Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, збільшивши позовні вимоги 22.02.2021 року (а.с. 60,61) просить стягнути з відповідача на свою користь страхове відшкодування у розмірі 62595 грн., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ - 817 грн. 89 коп., 3% річних - 204 грн. 76 коп., інфляційні втрати - 404 грн. 84 коп., пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ- 642 грн. 07 коп., 3% річних - 160 грн. 52 коп. та витрати на професійну правничу допомогу - 12000 грн.. Свої вимоги мотивує тим, що 27.07.2019 року водій [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у АТ «СК «Інго», керуючи спеціалізованим вантажним сідловим тягачем «Volvo FH 480», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись по об`їзній автодорозі у напрямку с. Усатове Біляївського району Одеської області, здійснив наїзд на пішохода - її сина [PERSON] , який від отриманих травм помер в автомобілі швидкої допомоги, а відповідач, сплативши 50% страхового відшкодування від загального розміру моральної шкоди, відмовляється сплатити на її користь інші 50% та витрати на спорудження надгробного пам`ятника загиблого, які в межах страхового відшкодування складають 50076 грн. Вважає, що вказана відмова у виплаті 50% страхового відшкодування та витрат на спорудження надгробного пам`ятника загиблого є необґрунтованою на підставі п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Згідно п. 36.3 ст. 36 вказаного Закону у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди за кількістю таких осіб. У постанові про закриття кримінального провадження від 20.12.2019 року, яке було зареєстроване за фактом вказаної дорожньо-транспортної пригоди, інформація щодо наявності умислу потерпілого чи непереборної сили у настанні дорожньо-транспортної пригоди - відсутня. Вважає, що відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки у даній дорожньо-транспортній пригоді покладається на водія транспортного засобу, за участю якого відбулась дорожньо-транспортна пригода, а у даному випадку - на страховика забезпеченого транспортного засобу - АТ «СК «Інго» в повному обсязі. Також позивачка зазначила, що оскільки відповідачем було прострочено виплату страхового відшкодування він має сплатити на її користь пеню з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ, 3% річних та інфляційні втрати за весь період прострочки. Відповідач надіслав до суду відзив, згідно якого позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, так як дії [PERSON] , померлого у ДТП безпосередньо перебували у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням ДТП та її наслідками, а саме: [PERSON] порушив вимоги пунктів 4.4, 4.14 «б» Правил дорожнього руху України. Кримінальне провадження за фактом ДТП було закрито постановою слідчого СУ ГУНП в Одеській області О.В. Соломченко від 20.12.2019 року у зв`язку із відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Оскільки в даному випадку шкода, яка була завдана [PERSON] полягає в порушенні ПДР України самим [PERSON] , що свідчить про те, що останній також є відповідальною особою за заподіяння шкоди. Приймаючи до уваги викладене, відповідачем було прийнято рішення про розподіл страхового відшкодування на дві частини у розумінні п. 36.3 ст. 36 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Про прийняте рішення представника позивачки - ТОВ «ЮК «Центр АвтовиплатПоліс» було повідомлено письмово листом № 2111548 від 07.10.2020 року. 15.10.2020 року Ѕ частина страхового відшкодування була сплачена на рахунок представника [PERSON] .. У зв`язку із несвоєчасним прийняттям рішення по страховій справі 23.10.2020 року було прийнято рішення про виплату пені на користь [PERSON] та 27.10.2020 року сплачено пеню останній у розмірі 80 грн. 13 коп.. Відповідач зазначає, що в його діях відсутні порушення норм законодавства у сфері надання фінансових послуг та законодавства про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Отже, оскільки ним сплачено на користь позивачки страхове відшкодування у повному розмірі, підстави для задоволення позову в цій частині відсутні, а тому й відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки: пені, 3 % річних та інфляційних втрат за прострочку грошового зобов`язання. Крім того, вважає, що витрати на правову допомогу документально не обґрунтовані, адже позивачкою не надано детального опису наданих послуг та підтвердження їх оплати, а тому підстав для їх стягнення з відповідача немає. Також звернув увагу на те, що ціна позову та розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним, даний спір не є складним, має сформовану судову практику, матеріали справи не є об`ємними, фактично всі обставини справи встановлені, а тому підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу у заявленому позивачкою розмірі - немає. У разі надання представником позивачки документів на підтвердження оплати та обґрунтованості наданої професійної правничої допомоги відповідач просить суд зменшити розмір витрат на правову допомогу, так як ціна позову та витрати на правову допомогу не є співмірними. Позивачка у судове засідання не з`явилася, проте від її представника надійшло до суду клопотання, в якому він вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив судове засідання провести у його відсутність та відсутність позивачки. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про дату, час та місце слухання справи належним чином. Приймаючи до уваги заяву представника позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.07.2019 року приблизно о 00:30 годині, у темний час доби, водій [PERSON] , [INFO] , керуючи спеціалізованим вантажним сідловим тягачем марки «VOLVO FH 480» з д.н.з. « [NUMBER] », рухаючись по об`їзній дорозі по першій смузі руху від стаціонарного посту 2 стовпи в бік с. Усатове в Одеській області на ділянці дороги навпроти АЗС «SHELL» здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїзджу частину з права на ліво в невстановленому місці. Від отриманих травм внаслідок ДТП [PERSON] помер в автомобілі швидкої допомоги, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 30.07.2019 року Біляївським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 604 (а.с.13). Позивачка [PERSON] являлась матір`ю [PERSON] , померлого у вказаному ДТП, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області (а.с.14). Як слідує з постанови від 20.12.2019 року про закриття кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12019160000000744 від 27 липня 2019 за ч.2 ст. 286 КК України, причиною смерті потерпілого [PERSON] є ДТП. Актом № 4022/240 від 07.08.2019 року судово-токсикологічного дослідження встановлено, що на момент смерті [PERSON] знаходився в сильному ступені алкогольного сп`яніння. В результаті зроблений висновок, що причиною ДТП, яка призвела до спричинення смерті пішохода [PERSON] виявилися порушення ним самим вимог пунктів 4.4, 4.14 «б» Правил дорожнього руху України. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] , який рухався на автомобілі марки «VOLVO FH 480» з д.н.з. « [NUMBER] » була застрахована у відповідача АТ «СК «Інго», що підтверджується полісом № АО/977119 від 07.06.2019 року (а.с.12). 22.06.2020 року представник за довіреністю [PERSON] - [PERSON] звернувся до АТ «СК «Інго» із заявою про виплату для матері потерпілого [PERSON] страхового відшкодування у розмірі 25038 грн. (а.с.6-7). 27.11.2020 року на адресу АТ «СК «ІНГО» представник за довіреністю [PERSON] - [PERSON] надіслав заяву на виплату страхового відшкодування, в якій просив відшкодування для матері потерпілого [PERSON] також витрати по встановленню надгробного пам`ятника у розмірі 57000 грн. (а.с.22-23). За результатом розгляду заяви представника позивачки від 22.06.2020 року відповідачем на підставі страхового акту № 2886674 від 07.10.2020 року (а.с.93) було сплачено страхове відшкодування у розмірі Ѕ частини в сумі 12519 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 16411 від 15.10.2020 року (а.с.94). Як підставу для виплати Ѕ частини страхового відшкодування відповідач посилався на приписи п. 36.3 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому поділив суму відшкодування на 2 у зв`язку з наявністю вини [PERSON] у його смерті. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає наступне. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»: - п. 27.3. страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. - п. 27.4. страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. - п. 27.5. відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. При цьому частиною третьою статті 1193 ЦК України передбачено, що вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Аналіз положень ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у системному зв`язку з положеннями ч. 3 ст. 1193 ЦК України дозволяє суду дійти висновку, що вина потерпілого не враховується при відшкодуванні шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання, в тому числі і при здійсненні страхових виплат передбачених ст. 27 Закону. Отже не підлягає до застосування до спірних правовідносин положення п. 36.3 ст. 36 Закону, відповідно до яких у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб, оскільки шкода пов`язана зі смертю потерпілого відшкодовується в незалежності від його вини. На переконання суду, положення п. 36.3 ст. 36 Закону стосується випадку передбаченому у ч. 2 ст. 1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Тобто, положення про ділення страхової виплати на кількість осіб винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів). Однак у даній ситуації, смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього одного автомобіля, який у даній дорожній обстановці не зміг вчасно зупинитися в результаті виходу потерпілого на проїзну частину. Оскільки законодавством передбачено відшкодування шкоди внаслідок смерті потерпілого в незалежності від його вини, вона, на думку суду, повинна відшкодовуватися у повному обсязі. Отже, відповідач неправомірно здійснив ділення страхової виплати належної позивачу на дві частини, а тому є всі підстави для стягнення з нього недоплаченої страхової виплати. Підсумовуючу вищевикладене суд дійшов висновку, що відповідач неправомірно застосував при розрахунку та виплаті страхового відшкодування позивачці положення п. 36.3 ст. 36 Закону, а тому на користь позивачки необхідно стягнути страхове відшкодування в сумі 12519 грн. моральної шкоди, а також витрати на поховання у розмірі 50076 грн.. З приводу стягнення на користь позивача пені, 3 відсотків річних та інфляційний втрат суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 36. 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Згідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачка просить стягнути з відповідача згідно розрахунку № 1 за період з 20.09.2020 року по 06.04.2021 року на заборгованість в розмірі 12519 грн.: -пеню - 817 грн. 89 коп. -3 відсотки річних- 204,76 грн. -інфляційні нарахування - 404 грн. 84 коп. Відповідно до розрахунку № 2 позивачка просить стягнути з відповідача: -пеню на заборгованість у розмірі 50076 грн. за період з 27.02.2021 року по 06.04.2021 року- 642 грн. 07 коп.; -3% річних на заборгованість у розмірі 50076 грн. за період з 27.02.2021 року по 06.04.2021 року - 160 грн. 52 коп.; Вказані розрахунки не спростовані відповідачем, ґрунтуються на законі, а тому вказані вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Представник позивачки у позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивачки витрати на професійну правову допомогу у розмірі 12000 грн., на підтвердження яких подав до суду детальний опис про надані ним послуги позивачці, відповідно до якого розмір наданих послуг ним позивачці становить 11000 грн., які складаються з наступного: аналіз документів, наданих клієнтом та формування правової позиції щодо захисту порушених прав 3000 грн., пошук судової практики, яка свідчить про обґрунтованість позовних вимог позивача - 2000 грн., підготовка та написання позовної заяви, розрахунки штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язань - 3000 грн., підготовка та написання інших процесуальних документів (адвокатських запитів, клопотань, заяв) - 2000 грн., участь у судовому засіданні - 1000 грн.. Згідно квитанції прибуткового касового ордеру № 114 позивачка [PERSON] сплатила за юридичні послуги адвокату Ільківу М.М. 11000 грн., в тому числі 1000 грн. за участь адвоката у судовому засіданні. Відповідач у відзиві просив у разі надання представником позивача документів на підтвердження оплати та обґрунтованості наданої професійної правничої допомоги зменшити розмір витрат на правову допомогу, так як ціна позову та витрати на правову допомогу не є співрозмірними. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Велика палата Верховного суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц визначила, що така вимога ч. 8 ст. 141 ЦПК України застосовується і до справ, що розглядаються у спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження)». Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Суд не в повній мірі погоджується з сумою витрат позивачки на професійну правничу допомогу у розмірі 11000 грн., адже адвокат Ільків М.М. участь у судовому засіданні не приймав. Проте, суд прийшов до висновку, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу на суму 10000 грн. є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг та відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Посилання відповідача на те, що витрати позивачки на професійну правничу допомогу у зазначеному представником позивачки розмірі є необґрунтованим, так як ціна позову та витрати на правову допомогу не є співрозмірними суд вважає безпідставними, адже виходячи із конкретних обставин справи, адвокат самостійно визначається зі стратегією захисту інтересів свого клієнта та алгоритмом дій задля задоволення вимог останнього та найкращого його захисту. Отже, витрати на професійну правову допомогу підлягає частковому задоволенню на суму у розмірі 10000 грн., так як вказані витрати позивачки на професійну правничу допомогу підтверджуються доказами надання адвокатом правничих послуг у справі і заява про їх відшкодування та розрахунок були надані у строк, визначений ЦПК. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Крім цього, оскільки позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а тому з відповідача на користь держави на підставі ст.141 ЦПК України слід стягнути судовий збір у розмірі 2102 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved