Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в якому просить: Виділити їй у приватну власність 1/2 частину квартири, загальною площею 34,6 кв.м. житловою площею 17,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Виділити у приватну власність [PERSON] 1/2 частину квартири, загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м. знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Право спільної сумісної власності на квартиру загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] - припинити, посилаючись на те, що добровільно розділити спільне майно вони не можуть. Крім того, просить судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 02 липня 2020 року прийнятп до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді та заперечень. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та позовні вимоги в частині стягнення судових витрат просила стягнути з відповідача на її користь 50% судових витрат, сплачених нею. Відповідач в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову, з врахуванням стягнення з нього на користь позивача 50% судових витрат, сплачених позивачем. Заслухавши позицію сторін, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 24 червня 2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 24 червня 2005 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №739. Після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища чоловікові [PERSON] , дружині [PERSON] . За час сумісного життя у шлюбі було набуто спільне майно, а саме квартира загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Під час шлюбу, за договором купівлі-продажу від 26 червня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Усик С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1885, сторонами у власність була придбана квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] . Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України). Норми ст.60 СК України свідчить про презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об"єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз"яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Таким чином, спірне майно, а саме квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було набуте у власність під час перебування сторонами у зареєстрованому шлюбі, на підставі ст.61 СК України, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя - сторін у справі, а тому вказане майно подружжя підлягає поділу. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено устатті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, другастатті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України). Відповідно до ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Шлюбний договір між позивачем та відповідачем укладено не було. Підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя судом не встановлено. Враховуючи наведене суд вважає, що частки позивача та відповідача як співвласників спірного майна у праві спільної сумісної власності є рівними та дорівнюють 1/2 частині за кожним з них, тобто по 1/2 частину квартири, загальною площею 34,6 кв.м. житловою площею 17,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, судом встановлено, що сторони з 2005 року перебувають у шлюбі, під час якого ними в 2007 році було придбано у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ., тому вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем, що підтверджено належними доказами по справі, частки дружини та чоловіка у вказаному майні є рівними, оскільки інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором та не доведено стороною відповідача, а також, беручи до уваги той факт, що відповідач не заперечив проти задоволення позову, у зв`язку з чим спірна квартира підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні по 1/2 частини квартири кожному. Щодо розподілу судових витрат, то суд виходив з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судовогозбору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивач поніс судових витрат з розглядом справи в розмірі 10 484 (десять тисяч чотириста вісімдесят чотири) гривні 00 копійок, що складаються з: судового збору у розмірі 6284 (шість тисяч двісті вісімдесят чотири) грн. 00 коп.; витрат на професійну правничу допомогу, які становлять грошову суму 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок; проведення незалежної оцінки вартості нерухомого майна та виготовлення звіту про незалежну оцінку вартості нерухомого майна, а саме, квартира загальною площею 34,6 кв.м., житловою площею 17,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (ПП «Оцінка» оцінювач [PERSON] ), яка становить грошову суму 1 200 (одна тисяча двісті) гривень 00 копійок. Разом з тим, позивач в судовому засіданні в цій частині позовних вимог просила суд стягнути з відповідача на її користь 50% від суми нею понесених витрат, що становить 5242,00 грн. (10 484,00:2), на що погодився і відповідач. Суд, враховуючи, що сторони дійшли спільної згоди, щодо розподілу судових витрат, вважає стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати у розмірі 5242 грн. 00 коп.

Outcome: approved