Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду, в подальшому звеличивши позовні вимоги, з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення боргу по договору позики у національній валюті в розмірі 3555500,0 доларів США, стягнення 3 % річних за прострочення зобов'язання у національній валюті в розмірі 479261,92 доларів США, та проценти за користування коштами виходячи з облікової ставки НБУ у національній валюті у розмірі 1660442,83 долара США. ( том 5 а.с. 140) Передача зазначених грошових коштів відповідачу за умовами договору позики була оформлена розпискою з зобов'язанням повернення коштів у строк до 01.06.2009 року( том. 1 а.с. 5) Позов обґрунтований тим, що відповідач до часу розгляду справи не погасив заборгованість по позики. Також, позивач включив до суми заборгованості, яку просив обчислити у національній валюті Україні у гривні також штрафні санкції передбачені ст. 625 ЦК України, а саме 3 процента річних за прострочення зобов'язання по поверненню позики та проценти за час користування грошима в розмірі облікової ставки НБУ відповідно до положень ст. ст. 536, 1048 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд стягнути солідарно з відповідачів суму боргу. Позивач [PERSON] пояснив, що [PERSON] саме 09.08.2008 р. за домовленістю приїхав до офісу з ранку з вже готовою розпискою підписав її в його присутності та отримав кошти, яки були покладені у дві спортивні сумки. Кошти були в банківських упаковках тому їх не перераховували. Підписання та передача коштів відбувалося у присутності [PERSON], який усі ці обставини підтвердив, як свідок по справі. Крім того в офісі в той час були присутні та бачили як приходив та уходив з сумками [PERSON] працівники офісу, а саме охоронець та секретар, яки також це підтвердили як свідки по справі. Наполягав на тому, що усі доводи відповідача [PERSON] та представників відповідачів щодо оспорювання договору позики ґрунтуються на припущеннях, яки не підтверджуються доказами та спростовуються матеріалами справи. Вказав що висновки наявної у справі судової почеркознавчої експертизи якою підтверджене підписання боргової розписки самим [PERSON] є зрозумілими та повними виходячи з встановлених обставин. Зазначив, що відповідачами та їх представниками не надані будь-яки докази на підтвердження можливості підписання розписки від імені [PERSON] за допомогою технічного приладу. Зазначив, що з отриманих в «інтернеті» відеороликів прикладів технічного обладнання, на яке послався [PERSON] у справі, не вбачається технічна можливість цих приладів відтворення підпису з зміною нахилу та тиску під час руху ручки, що притаманне тільки людині. Наполягав на тому, що на судовому засіданні підтверджено усно та документально що [PERSON] є заможним бізнесменом, який принципово мав можливість передати готівкою вказану суму позики. Водночас заперечував вимогам сторони відповідачів, щодо необхідності отримання та дослідження доказів щодо конкретного походження грошей, яки передані відповідачу [PERSON] у позику. Також зазначив, що до предмету спору не відносяться обставини мети для якої [PERSON] отримав ці гроші у позику. Представник відповідача та відповідач [PERSON] заперечували у задоволені позову. Наполягали, що [PERSON] розписку не підписував та кошти не отримував у зв'язку з тим, що на це у той день не було часу, а також не було необхідності в їх отриманні. Наполягали на тому, що розписка є підробленою де підпис виконана з допомогою технічного пристрою, а [PERSON] звернувшись до суду з даним позовом шахрайським шляхом бажає заволодіти майном відповідачів, тому скоїв злочин і з цього приводу [PERSON] звернувся з відповідною заявою до міліції. Зазначив, що 08.08.2008 року у нього відбувся весілля та наступного дня після святкування цієї події, він в обід на літаку виїхав за межі м. Одеси, а потім одразу вихав до США. Тобто, наполягає на тому, що 09.08.2008 р. з ранку знаходився вдома та нікуди не їздив, що підтверджу його родина, та його працівники - водій та домробітниця, тому на зустріч до [PERSON] з [PERSON] не їздив, розписку не підписував та кошти не отримував. Зазначив, що вказана сума має велику вагу, тому при їх отриманні він не міг би підняти чи одну чи дві сумки з грошами. Вказали на сумнівів в об'єктивності наявного у справі висновку судової експертизи. Вказували на власні дослідження характеру спірного підпису та зразків, за наслідком чого посилаються на відсутність у дослідженні експертом мікроструктури штрихів, глибини борозенки та інші фактори, яки повинні мати значення. Крім того, вказали на нікчемність позики, тому як договір укладений у вигляді одноособової розписки на отримання доларів США, без рукописного визначення суми боргу та нотаріального посвідчення договору. Відповідач [PERSON] надав особисті пояснення та запевнив, що знає про існування технічних приладів, яки можуть відтворити будь-яки підписи та що [PERSON] міг звернутися до послуг іноземних структур де замовив спірну підроблену розписку. Заявив що найближчим часом він докаже існування такої техніки та продемонструє розписку від імені [PERSON]. Представник відповідача [PERSON] додатково зазначив, що по справі не доведене укладення останньою письмового правочину позики чи у будь-яким іншим чином надання згоди на отримання [PERSON] позики у спільну власність подружжя. Посилаючись на положення ст. 61, 65 Сімейного Кодексу вказав, що позика на зазначену суму не може бути визнана такою, як дрібна угода та укладеною в інтересах сім'ї, тому по справі відсутні підстави для задоволення солідарних вимог позивача до [PERSON] Суд, вислухавши думку, пояснення та доводи сторін, показання свідків залучений до участі у справі позивачем: [PERSON], охоронця в офісі [PERSON] та секретаря Головенко А.І., а також свідків залучених відповідачем: матір [PERSON], сина [PERSON], особистого водія [PERSON], домробітницю [PERSON], ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позовні вимоги позивача підлягаючими частковому задоволенню, оскільки вони засновані на вимогах законну та підтверджуються наданими доказами, на підставі встановлених фактичних обставин по справі. Судом встановлено, що відповідно з розпискою від 09.08.2008 року відповідач [PERSON] отримав від позивача на умовах договору позики 3555500 доларів США, що підтверджується розпискою. За умовами розписки [PERSON] підтвердив, що отримання даної суми погоджене з дружиною відповідачем [PERSON] - по розписці за прізвищем Лозицька, зі строком повернення грошей позики в строк до 01.06.2009р. 25 липня 2011 року по справі призначена комплексна почеркознавча та технічна експертиза, провадження якої доручене Київському науково-дослідному інституту судових експертиз Міністерства юстиції України. Висновком почеркознавчої експертизи від 28.12.2012 р. встановлене, що підпис у розписці виконана самим [PERSON] ( т. 3 а.с. 116) Суд встановлює, що сторонами не надане підтвердження щодо можливості проведення судової технічної експертизи на предмет встановлення давності виконання тексту та підпису у розписці. Водночас судом отриманні офіційні підтвердження, щодо неможливості проведення технічної експертизи по розписці у зв'язку з відсутністю відповідної методики дослідження. Як вбачається з отриманого судом висновку, проведеним дослідженням штрихів підпису від імені [PERSON] та місця її розташування у досліджуваній розписці від 09.08.2008 року у різних зонах спектру встановлено відсутність ознак технічної підготовки при виконання зазначеного підпису, а саме: відсутність у місці розташування підпису інших видимих та невидимих штрихів (та їх залишків), виконаних барвними або іншими речовинами, незабарвлених вдавлених штрихів, порушення структури та люмінесценції паперу тощо (стор.4-5 висновку). Оцінкою результатів проведеного порівняльного дослідження встановлено, що наведені збіжності загальних та окремих ознак суттєвості, в своїй сукупності індивідуальні і достатні для категоричного висновку про те, що підпис під розпискою про отримання грошових коштів від 09.08.2008 року виконаних самим [PERSON] (стор.6-7 висновку). Допитані в судовому засіданні судові експерти [PERSON], [PERSON], які досліджували боргову розписку від 09.08.2008 року пояснили, що виконання підпису на досліджуваній борговій розписці за допомогою спеціального пристрою для копіювання підпису пишучим приладом (графопобудовником, плоттером, пантографом) неможливо, обґрунтувавши свої висновки тим, що в досліджувальній розписці характер відкладення барвника свідчить про те, що підпис виконано кульковою ручкою, спорядженою чорнилами, а при використанні графопобудовника характер відкладення барвника зовсім іншій. Підпис в розписці виконано з диференційованим натиском, а графопобудовник - це пристрій, призначений для виведення даних в графічній формі на папір, при використання якого зображення підпису виконуються при одному і тому ж самому натиску та під одним кутом. Крім того, при виконанні підписів за допомогою графопобудовника, підпис здійснюється за одним чітким вектором руху та при цьому залишаються чіткі межі штрихів, всі вищевказані ознаки повністю відсутні в досліджуваній розписці та на розписці підпис виконаний зі зміною кутів пишучого приладу на окремих ділянках підпису, що неможливо при використання графопобудовника. Суд визнав, що доводи сторони відповідачів щодо неналежності висновку експертизи ґрунтуються на припущеннях, яки не знайшли підтвердження за матеріалами справи та спростовані висновками наявної судової експертизи та поясненнями під час судового засідання судового експерта [PERSON] Експерти при опитані сторонами наполягав на правильності зроблених висновків яки відповідають на усі поставлені судом питання. По справі не вбачаються підстави для сумніву у кваліфікації [PERSON], як судового експерта по відповідній кваліфікації у галузі знань. Суд встановлює, що експерт при усному опитані відповів на всі запитання обох сторін, будь-яки протиріччя у його поясненнях з мотивувальною частиною та висновками письмової експертизи не виявлені. Також не виявлені будь-яки порушення експертами інструкції, методичних рекомендацій та методик проведення даного виду експертизи, зокрема щодо процедури проведення дослідження, кількості досліджених зразків, використання тих чи інших приладів для досліджень. Ухвалами суду від 19.11.2013 р. та 10.02.2014 р. відмовлене представникам відповідачів у задоволенні клопотання про призначення повторної та нової судової почеркознавчої експертизи по розписці. Таким чином, суд встановлює, що висновок судової експертизи № 8166/11-33/8167/11-32 від 28.12.2012 р. є належним та допустимим доказом по обставинам справи в межах предмету доказування згідно положень ст.ст. 58-59 ЦПК України. Справа розглядається тільки за позовом про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу за договором позики. Суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] оспорював договір позики та заперечував доводам позивача щодо підписанням ним розписи та отриманням 09.09.2008 р. коштів, а відповідач [PERSON] заперечувала свою участь у позики та надання згоди на її укладення та отримання коштів у спільну власність подружжя. Виходячи з положень ст.10 ЦПК України суд розглядає справу у межах позовних вимог. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства…» з урахуванням вимог і заперечень сторін, а також норм права які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню ( предмет доказування; ст.. 179 ЦПК України). Позиція відповідача [PERSON] щодо оспорювання позики та спростування доводів позивача ґрунтується на зазначених сумнівах щодо належності та допустимості як доказу висновку судової експертизи, на поясненнях відповідачів та на показаннях свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яки підтверджували пояснення самого [PERSON] та [PERSON] щодо хронології подій з ранку 09.08.2008 року та відсутність у нього часу коли він залишався один чи кудись від'їжджав з квартири до часу від'їзду з дружиною до аеропорту м. Одеси. Однак, за правилом статті 1051 ЦК України при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" не може доводитися свідченням свідків виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Таким чином, не допускаються свідчення свідків як засіб доказування факту вчинення правочину. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. Враховуючи вище викладене, суд не має приймати єдиними доказами безгрошовості договору пояснення [PERSON] і [PERSON] та допитаних на вимогу останніх свідків, яки перебувають з ним у родинних стосунках та працівників приближених до сім'ї. (Зазначена правова позиція викладена в ухвалі Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 26.01.2011, по справі № 6-48675св10 та рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 23.02.2011, по справі № 6-5153св10). Також суд звертає увагу на правову позицію викладену у рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.09.2011 по справі № 6-2517св10, що: «Приймаючи до уваги факт перебування позивача за кордоном в день складання розписки як підтвердження її безгрошовості, суди не врахували, що підтвердженням передачі грошей та укладанням договору позики є розписка сама по собі. Зазначення в розписці дати вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей». Таким чином, відмітка у паспорті [PERSON] ( т. 3 а.с. 90), що він в день якою складена розписка виїхав за межі України ( тобто перейшов кордон) не є належним доказом на підтвердження доводів останнього щодо безгрошовості позики. Окремо суд вказує на те, що відповідно до положень ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді інших справ обставини що встановлені вироком суду по кримінальній справи. Звідси посилання [PERSON] на наявність кримінального провадження по його заяві, щодо шахрайських дій та підроблення розписки [PERSON] не є належним доказом по справі. Також, суд визнає неналежним доказом щодо оспорювання позики журналістки розслідування та диск з відеорекламою технічних приладів отриманих відповідачем в мережі «інтернет» (т. 5 а.с. 62-69, 225) Посилання відповідача на те, що існують графічні пристрої (графопобудовники), технічні особливості яких, дозволяють повністю скопіювати підпис людини зі зміною кутів нахилу та з диференціацією натиску пишучого приладу судом до уваги не приймаються, оскільки вони не підтверджені жодним із засобів доказування, а відповідно суд розцінює їх лише як припущення. Як зазначене вище, [PERSON] наполягав на підробленні розписки, тому спростовував сам факт укладення письмового договору позики. Звідси суд встановлює що до предмету спорту та доказування не входять обставини щодо укладення позики з [PERSON] під впливом оману, насильства чи під впливом тяжкої обставини. Виходячи з наведеного у суду не має підстав для не застосування застереження передбаченого ч. 2 ст. 1051 ЦК України щодо не можливості ґрунтування рішення на показаннях свідків з боку відповідачів для оспорювання письмового договору позики. Виходячи з положень ст.ст. 10, 179 ЦПК України суд визнає, що встановлення походження у [PERSON] суми позики не входить до істотних умов даного виду договору, тому не входить до предмету спору та доказування по справі. Звідси суд встановлю що не входить до предмету спору та доказування фінансові та кредитні відносини позивача з іншими особами, а також його відношення з податковими органами. З цих підстав, на судовому засіданні 10.02.2014р. судом ухвалено відмовити у задоволенні клопотання відповідачів щодо призначення судової економічної експертизи по фінансовим операціям [PERSON] Виходячи з положень параграфу 1, глави 71 ЦК України, якими власне регулюються правовідносини позики, згідно яких не визначено обов'язку позикодавця, щодо подання доказів джерел походження наявних у нього грошових коштів, наданих ним позичальнику, як і правової підстави для відмови у позові про повернення боргу при неподанні доказів щодо джерел походження грошових доказів наданих у позику. З'ясовуючи правову регламентацію виниклих спірних правовідносин, судом досліджено ст.1046 ЦК України, яка зазначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до вимог ст. 1047 ч.2 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргову розписку від 09.08.2008 р., суд виявляє справжню правову природу укладеного договору - як позики, і залежно від установлених результатів дійшов до наступних правових висновків. ( Зазначена позиція визначена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 18.09.2013 по справі № 6-63цс13) Згідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи з обставин справи суд вказує, що за спірною розпискою від 09.08.2008р. сторони дійшли згоди та визначили істотні умови правочину позики між сторонами та підтверджений факт передачі грошей, а саме встановлені: - сторони позикодавець та позичальник; - сума грошей; - факт підтвердження отримання позичальником суми грошей позики та відсутністю претензій: - строк з якого виникає зобов'язання повернення позики. Таким чином в межах предмету спору та доказування по справі суд визнає, що відсутні будь-яки підстави для визнання правочину позики між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] нечинним у цілому чи у будь-який частині. Водночас суд встановлює, що у зв'язку з відсутністю у спірній розписці чи у будь-якому іншому письмовому доказі підпису відповідача [PERSON] на підтвердження укладення письмової угоди, її участь у спірному правочині позики, у якості позичальника ( за розпискою Лозицької) відповідно до положень ст.ст. 207, 208 ЦК України позивачем не доведене. Таким чином, позивачем не доведене виникнення у відповідача [PERSON] будь-яких обов'язків перед [PERSON] з укладення [PERSON] спірної позики. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Під час судових засідань представник позивача неодноразово надавав для огляду оригінал спірної розписки, як боргового документу на огляд суду та сторін, який зберігається у кредитора (позикодавця), що виходячи зі змісту ч. 3 ст. 545 ЦК України є належним підтвердженням не виконання зобов'язання [PERSON] по поверненню суми позики. На підставі вимог ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вказує ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оскільки позичені гроші відповідачем [PERSON] повернуті позивачу [PERSON] за правомірним правочином позики не були у встановлений зобов'язанням строк, суд вважає відповідне зобов'язання невиконаним, а вимоги до [PERSON] по їх стягненню правомірними. Водночас, згідно п. 25 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі - СК) щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Суд вказує на однаковість правової природи передачі у власність коштів по договору кредиту та по договору позики, яки врегульовані однією главою 71 ЦК України. Позивачем не доведене по справі та зі змісту розписки позики не вбачається, що сума позики отримана [PERSON] для сімейних нужд, тобто що кошти передані у спільну сумісну власність подружжя. Виходячи з підстав вище зазначеного аналогічного висновку, суд визнає, що показання свідка [PERSON] щодо усного підтвердження йому особисто [PERSON] її згоди на отримання позики є неналежним доказом по справі отримання суми позики не у власність [PERSON], а у спільну власність подружжя. Таким чином, суд визнає, що солідарні позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] як сторони по правочину позики, що отримана у спільну сумісну власність подружжя є безпідставними та не доведеними, а тому не підлягаючими задоволенню. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Предметом договору позики у справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта - це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара США, впливає на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку та не є підставою у відмові у позові. (Зазначена позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 18.09.2013, по справі № 6-63цс13) Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 99 Конституції України і Указу Президента України від 25 серпня 1996 року N 762/96 «Про грошову реформу в Україні» грошовою одиницею і єдиним законним засобом платежу на території України є гривня. Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд приймає до уваги вимоги розділу 3 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю ", в якому йдеться про те, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень оплати будь-яких вимог та зобов'язань. З чого вбачається, що борг по зобов'язанням позики підлягає стягненню за судовим рішенням не у валюті США, а у національній валюті України. Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також три проценту річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, стягненню з відповідача [PERSON] підлягає у національній валюті еквівалентна сума заборгованості в розмірі 3555500,0 доларів США, що за курсом НБУ на 10.02.2014 року ( 8, 52 грн. за один долар) обчислюється в розмірі 30 292 860, 0 грн. Суд погоджується з обчисленням позивача, в останній редакції позову, що за період з 02.06.2009 р. по 26.11.2013 р. прострочене зобов'язання по поверненню позики на 1640 днів, тому штрафна санкція у розмірі 3 % річних від простроченої суми 3555500, 0 доларів США складає еквівалентну суму 479261,92 доларів США, що по курсу НБУ складає 4083311,56 грн. ( т. 5 а.с. 143) Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України. До зазначеного висновку слід дійти і з урахуванням дії темпоральних правил (принцип дії закону у часі), виходячи з яких у випадку колізії законів (суперечність один одному двох або більше чинних нормативних актів, прийнятих стосовно одного і того ж питання) застосовується акт, виданий пізніше, як у випадку, коли про скасування старих норм прямо зазначено у новому законі, так і у випадку, коли таких застережень у новому законі немає. Враховуючи, що позивач не відноситься до суб'єктів, на яких поширюється дія Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (не є учасником ринку фінансових послуг) спір має вирішуватися на підставі норм ЦК України (ст. ст. 1046 - 1048). ( [PERSON] позиція викладена у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду, від 30.05.2012 по справі № 6-48цс12,) На підставі викладеного, враховуючи, що умовами позики від 09.08.2008 р. не передбачене нарахування процентів за користування коштами та строк їх нарахування, відповідно до положень ст.ст. 536 та ч.1 ст. 1048 ЦК України, суд визнає правомірною вимогу позивача щодо стягнення процентів за користування сумою позики в розмірі процентної ставки, що визначається на рівні облікової ставки НБУ, щомісячно до дня повернення позики. Також суд погоджується з правильністю обчислення процентів за користування позикою за період з 10.08.2008 р. по 26.11.2013 р. всього за 1936 днів по офіційним даним облікової ставки НБУ на відповідні місяці, що загально складає в еквіваленті суму 1660442,83 доларів США що по курсу НБУ складає 14146972,91 грн. Окрім викладеного, в силу ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність для того законного підґрунтя та вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума оплаченого судового збору (державного мита) у розмірі 1700,0 грн., сума оплачених витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 252,0 грн. та судові витрати на проведення судової експертизи в розмірі 4952, 40 грн.

Outcome: partial