Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач ПАТ "Київенерго" звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], за вказаною квартирою відкрито особовий рахунок [NUMBER], за яким позивач здійснює постачання електроенергії до вказаної квартири. За результатами аналізу оплат позивачем було з"ясовано, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачує за фактичне щомісячне споживання електричної енергії, у зв"язку з чим станом на 01.06.2013 року виникла заборгованість за спожиту електроенергію в розмірі 738, 91 грн., що підтверджується особовою карткою відповідача. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за спожиту електричну енергію в розмірі 738, 91 грн., 3 % річних та інфляційну складову боргу в розмірі 193, 41 грн. та судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ "Київенерго" про усунення порушень прав споживача житлово-комунальних послуг, мотивуючи свої вимоги тим, що він є пенсіонером і разом з сім"єю проживає в квартирі [ADDRESS]. Він регулярно в повному обсязі здійснює оплату всіх комунальних послуг, в тому числі і за електроенергію. Відповідач зазначає про те, що йому позивач не пропонував укласти Договір про електропостачання, а також ніхто не повідомляв, хто є виконавцем даної послуги. Влітку 2012 року позивачем був виявлений у нього борг, який виник у 2008 році, в результаті чого були нараховані відсотки, після чого електроенергія у квартирі була відключена без вручення попередження. В липні 2012 року він сплатив грошові кошти за електроенергію і електропостачання було відновлено. Наприкінці 2012 року позивачем було повторно припинено постачання електроенергії до квартири відповідача. Вважає дії позивача щодо відключення від електропостачання його квартири незаконними. На підставі викладеного відповідач вимушений звернутися до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд: - визнати відсутність договірних відносин між сторонами у сфері надання житлово-комунальних послуг, що є порушенням з боку позивача вимог ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"; - визнати безпідставними нарахування заборгованості за спожиту електроенергію, відповідні відсотки та інфляційну складову як такі, що не відповідають фактичному споживанню електроенергії та відповідній оплаті її; знаходяться за межами встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку позовної давності; - визнати відсутність заборгованості позивача за спожиту електроенергію відповідно до здійснення ним проплат; - зобов"язати ПАТ "Київенерго" скасувати нараховану заборгованість за спожиту електроенергію позивачу, відповідні відсотки та інфляційну складову, як такі, що не підтверджені фактичними даними; - визнати дії ПАТ "Київенерго" по відключенню квартири позивача від електропостачання незаконними; - зобов"язати ПАТ "Київенерго" припинити порушувати Закон України "Про захист прав споживачів" і негайно безоплатно відновити електропостачання квартири [ADDRESS]; - стягнути з ПАТ "Київенерго" на користь [PERSON] матеріальну та моральну шкоду в розмірі 10000, 00 грн. В судовому засіданні представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог, в якій просила позовні вимоги задовольнити повністю, стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь позивача борг за спожиту електричну енергію в розмірі 738, 91 грн., 3 % річних та інфляційну складову боргу в розмірі 193, 41 грн., а також судові витрати по справі. Також просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог, зважаючи на те, що дії працівників ПАТ "Київенерго" по відключенню електропостачання у квартирі відповідачів були законними, оскільки відповідачі мають заборгованість перед позивачем, яку до цього часу не сплатили, а тому підстав для задоволення зустрічних позовних вимог немає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав свій зустрічний позов, просив його задовольнити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з"явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачів, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Київенерго" підлягають задоволенню в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі по справі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло (а.с.61). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиціях умов договору (сплатила суму грошей), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції. Тобто вчинення споживачем дій у відповідь на дії енергопостачальника, а саме: постачання електричної енергії споживачеві, електроспоживання, оплата рахунків за спожиту електричну енергію підтверджують договірні правовідносини між споживачем і енергопостачальною організацією. Згідно із ч 2. ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Як встановлено при розгляді справи, за адресою: [ADDRESS], відкрито особовий рахунок [NUMBER], за яким ПАТ "Київенерго" здійснює постачання електроенергії до вказаної квартири, де проживають відповідачі по справі. Відповідно до п. 19, 21 Правил користування електричною енергією, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. Енергопостачальник має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Іншими словами, кількість спожитої енергії має щомісяця визначатися самостійно споживачем за фактичними показаннями приладу обліку електроенергії. Вартість електроенергії визначається як добуток обсягу споживання електроенергії на тариф, що діяв у періоді, за який здійснюється оплата. Пунктом 20 Правил передбачено, що розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Згідно із п. 48 Правил споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. За результатами аналізу оплат було встановлено, що відповідачі несвоєчасно та не в повному обсязі сплачують за фактичне щомісячне споживання електричної енергії, у зв"язку з чим станом на 01.06.2013 року виникла заборгованість в розмірі 738, 91 грн., що підтверджується особовою карткою споживача (а.с.12-14) та свідчить про неналежне виконання своїх зобов"язань. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Відповідно до наданого суду розрахунку сума боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 932, 32 грн. Пунктом 53 Правил визначено, що якщо між споживачем і енергопостачальником не досягнуто згоди про користування електричною енергією, її оплату, збереження приладів обліку тощо, спірні питання вирішуються в установленому законодавством порядку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Позивач неодноразово надсилав відповідачам вимогу про необхідність сплати заборгованості за спожиту електричну енергію, але відповідачі свої зобов"язання на даний час не виконали. Що стосується зустрічних позовних вимог, то судом встановлено наступне. Постаново Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357 затверджено Правила користування електричною енергією для населення. Відповідно до п. 1 Правила регулюють відносини між громадянами та енергопостачальниками. Правила обов"язкові для виконання всіма споживачами і енергопостачальниками незалежно від форм власності. Згідно п. 3 Правил споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергію між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Пункт 7 Правил передбачає, що новий наймач (власник) квартири або іншого об"єкта повинен звернутися до енергопостачальника для укладення договору про користування електричною енергією. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреб фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням. Споживачем за цим Законом є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальні послуги. Слід зазначити, що електроустановки споживача підключені до електромережі ПАТ "Київенерго" з моменту введення житлового будинку № 49 по пр. Маяковського у м. Києві в експлуатацію, заяви про відключення від електромережі на адресу енергопостачальної компанії не надходило, що підтверджує безоплатне споживання відповідачами електричної енергії. Відповідно до вимог ст. 509 ЦК України зобов"язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов"язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов"язку. При цьому статтями 526, 625 ЦК України визначено, що зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Частиною 1 стаття 901, частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов"язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов"язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов"язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов"язання боржника сплатити певну грошову суду на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов"язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов"язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов"язанням. З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг з електропостачання електричної енергії, є грошовим зобов"язанням, у якому серед інших прав і обов"язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов"язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора - вимагати сплату грошей за надані послуги. Споживач повинен бути зацікавленим в оформленні договору, адже предметом договору є зобов"язання енергопостачальника здійснювати безперебійне постачання електроенергії в необхідних споживачу обсягах з гарантованим рівнем надійності, безпеки та якості, за умови своєчасної оплати споживачем спожитого товару. З письмових матеріалів справи вбачається, що відповідачі не звернулися до ПАТ "Київенерго" із заявою для укладення договору чи з заявою про відмову від наданих послуг. Що стосується вимоги позивача за зустрічним позовом про визнання безпідставними нарахування заборгованості за спожиту електричну енергію, відповідні нараховані 3 % річних та інфляційну складову боргу, то слід зазначити наступне. Як встановлено судом, відповідачі [PERSON] проживають у квартирі [ADDRESS], є фактичними споживачами електричної енергії, а отже споживають електричну енергію. Відповідно до ст. 68 ЖК України обов"язок наймача своєчасно вносити плату за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплову та електричну енергію та інші послуги). Пунктом 19 Правил передбачено, що розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами для населення на підставі показань приладу обліку. Пунктом 21 Правил визначено, що знімання показань приладу обліку проводиться споживачем щомісяця. У зв"язку з виходом з ладу приладу обліку споживача в період з 20.02.2008 року по 23.04.2010 року та згідно п. 33 Правил, який передбачає, що у разі користування електроенергією без приладу обліку з дозволу енергопостачальника розрахунки з споживачем здійснюються відповідно до середньомісячного споживання. Величина середньомісячного споживання електроенергії визначається за попередні 12 місяців. Як встановлено при розгляді справи, відповідачі жодного разу не звернулися до районного відділення та на свій розсуд оплачували електричну енергію, не ініціювали проведення звірок з енергопостачальником щодо достовірності оплати та відповідності показань приладу обліку. Пунктом 48 вищевказаних Правил передбачено, що споживач несе відповідальність за прострочення терміну внесення платежів за електричну енергію. З урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем за основним позовом і було здійснено нарахування відповідачам 3 % річних та інфляційної складової боргу. Що стосується обставин відключення відповідачів від електропостачання, то судом встановлено наступне. 24.04.2012 року споживача направлялося попередження про наявність заборгованості за спожиту електричну енергію, що підтверджується реєстром поштових відправлень (а.с.57). 30.07.2012 року позивач повторно направив відповідне попередження відповідачам про наявну у них заборгованість, що було вручено відповідачу 03.08.2012 року (а.с.15). Відповідно до п. 27 Правил у разі несплати за спожиту електричну енергію протягом 10 днів після терміну, зазначеного у договору чи платіжному документі, та неотримання енергопостачальником повідомлення про оплату на 20 день споживачу надсилається попередження про відключення електричної енергії. У разі несплати за спожиту електричну енергію на 30 день після отримання споживачем попередження енергопостачальник має право відключити споживача від електричної мережі. Пунктом 36 Правил передбачено, що відновлення електропостачання споживача здійснюється протягом 3 днів у містах та 7 днів у сільській місцевості після усунення порушень і оплати споживачем заборгованості, витрат на повторне підключення та збитків, завданих енергопостачальнику. Оскільки борг за спожиту електричну енергію в установлений строк відповідачами сплачений не був, то і енергопостачання споживача відновлено не було. Що стосується зустрічних позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв"язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Але під час розгляду справи позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу, що підтверджував би ступінь завданої моральної шкоди, фізичних страждань та в чому саме полягають моральні переживання позивача і його фізичні страждання у зв"язку з заподіяною шкодою. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом на Закон України "Про захист прав споживачів", оскільки відповідно до п. 5 ст. 4 цього Закону споживачі мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної для життя і здоров"я людей продукцією, у випадках, передбачених законом. Згідно із ст. 1 цього Закону послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення особистих потреб. Оскільки позивачем у зустрічному позову не вказується, чим підтверджується факт заподіяння матеріальних чи моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, не обґрунтовується розмір матеріальної та моральної шкоди, суд вважає, що дані вимоги є безпідставними. Що стосується заяви відповідачів про застосування строку позовної давності до основних позовних вимог, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст.. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов"язку. Дана норма права містить альтернативну гіпотезу, тобто для того, щоб виконувалась диспозиція, необхідна наявність однієї з передбачених умов, а саме: дія особи, якою вона визнає свій орг. Або ж свій обов"язок. Пряма дія відповідачів спрямована на погашення боргу за спожиту електроенергію свідчить про визнання споживачем свого боргу перед енергопостачальником. Головним доказом того, що відповідачі визнавали борг, є те, що споживачі сплачували за спожиту електричну енергію в період з грудня 2010 року в більшому розмірі, а саме: в грудні 2012 року спожито 155 кВт на суму 37, 76 грн., а сплачено - 97, 44 грн. за 400 кВт, в лютому 2011 року спожито 111 кВт на суму 27, 04 грн., а сплачено - 73, 08 грн. за 300 кВт. Такі випадки визнання споживачем боргу мали місце протягом усього періоду формування боргу. В даних відносинах сторін не може мати місце дострокове виконання зобов"язання (авансові платежі) в силу ст. 531 ЦК України. Але в даному випадку мається на увазі виконання зобов"язання в частині оплати електричної енергії за реально спожиту енергію, а не за енергію, що буде спожита в майбутньому. Можливість дострокового виконання зобов"язання залежить від того, в чиїх інтересах встановлений строк виконання - кредитора чи боржника. Якщо строк на оплату спожитих енергоносіїв встановлений в інтересах боржника, то боржник може виконати зобов"язання достроково, а кредитор не має права вимагати дострокового виконання. Проте оплата за спожиту електричну енергію за своїм змістом належить до ряду таких зобов"язань, які за своїм змістом не можуть бути виконані достроково, оскільки споживач не може знати завчасно, скільки кВт ним буде спожито в той чи інший розрахунковий період. Оплата зазначених коштів наперед є правом, а не обов"язком. Оплата коштів за електроенергію в рахунок майбутнього споживання чинним законодавством не передбачена. Відповідно до аб. 2 п. 6.5 Правил користування електричною енергією у разі відсутності графіка погашення заборгованості та при відсутності у платіжному документі у реквізиті призначення платежу посилань на період, за який здійснюється оплата або перевищення суми платежу, необхідної для цього періоду, ці кошти, перераховані споживачем за електричну енергію, постачальник електричної енергії має право зарахувати як погашення існуючої заборгованості цього споживача з найдавнішим терміном її виникнення. Також при проведенні оплат відповідачами позивач керувався встановленими загальними правилами зарахування коштів, що надійшли від споживачів: у разі сплати споживачем суми більшої, ніж поточне споживання, різниця зараховується в погашення заборгованості минулих періодів, включаючи й тих, строк позовної давності за якими минув. В інших випадках відбувалось переривання строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Викладене вище свідчить про те, що після того, як кожна з дій по оплаті послуг електропостачання, що спричинила переривання, припинялася, строк позовної давності починав обчислюватися знову, але уже спочатку. При цьому час до переривання позовної давності в даному випадку до уваги не береться, тобто трирічний строк починав обчислюватися знову. З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що підстав для застосування до основних позовних вимог строку позовної давності немає. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ "Київенерго" є підставними та обгрунтованими, оскільки у відповідачів наявна заборгованість за спожиту електричну енергію, яку вони до цього часу не сплатили, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню борг за спожиту електричну енергію з урахуванням 3 % річних та інфляційної складової в загальному розмірі 932, 32 грн., а саме: по 184, 72 грн. з кожного з відповідачів (в рахунок боргу) та по 48, 35 грн. з кожного (в рахунок 3 % річних та інфляційної складової). Зустрічні позовні вимоги відповідача [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими, а також такими, що не засновані на вимогах діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі по 57, 35 грн. з кожного з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved