Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. Позовні вимоги мотивовано тим, що 22 березня 2011 року помер [PERSON], який був батьком [PERSON] та чоловіком [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом на майно, що складається з: -61/100 житлового будинку №15 з прибудовами, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул.. Матросова; -земельної ділянки 15, площею 0,0412 га, кадастровий номер 0510137000:03:040:0201, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул.. Матросова. Сторони по справі є спадкоємцями за законом першої черги та вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], оскільки постійно проживали з ним на час відкриття спадщини. Спадщина на вищевказане майно була оформлена позивачами в 2014 році, а відповідачем в 2015 році. Позивачі зазначають, що [PERSON] у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не звертався, постійно із спадкодавцем на час відкриття спадщини не проживав, оскільки проживав разом із своєю сім'єю у [ADDRESS]. Відмітка у паспорті відповідача про його реєстрацію не має жодного значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання, чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація є лише технічною процедурою обліку громадян. В звязку з цим, на думку позивачів, свідоцтва про право на спадщину, видані [PERSON], є незаконними та недійсними. Оскільки незаконною видачею свідоцтва про право на спадщину за законом відповідачу, були порушені права [PERSON] та [PERSON] на отримання всієї належної їм частки спадщини, в звязку з чим вони змушені були звернутися до суду з даним позовом та просять: -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2015 року, зареєстроване в реєстрі за № 58, видане приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] у спадковій справі № 03/2014 на 61/300 частки житлового будинку № 15 з прибудовами, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул.. Матросова; -визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2015 року, зареєстроване в реєстрі за № 60, видане приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] на ім'я [PERSON] у спадковій справі № 03/2014 на 1/3 частки земельної ділянки 15, площею 0,0412 га, кадастровий номер 0510137000:03:040:0201, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; -визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО: [NUMBER], що мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, 15 право власності на 61/600 частки житлового будинку № 15 з прибудовами, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова; -визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО: [NUMBER], що мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, 15 право власності на 1/6 частки земельної ділянки 15, площею 0,0412 га, кадастровий номер 0510137000:03:040:0201, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; -визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО: [NUMBER], що мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, 15, право власності на 61/600 частки житлового будинку № 15 з прибудовами, що розташований за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова; -визнати за [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними ДРФО: [NUMBER], що мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, 15 право власності на 1/6 частки земельної ділянки 15, площею 0,0412 га, кадастровий номер 0510137000:03:040:0201, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Ухвалою суду від 29 серпня 2016 року було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] та представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що спочатку він та його мати погодилися на те, щоб відповідач вступив у спадщину, після смерті батька. Однак, його дітям немає де жити, а відповідач не опікується матір'ю, тому вони вирішили звернутися до суду з даним позовом. Просив позов задовольнити. На закінчення розгляду справи не з'явився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав письмове заперечення та пояснив, що ним вчасно була подана заява про прийняття спадщини. На час подачі заяви та оформлення спадщини позивачі не заперечували, що він проживав разом із спадкодавцем. Після звернення до нотаріуса сторони погодили, що питання отримання свідоцтва про право на спадщину ними відкладається на невизначений термін. Однак, в 2014 році позивачі підготували всі необхідні документи для оформлення спадщини, отримали свої свідоцтва, і лише згодом відповідача поставили перед фактом необхідності отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак, в звязку з відсутністю коштів, відповідач отримав свідоцтво лише в січні 2015 року. Таким чином, позивачі погодилися на отримання ним свідоцтва про право на спадщину, а також активно цьому сприяли. Після смерті батька, мати (позивач по справі) [PERSON], зломала руку, він доглядав її після роботи, а в той час коли працював - за нею доглядала доглядальниця, яку він оплачував. Після цього, позивач [PERSON], його брат, жодним чином не дозволяв йому піклуватися про матір. Просив відмовити [PERSON] та [PERSON] в задоволенні їх позову в повному обсязі. В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] надавши суду письмове заперечення проти позову (а.с. 180-181) та пояснила, що спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він мешкає разом з померлим. Для того, щоб встановити факт сумісного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, нотаріус за місцем відкриття спадщини перевіряє в паспорті відмітку про реєстрацію проживання спадкодавця та встановлює місце реєстрації проживання померлого за довідкою органів реєстрації. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину через подання заяви до нотаріуса за місцем відкриття спадщини в строк, встановлений для цього законодавством, тобто шестимісячний строк. Своїми діями спадкоємець перериває для себе строк для прийняття спадщини і стає власником майна. Просила відмовити позивачам в задоволенні даного позову. На закінчення розгляду справи не з'явилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] - [PERSON], представника позивачів [PERSON], відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права та визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про одруження серії ЯУ № 359994 від 10.12.1956 року, виданого Краснянською сільською радою депутатів трудящих Жмеринського району, судом встановлено, що 10.12.1956 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 2. Після одруження [PERSON] прийняла прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 69). Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 78, 143). З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 15 по вул. Матросова у м. Вінниці, виготовленого 27.08.2014 року КП "ВМБТІ", судом встановлено, що його співвласниками є батько сторін [PERSON] 61/100 частки, позивач [PERSON] 39/200 частки, та [PERSON] 39/200 частки (а.с. 21-24). Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 455151, виданого 13 березня 2009 року на підставі рішення Вінницької міської ради від 29.02.2008 року № 1807, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010900300271, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0412 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована в м. Вінниця по вул. Матросова, 15 (а.с. 92-93). Відповідно до відміток в паспорті громадянина України, суд вбачає, що відповідач [PERSON] з 22 листопада 1983 року зареєстрований в [INFO] (а.с. 50-51). Разом з тим, з пояснень наданих в судовому засіданні відповідачем та актом, складеного сусідами позивачів, встановлено, що [PERSON] з 1978 року проживав окремо від батька, проте господарські роботи (ремонт, зварювання, бетон) на належній частині батьківського домоволодіння виконував разом з батьком, а [PERSON] жодної участі ніколи не приймав (а.с. 52). З свідоцтва про смерть серії 1-АМ № 197481, виданого 24.03.2011 року відділом ДРАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області, встановлено, що батько сторін [PERSON] помер в м. Вінниці 22 березня 2011 року (а.с. 9). З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі вбачається, що 20.08.2014 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] заведено спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 73). Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 20.08.2014 року вбачається, що [PERSON] заповіту не залишив (а.с. 72). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визнанні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 03/2014 (а.с. 62-167), заведеної після смерті [PERSON], судом встановлено, що [PERSON] 20.08.2014 року (а.с. 66) та [PERSON] 03.09.2014 року (а.с. 74) зверталися до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] з заявами про прийняття спадкового майна за законом після смерті 22.03.2011 року чоловіка та батька, які прийняли спадщину, але не оформили своїх спадкових прав, та у відповідності до ст.ст. 1269, 1270 ЦК України вважається особами, які прийняли спадщину. Так, зі змісту вищевказаних заяв вбачається, що позивачами було зазначено про те, що відповідач [PERSON] є також спадкоємцем померлого [PERSON] та мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, 15. В звязку з цим, суд критично ставиться до пояснень, наданих в судовому засіданні позивачем, представниками позивачів та свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON], що відповідач більше тридцяти років проживає за іншою адресою, оскільки на час оформлення спадщини вони зазначили, що [PERSON] проживає разом з ними та не заперечували щодо прийняття ним спадщини. Таким чином, позивачі добровільно погодились на прийняття спадщини відповідачем. З матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідач звернувся до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] з заявою про видачу йому Свідоцтв про право на спадщину за законом 19.01.2015 року (а.с. 140). З наданих в судовому засіданні пояснень [PERSON] вбачається, що він звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтва про право на спадщину пізніше ніж позивачі, оскільки раніше не мав коштів для оформлення спадщини. З матеріалів справи вбачається, що позивачі 23 вересня 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну частку житлового будинку та земельну ділянку (а.с. 10, 11, 13, 15) та їх права власності були зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 10 зворіт, 12, 14, 16). Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 68 Закону України "Про нотаріат", пункту 4.15. глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України визначено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, що оспорюється, від 19.01.2015 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 58, [PERSON] є спадкоємцем 61/100 частки житлового будинку № 15 з прибудовами, що розташований за адресою: місто Вінниця, вулиця Матросова, після смерті батька [PERSON] (а.с. 17). Його право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 8418200, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 18). Також [PERSON] є спадкоємцем земельної ділянки 15, площею 0,0412 га, кадастровий номер 0510137000:03:040:0201, яка розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, після смерті батька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 19.01.2015 року, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 60, що оспорюється (а.с. 19). Його право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису 8418450, про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с. 20). Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З огляду на матеріали спадкової справи, суд приходить до висновку, що [PERSON] не було порушено строки прийняття спадщини. Суд звертає увагу на те, що в разі порушення ним строку, нотаріусом не було б видано йому Свідоцтва про право на спадщину. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК України). Згідно ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як зазначалось вище, відповідач [PERSON] з 22 листопада 1983 року зареєстрований за адресою: [INFO]. При цьому, як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкодавець [PERSON] по день смерті також був зареєстрований за цією адресою. Позивачами в заяві про прийнятта спадщини також було зазначено про те, що відповідач [PERSON] є також спадкоємцем померлого [PERSON] та мешкає за адресою: м. Вінниця, вул. Матросова, 15. Рішенням Європейського суду по правам людини справа "[PERSON] (MARCKX) проти Бельгії" від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини\~зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ст. 1301 ЦК України). Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30.05.2008 року, відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являється сином померлого 22 березня 2011 року [PERSON] та відповідно до закону (ст. 1261 ЦК України), мав право на спадкування частини майна свого померлого батька. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимога позивачів про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом не підлягає задоволеню. Разом з тим, вимога про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від попередньої вимоги. \~\~ У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. В зв'язку з відмовою в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON], понесені позивачами витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed