Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

У травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Медіакомпанія Слово», [PERSON]\~ про захист честі, гідності та ділової репутації. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21 квітня 2016 року під №16 вийшов черговий випуск газети Суббота плюс, на сторінці 15 якого опубліковано статтю за авторством [PERSON] під назвою В Запорожской области из-за земли бандиты едва не убили главу сельсовета. Серед іншого в статті зазначено наступне: «Обвиняют бывшую власть. На вече звучали обвинения в адрес [PERSON], возглавлявшего при Януковиче Гуляйпольскую райгосадминистрацию. Якобы он опутал район мафиозными сетями: незаконно захватил земельные наделы, монополизировал подачу питьевой воды в села, под его крышей в районе вырубаются лесополосы и т.д. А всех, кто противится его указаниям, приказывают запугивать и избивать». Аналогічна стаття 25.04.2016р. опублікована на сайті http://z-city.com.ua, власником якого є ТОВ Медіакомпанія Слово. Вважає, що оприлюднена інформація грубо порушує немайнові права позивача, оскільки є недостовірною і жодних звинувачень на адресу позивача під час зібрання громади Червоненської сільради не звучало, а інформація про це вигадана автором статті. Зазначає, що позивач є добропорядною людиною, яка користується повагою в суспільстві має велику кількість нагород, займав відповідальні державні посади та є меценатом. Оприлюднення недостовірної інформації спричинило йому моральну шкоду. На підставі викладеного та посилаючись на ст.ст. 28, 62 Конституції України, ст.ст. 16, 16, 23, 270, 271, 275, 277 ЦК України, просить суд: визнати недостовірною інформацію, поширену в черговому випуску газети Суббота плюс (мовою оригіналу) від 21 квітня 2016 року під №16 та інформацію поширену 25.04.2016 року на сайті http://z-city.com.ua на сторінці http://z-city.com.ua/В-запорожской области-из-за-земли-бандиты-едва-не-убили-главу-сельсовета-25.04.2016: «Обвиняют бывшую власть. На вече звучали обвинения в адрес [PERSON], возглавлявшего при Януковиче Гуляйпольскую райгосадминистрацию. Якобы он опутал район мафиозными сетями: незаконно захватил земельные наделы, монополизировал подачу питьевой воды в села, под его крышей в районе вырубаются лесополосы и т.д. А всех, кто противится его указаниям, приказывают запугивать и избивать»; зобовязати видавника газети спростувати недостовірну інформацію поширену в черговому випуску газети Суббота плюс (мовою оригіналу) від 21 квітня 2016 року під №16, а саме: На вече звучали обвинения в адрес [PERSON], возглавлявшего при Януковиче Гуляйпольскую райгосадминистрацию. Якобы он опутал район мафиозными сетями: незаконно захватил земельные наделы, монополизировал подачу питьевой воды в села, под его крышей в районе вырубаются лесополосы и т.д. А всех, кто противится его указаниям, приказывают запугивать и избивать» у спосіб подібний до її поширення, а саме шляхом опублікування на шпальтах газети на тій же сторінці найближчого, після набрання законної сили рішенням суду випуску щотижневика газети Суббота Плюс, резолютивної частини тексту рішення суду по цій справі, що виконаний тим самим шрифтом, що і спростовувана інформація, яка визнана недостовірною. Текст спростування не повинен містити будь-чиїх зауважень, заперечень, коментарів, тлумачень, думок; зобовязати товариство з обмеженою відповідальністю Медіакомпанія Слово видалити з сайту http://z-city.com.ua інформацію «Обвиняют бывшую власть. На вече звучали обвинения в адрес [PERSON], возглавлявшего при Януковиче Гуляйпольскую райгосадминистрацию. Якобы он опутал район мафиозными сетями: незаконно захватил земельные наделы, монополизировал подачу питьевой воды в села, под его крышей в районе вырубаются лесополосы и т.д. А всех, кто противится его указаниям, приказывают запугивать и избивать», після набрання рішення по справі законної сили у строк десять днів; стягнути з [PERSON] на його користь моральну шкоду у розмірі 90 000 грн; стягнути з відповідачів на його користь солідарно судовий збір, витрати на правову допомогу та витрати, повязані із явкою до суду. В суді представник позивача позовні вимоги [PERSON] підтримав та просив суд їх задовольнити, посилаючись на їх обґрунтованість та доведеність. Відповідач ТОВ Медіакомпанія Слово в особі представника [PERSON] проти позову заперечував у повному обсязі з тих підстав, що позивачем не надано доказів того, що особисті немайнові права позивача зазнали шкоди, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Також зазначив, що позивач є публічною особою та в наслідок цього критика на його адресу може мати більший рівень ніж до пересіченої людини. Інформація, яка розповсюджена журналістом має під собою фактичне підґрунтя та