Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 04 листопада 2005 року Тіньківською сільською радою Чигиринського району Черкаської області, актовий запис № 7, та поділ квартири, набутої у шлюбі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Підставою для розірвання шлюбу позивачка вказала, що шлюб з відповідачем виявився невдалим, оскільки вони мають різні характери, різні погляди на життя, втратили почуття любові один до одного. Шлюбні відносини між ними припинилися, вони не проживають разом як чоловік та дружина, а також не підтримують шлюбних відносин. За таких обставин, позивачка вважає, що збереження сім`ї, примирення та подальше спільне проживання між ними неможливе і просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем. Що стосується поділу квартири, то вказане нерухоме майно було набуте відповідачем під час їх перебування у шлюбі та придбане за рахунок спільних коштів, а тому підлягає поділу. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та прохала їх задовольнити, пояснивши, що надавати їм строк для примирення не потрібно, оскільки їх сім`я фактично розпалася. А тому вона наполягає на розірванні шлюбу. Окрім того, вона просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири, яка була придбана ними під час перебування у шлюбі, але оформлена на відповідача, шлюбний договір не укладали. Відповідач позов визнав частково та пояснив суду, що він згідний з тими причинами розпаду сім`ї, на які вказала позивачка, а також підтвердив, що дійсно протягом останнього часу вони проживають окремо один від одного, тому строк для примирення йому теж не потрібний. Проти розірвання шлюбу не заперечує. Що стосується поділу кваритири, то в цій частині позов також визнає, оскільки дійсно, дана квартира буда придбана разом з позивачкою за час перебування з нею у шлюбі за спілні кошти , де шлюбний договір не укладали. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, а саме із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 04.11.2005 року, сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 04\~листопада 2005 року. Від даного шлюбу спільних неповнолітніх дітей сторони не мають. Враховуючи, що сторони не проживають разом тривалий проміжок часу, проживають окремо один від одного та не відновлюють сімейних відносин, сторони не згідні на примирення, що свідчить про стійкий розлад подружніх стосунків та те, що шлюб існує формально і сім`ю зберегти неможливо, а тому позов можливо задовольнити. Згідно до ст.113 СК України, суд вважає можливим залишити позивачці прізвище, яке вона отримала у зв`язку з реєстрацією даного шлюбу, тобто " [PERSON] ", за її проханням. Щодо заявлених позивачкою вимог про поділ квартири, то судом встановлено наступне. Як встановлено судом та вбачається з договору купівлі-продажу\~квартири від\~22.10.2010\~року,\~посвідченого приватним\~нотаріусом Чигиринського\~районного нотаріального\~округу Костенко\~Н.В.,\~між [PERSON] \~та [PERSON] \~було укладено\~договір купівлі-продажу\~квартири за адресою: [ADDRESS] , яку було зареєстровано на відповідача, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав Чигиринського виробничого відділку комунального підприємства "Черкаське обласне об"єднане бюро технічної інвентаризації" (а.с.20). Позивачка зареєструвалася у спірній квартирі з 30.12.2011 року, що вбачається з паспортних даних останньої щодо зареєстрованого місця проживання особи, а відповідач зареєстрований в даній квартирі з 19.09.2018 року, що підтверджується довідкою Центру надання адміністративних послуг Чигиринської міської ради Черкаської області № 1288-02-33/2 від 24.09.2020 року. Як передбачено п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України,\~у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю Відповідно до ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи з цього, законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок висловлений в правових позиціях Верховного Суду України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховного Суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 61-1935св18. Згідно з п. 23 Постанови Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в\~ст.\~60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Норми СК України, викладені у статях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Матеріалами справи не підтверджено факт укладання шлюбного договору, або факт існування домовленості між сторонами про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. А тому, оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає можливим за наявних обставин позов в цій частині вимог задовольнити, здійснити поділ квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частку вище вказаної квартири, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження факт, що квартиру було придбано за спільні кошти сторін, а право власності на іншу 1/2 частку квартири - залишити за відповідачем. У зв`язку із задоволенням позову в повному обсязі та відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає сплачений останньою судовий збір у розмірі 1681,60 грн. На підставі викладеного, ст.105, 110,112 СК України,

Outcome: approved