. Одесі власник рахунку [PERSON] за період з 2019-05-01 по 2019-10-3. В якому вбачається, що з рахунку позивача було списано кошти у розмірі 13 433,47 грн., з них - 12 030,43 грн. в рахунок суми нарахованого боргу, 200 грн. в рахунок витрат на проведення виконавчих дій, 1 203,04 грн. в рахунок виконавчого збору. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Позивач звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та повернення безпідставно стягнутих з неї сум заборгованості за оскаржуваним виконавчим написом. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підстави статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Отже, вказані докази свідчать про те, що відповідач набув утримані з банківського рахунку позивача грошові кошти у розмірі 13 433,47 гривень за виконавчим написом нотаріуса, який оскаржується у даній справі. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» грошових коштів у сумі 13 433,47 грн. підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 12 030,43 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з положень ч. 1 ст. 133 ЦПК України, згідно якої судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що позивачем не надано жодних доказів, які підтверджують понесені останньою судових витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] необхідно стягнути 1509,20 грн. судового збору. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обґрунтовуючи своє рішення, суд бере до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якого суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, та враховує, згідно що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

Outcome: partial