в цілому відображає ті події, які відбулися під час зібрання громади Червоненської сільради з використанням мовних засобів прикрашення мови та оціночних суджень. Журналістом не використовувалася неетична, брутальна, принизлива форма подачі інформації та використано слово нібито, що відображає відносність та оціночний характер інформації. Також вважає, що спричинення позивачу моральної шкоди не доведено жодним доказом. Просив суд у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував в повному обсязі з тих підстав, що йому стало відомо про побиття голови Червоненської сільради з офіційного повідомлення пресслужби національної поліції України в Запорізькій області, після чого він звязався з [PERSON], помічником народного депутата України [PERSON], який підтвердив факт побиття голови сільради та що в цьому звинувачують братів [PERSON] та [PERSON]. Після цього автор статті подивився в мережі Інтернет відеозапис зібрання громади Червоненської сільради, з якого дійшов висновку, що дійсно на адресу [PERSON], як колишнього голови державної райадміністрації лунали звинувачення щодо оборудок із землею, питною водою та іншим. Вважає, що в статті оприлюднена оціночна інформація, яка має фактичне підґрунтя та соціальну важність, але вона оформлена в яскравій алегоричній формі для простоти сприйняття пересіченими читачами. На підставі викладеного, просив суд у задоволенні позову відмовити. Суд, вивчивши позовні вимоги позивача, перевіривши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги пояснення представників позивача та відповідача, відповідача [PERSON], свідка [PERSON], приходить до наступного. Частина 1 ст. 55 Конституції України гарантує громадянам право на судовий захист прав та свобод. Право на захист честі, гідності та ділової репутації передбачено Цивільним кодексом України та ч.1 ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх невизнаних, порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1 « Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі по тексту - Постанова), вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації, належить позивачеві. Відповідачами у таких справах повинні бути особи, дії або бездіяльність яких негативно вплинула на ділову репутацію, зганьбила честь і гідність позивача. На підставі викладеного, предметом спору у справах про захист честі, гідності та ділової репутації є матеріально-\~\~правова вимога потерпілої особи до особи, що порушила такі права, яка ґрунтується на спірному правовідношенні. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За ст. 10 ЦПК України судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічним чином питання обов»язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно абзацу 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року встановлено, що розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В той же час, позивачем не надано суду жодного обґрунтування та доказів того, що видавець щотижневика ТОВ Медіакомпанія Слово порушило його права. Відповідно до ст. 28 Закону України про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні, видавцем друкованого засобу масової інформації може виступати суб'єкт підприємницької діяльності, який здійснює функції матеріально-технічного забезпечення видання друкованого засобу масової інформації, на підставі пред'явлення засновником (співзасновниками) свідоцтва про його державну реєстрацію і укладеного між ними договору. Отже, видавець щотижневика здійснює виключно функцію матеріально-технічного забезпечення видання друкованого засобу масової інформації та не має впливу на зміст інформації, що видається. Стосовно тверджень позивача, що ТОВ Медіакомпанія Слово є власником сайту http://z-city.com.ua, то доказів цього позивачем також не надано, клопотань про витребування такої інформації в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет не заявлялося. Відповідно до п. 14 Постанови, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Крім того, Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, а також право кожного на повагу до його гідності (статті 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (стаття 34 Конституції України). Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно зі статтею 47-1 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути\~\~ притягнутий до відповідальності\~\~ за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за\~\~ винятком образи чи наклепу, є висловлювання,\~\~ які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на\~\~ характер використання\~\~ мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири.\~\~ Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Особа звільняється від відповідальності за розголошення інформації з\~\~ обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно значимою. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною [PERSON] України, є частиною законодавства України. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критики представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених частиною другою статті 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним в демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. При цьому преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але й громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Лінгенс проти Австрії" та "Українська прес-група" проти України"). В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" суд\~\~ розрізняє\~\~ факти\~\~ та\~\~ оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою\~\~ для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. В п. 21 Постанови № 1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" роз'яснено: "при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться в Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, в названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і ( або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті ( у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У ст.ст. 3,4,6 Декларації зазначається, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Вирішуючи спір, суд враховує особливу роль преси, яка повинна висвітлювати інформацію та думки з політичних питань і питань, які викликають загальний інтерес, а також ту обставину, що позивач в своєму позові сам зазначає, що він є народним депутатом України VII скликання, головою Гуляйпольскої райдержадміністрації, заступником голови Запорізької облдержадміністації та веде активне суспільне та політичне життя. Отже суд доходить висновку, що позивач є\~ публічною особою, а тому неминуче і свідомо відкритий для\~\~прискіпливого контролю за його особою як з боку журналістів, так і з боку пересічних громадян і повинен виявляти максимум толерантності, коли обставини його громадського життя можуть дати привід для газетних публікацій. Позивач звичайно має право на захист своєї репутації, але вимоги цього захисту треба урівноважувати з інтересами вільного обговорення питання, що мають суспільне значення. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що висловлювання автору статті з урахуванням тих мовних засобів, які ним застосовані, зокрема використання слова нібито перед звинуваченням на адресу позивача, є лише вираженням його особистого погляду на ті події, що відбулися під час зібрання громади Червоненської сільради. Відповідальність за висловлювання оціночних суджень, як і за думки, переконання, судження, критичну оцінку певних фактів і недоліків не передбачена, а вираження суб'єктивної думки і поглядів не може бути перевірено на предмет їх відповідності дійсності на відміну від перевірки фактів. Наявність фактичного підґрунтя для такої оціночної позиції автора статті доведено під час допиту свідка та перегляду відеозаписів зібрання громади Червоненської сільради. В судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON], який пояснив, що він особисто був присутнім та брав участь на зборах громади Червоненської сільради 16 квітня 2016 року. Збори громади були скликані з приводу побиття голови сільської ради [PERSON] та на в них приймало участь близько 100 осіб. Під час проведення зазначених зборів з натовпу людей лунали негативні звинувачення [PERSON] у побитті голови сільради, оскільки вони повязували це питання з бізнесом його брата, землею та ставком. Після проведення зборів громади були звернення до правоохоронних органів з приводу всіх питань. Він був однією особою з числа інших, які безпосередньо виступали на зборах громади. Під час свого виступу він лише ретранслював думки людей, які є мешканцями Червоненського району. Також в ході судового розгляду було досліджено, шляхом відтворення під час судового засідання відеозаписи зібрання громади Червоненської сільради, наданих представника позивача та відповідача, кожний в окремості. Аналізуючи пояснення свідка [PERSON], який був безпосереднім учасником зібрання громади Червоненської сільради, досліджені в ході судового засідання відеозаписи зібрання громади Червоненської сільради, суд доходить висновку, що дані відеозаписи підтверджують наявність соціальної значимості події, яка відбулася та зафіксована на відео та наявність критики на адресу позивача, а тому позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Крім того, враховуючи, що позовна вимога [PERSON] щодо відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, у задоволенні якої судом відмовлено, суд приходить до висновку, що в цій частині позов також задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed