Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просила стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 3510,00 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., витрати на судовий збір в розмірі 487,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 600,00 грн., а всього на загальну суму 9397,20 грн., що є предметом позову. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснила, що 15 березня 2014 року її колишній чоловік [PERSON], відповідач у справі, вчинив сімейний скандал і бійку, події відбувались в квартирі [ADDRESS] час вчинення протиправних дій відповідач разом з сусідом та другом розламали диван, який належить позивачу. За викликом позивача прибув наряд міліції, по даному факту відносно відповідача порушено адміністративну справу та на підставі постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2014 року відповідача визнано винним у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП України, однак звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю. Внаслідок вчинення відповідачем протиправних дій, належний позивачу диван був зламаний, відремонтувати дивана є неможливим, оскільки він перетворився у гору сміття, тому позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача вартість нового дивану, який може бути придбаний позивачем за 3510,00 грн., що підтверджується рахунком-фактурою із ПАБ "Магазин "Будинок меблів" на диван "Фьюжин-Рич", модель та габарити цього дивану є подібними дивану, який пошкоджений відповідачем. Також, позивач вважає, що крім матеріальної шкоди їй завдано моральну шкоду, яку оцінює в розмірі в 5000,00 грн., оскільки внаслідок протиправних дій відповідача, які супроводжувались нецензурною лайкою в бік позивача, приниженням її честі та гідності, що відбувалось в присутності членів сім'ї позивача та її малолітньої онуки, позивач перебувала у пригніченому стані, втратила душевний спокій, що значно вплинуло на стан її здоров'я, виникли незручності, спричинені пошкодженням майна, яке використовувалась позивачем у побуті, як єдине в квартирі її особисте спальне місце, у зв'язку з чим вона вимушена була проживати в іншому місці. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив в позові відмовити в повному обсязі, пояснив, що в 2003 року шлюб між сторонами розірвано, однак між сторонами постійно виникають конфлікти, пов'язані з порядком користування квартирою [ADDRESS], де позивач зареєстрована, однак не проживає. Відповідач визнав той факт, що в прохідній кімнаті квартири знаходився старий диван, яким ніхто не користувався, неодноразово відповідач просив позивача та свого сина, який проживає в цій квартирі в окремій кімнаті, забрати диван до себе у кімнату, однак вони навмисно не забирала диван, щоб створити незручності відповідачу, тому відповідач самостійно розібрав цей диван та склав його в кутку кімнати. Відповідач наголосив, що диван знаходиться в квартирі, в стані придатному для використання, посилання позивача, що відповідач викинув диван на смітник є неправдивими, підстав для відшкодування позивачу вартості нового диванна відповідач не вбачає, вважає позов безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків. Згідно ч.1 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Суд враховує, що шкода заподіяна майну фізичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії (бездіяльність) останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. (п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 6 від 27.03.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"). За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. ( ч.1 та 2 ст.1166 Цивільного кодексу України) Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом цієї статті обов'язок відшкодувати заподіяну шкоду покладається на особу, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Крім застосування принципу вини шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка заподіяла шкоду, і самою шкодою. Відсутність хоча б одного з елементів складу цивільного правопорушення виключає настання відповідальності, передбаченої ст.1166 Цивільного кодексу України. Звертаючись з позовом до суду, позивач [PERSON] пред'явила вимоги до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 3510,00 грн., яка розрахована позивачем виходячи з реальної вартості нового дивана, який пошкоджений відповідачем та не підлягає відновленню, на підтвердження факту доведення вини відповідача у пошкодженні речі позивач посилається на обставини, які встановлені у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2014 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як убачається з матеріалів справи, на підставі постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2014 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП. Звільнено [PERSON] від адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП за малозначністю, обмежившись усним зауваженням. (а.с.7) Як зазначено судом у мотивувальній частині постанови суду: "[PERSON], 15 березня 2014 року о 09 год.50 хв. за місцем проживання в [ADDRESS], вчинив сімейну сварку зі своїм сином [PERSON] [PERSON] свою вину у вчиненому правопорушенні визнав. Вина [PERSON] доводиться зібраними у справі доказами". Стаття 1192 Цивільного кодексу України зобов'язує особу, яка завдала шкоду, відшкодувати її в натурі за вибором потерпілого (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо), або відшкодувати завдані збитки в повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Отже, відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасників правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. У відповідності з нормами цивільного законодавства притягнення до цивільно-правової відповідальності можливе лише за певних, передбачених законом умов, сукупність яких формують склад правопорушення, що є підставою цивільно-правової відповідальності, при цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони. Однією з необхідних умов цивільно-правової відповідальності є наявність безпосереднього причинного зв'язку між протиправною поведінкою правопорушника і збитками потерпілої сторони. Тобто, протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитками, що виникли у потерпілої особи, - наслідком протиправної поведінки заподіювача. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення щодо предмету позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 3510,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявність обставин, які мали підтвердити вчинення відповідачем відносно позивача протиправних дій, внаслідок яких пошкоджено належне позивачу майно, при цьому суд враховує, що обставини встановлені у постанові Дніпровського районного суду міста Києва від 07 травня 2014 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУпАП, не можуть слугувати підставою виникнення у відповідача зобов'язань перед позивачем щодо відшкодування заподіяної шкоди, оскільки позивач не визнана потерпілою особою, якій адміністративним порушенням заподіяну моральну, фізичну або майнову шкоду, як це передбачено ст.269 Кодексу України про адміністративні правопорушення, інших доказів, які мали підтвердити наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та заподіяної позивачу шкодою, позивачем суду не надано. В порядку ч.4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, сторонам цивільного процесу роз'яснено право заявити клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи з метою визначення реальних збитків, пов'язаних з втраченими якостями пошкодженої речі, однак позивач та представник позивача в судовому засіданні відмовились від проведення такого виду експертизу, та не долучили інших доказів, які мали підвередити дійсний розмір пошкодженої речі та неможливість її подальшого використання за призначенням. Порушення майнових та особистих немайнових прав може спричинити виникнення у потерпілої особи моральної (немайнової шкоди). Право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає лише у випадках, передбачених законом або договором. Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені в ст.1167 Цивільного кодексу України. Зазначена правова норма встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки, моральної (немайнової) шкоди, причинного зв'язку та вина завдавала. Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначається, що особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, яка оцінена позивачем у розмірі 5000,00 грн., оскільки в розрізі даного спору виникнення у позивача права на відшкодування моральної шкоди знаходиться в прямому причинно-наслідковому зв'язку з встановленням обставин заподіяння матеріального збитку, завданого внаслідок пошкодження належної позивачу речі, інших підстав для відшкодування моральної шкоди позивачем не наведено. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат на правову допомогу та сплату судового збору, оскільки судом ухвалене рішення про відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed