Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання договору дарування частини квартири недійсним та визнання права власності у порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.01.2012 року його батько [PERSON] подарував відповідачці [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором. [INFO] року батько позивача [PERSON] помер. У період з 12.01.2012 року по 24.01.2012 року включно [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 1, в цей же період у нього був знижений зір на обох очах. [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору страждав на тяжке психічне захворювання, а тому не міг усвідомлювати за станом здоров"я своїх дій. На підставі викладеного позивач [PERSON] звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати договір дарування частини квартири [ADDRESS] недійсним, визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] у порядку спадкування після смерті [PERSON] У судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Зазначила, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідає вимогам діючого законодавства, підписаний особисто [PERSON] Під час підписання договору [PERSON] повністю усвідомлював значення своїх дій, а тому підстав для визнання договору недійсним немає. На підставі викладеного представник відповідачки просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Головного управління юстиції у м. Києві - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - [PERSON] - у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 8 т.1). 24.01.2012 року [PERSON] подарував ? частину квартири [ADDRESS] відповідачці [PERSON], що підтверджується договором дарування від 24.01.2012 року, посвідченим державним нотаріусом П"ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори (а.с. 9-10 т.1). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 7 т.1). У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що договір дарування 24.01.2012 року був укладений [PERSON] у період, коли останній страждав на тяжке психічне захворювання, перебував на стаціонарному лікування, мав поганий зір, тобто у період укладення договору не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із вимогами ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов′язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Для визначення психічного стану [PERSON] судом за клопотанням позивача була призначена судово-психіатрична експертиза. Відповідно до Висновку судово-психіатричного експерта № 238 від 24.03.2016 року (а.с. 146-153 т.2) [PERSON] станом на 24.01.2012 року виявляв ознаки психоорганічного синдрому експлозивного кола; [PERSON] за своїм психічним станом 24.01.2012 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] при житті був адекватною людиною, не виявляв жодних ознак психічного захворювання, з усіма спілкувався нормально, конфліктних ситуацій з ним не було. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладених вище обставин можна зробити переконливий висновок про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed