Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: 20.10.2020 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 05.05.2020 року, на підставі договору дарування, вона разом з [PERSON] стала власником будинку [ADDRESS] . Попередній власник [PERSON] помер [INFO] . [PERSON] незадовго до смерті попереднього власника зареєструвала з ним шлюб та зареєструвала місце проживання по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] , з 2016 року, відповідач забрала свої особисті речі та виїхала у невідомому направленні. Чоловік позивача пенсіонер, і їх доходів не вистачає на оплату комунальних послуг. Відповідач не має наміру продовжувати користуватися житловим приміщенням, а також не виконує обов`язки по утриманню будинку, та не приймає участі у проведенні ремонту, у зв`язку з чим створює позивачу перешкоди. Позивач не створювала відповідачу перешкод у користуванні будинком, і [PERSON] сама добровільно вивезла своє майно, та переїхала на нове місце проживання. Позивач просила суд визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 28.10.2020 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Копію ухвали відповідач отримала 31.10.2020 року, згідно даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзиву на позовну заяву від відповідача, в у становлений законом строк, не надійшло. Позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася в порядку п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 28.10.2020 року дана справа прийнята до розгляду з відкриттям провадження. Встановлені судом обставини: Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Судом досліджено довідку з Червонослобідської сільської ради від 19.10.2020 року №3317/02-23, згідно якої домоволодіння по [ADDRESS] належить [PERSON] у частці Ѕ, [PERSON] у частці ј. В будинку зареєстровані та проживають: [PERSON] та [PERSON] . Суд не приймає до уваги письмову заяву сусідів позивача, які підтверджують, що [PERSON] за будинком не доглядає і вивозила з нього свої речі, оскільки остання є неналежним, недостовірним та недопустимим доказом, та порушує принцип безпосередності дослідження доказів, так як покази свідків суд може оцінити безпосередньо тільки у судовому засіданні. Крім того, складена заява, не засвідчена в установленому законом порядку, а тому не можливо встановити дійсність підписів та вільне волевиявлення осіб. Норми права, що підлягають застосуванню: Приписами п.1 ст.6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. ст. 41 Конституції України\~проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року), ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини\~\~і основоположних свобод\~(Рим, 1950). Відповідно до ч. 1 ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а ст.150 ЖК Української РСР передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.\~ ч. 1, ч. 2\~статті 319 ЦК України\~встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3\~ст.\~77\~ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності та повноті, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з огляду на наступне. На підставі наданих письмових доказів суд встановив лише, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у [ADDRESS] , згідно довідки Червонослобідської ради №3317/02-23 від 19.10.2020 року. Будь-яких доказів того, що відповідач [PERSON] не проживає у спірному будинку та забрала звідти усі особисті речі у матеріалах справи не має. Однак, насамперед, позивачем не доведено, що вона є власником Ѕ частини домоволодіння, по [ADDRESS] , і що її частка у спільній частковій власності виділена з присвоєнням будинку окремого номеру. Отже, в сукупності, [PERSON] звернувшись з відповідним позовом до суду, не конкретизувала спосіб захисту порушеного права і не послалась на норми права, які регулюють спірні правовідносини; не підтвердила факт належності їй спірного майна на праві власності; не довела факт не проживання відповідача у спірному будинку. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірний будинок перебуває у спільній частковій власності. З позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням звернувся один із можливих власників будинків, а не усі власники. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов не підлягає до задоволення, судовий збір необхідно віднести на користь позивача.

Outcome: dismissed