Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07 листопада 2016 року вона працювала на посадах головного бухгалтера, інспектора з контролю за виконанням доручень, бухгалтером та головним бухгалтером Снігурівського районного центра фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти (далі Центр ФГО ЗУО). 18 січня 2021 року вона звільнена з займаної посади за власним бажанням, у зв"язку з виходом на пенсію. За 2020 рік заробітна плата їй сплачена в повному обсязі. Однак, при звільненні їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період роботи з 01 по 18 січня 2021 року у розмірі 3528,40 грн, та розрахункові у розмірі 278,55 грн. Відповідно до положень ст. 34 Закону України "Про оплату праці" вважає, що вона має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, розмір якої станом на 09 серпня 2021 року складає 137,18 грн. Посилаючись на те, що заробітна плата їй до теперішнього часу не виплачена, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить стягнути з відповідача на її користь 3528,40 грн нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період роботи з 01 по 18 січня 2021 року, а також 278,55 грн розрахункові та 137,18 грн компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, всього 3944,13 грн та 2000,00 грн витрат на правничу допомогу. В підготовче засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Представник позивача - адвокат Козирєва А.В. подала суду заяву, в якій просила справу слухати у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача Снігурівського центру фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти Баштанської районної ради Миколаївської області Пузир В.М. надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги позивачки у заявленому розмірі з урахуванням їх уточнень, а саме розмір заборгованості по заробітній платі у сумі 3944,13 грн та розмір витрат на правничу допомогу у сумі 2000,00 грн визнала у повному обсязі, просила справу слухати у відсутність представника відповідача. Представник третьої особи Баштанської районної ради Мезіна Т.А. також звернулася до суду з письмовою заявою, в якій просила справу розглядати за відсутності представника третьої особи, проти задоволення позовних вимог не заперечувала, розмір заборгованості по заробітній платі та розмір витрат на правничу допомогу у заявленому розмірі визнала. У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин, суд ухвалив слухати справу у підготовчому судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в трудових відносинах зі Снігурівським центром фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти з 07 листопада 2016 року по 18 січня 2021 року та працювала на посадах головного бухгалтера, інспектора з контролю за виконанням доручень, бухгалтером та головним бухгалтером Центру ФГО ЗУО, згідно записів її трудової книжки серії [NUMBER] (а.с.3-7). Наказом № 2-к від 18 січня 2021 року Центру ФГО ЗУО позивача звільнено із займаної посади головного бухгалтера на підставі ст. 38 КЗпП за власним бажанням, у зв"язку з виходом на пенсію (а.с.9). Згідно довідки № 62 від 15 вересня 2021 року Центру ФГО ЗУО заборгованість за невиплачену заробітну плату [PERSON] в січні 2021 року складає 3528,40 грн, також розрахункові 278,55 грн та компенсація за несвоєчасну сплату 137,18 грн, всього 3944,13 грн (у тому числі утримання - 688,04 грн). Центр ФГО ЗУО утримувався за рахунок Снігурівського районного бюджету. Постановою Верховної ради України від 17 липня 2020 року №807-ІХ "Про утворення та ліквідацію районів" у Миколаївській області утворено Баштанський район (з адміністративним центром у місті Баштанка) у складі територій Баштанської міської, Березнегуватської селищної, Вільнозапорізької сільської, Володимирівської сільської, Горохівської сільської, Інгульської сільської, Казанківської селищної, Новобузької міської, Привільненської сільської, Снігурівської міської, Софіївської сільської, Широківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України та ліквідовано Снігурівський район. Правонаступником Снігурівської районної ради, яка ліквідована 08.06.2021 року, відповідно до Закону України від 17.11.2020 року №1009-ІХ "Про внесення змін до деяких законів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування і районних державних адміністрацій" є Баштанська районна рада. Рішенням Баштанської районної ради № 23 від 30 червня 2021 року прийнято у комунальну власність Баштанської районної ради зі спільної власності територіальних громад міста, сіл, селищ Снігурівського району Миколаївської області, ліквідованого постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-ІХ "Про утворення та ліквідацію районів", юридичну особу Центр ФГО (а.с. 15-16). За інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осі-підприємців та громадських формувань, відповідач 05 липня 2021 року значиться зареєстрованим як Снігурівський центр фінансово-господарського обслуговування закладів та установ освіти Баштанської районної ради Миколаївської області (а.с.17). Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами (стаття 94 Кодексу законів про працю України). Статтею 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України "Про оплату праці", обумовлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці. Строки виплати заробітної плати визначено статтею 115 Кодексу законів про працю України. Зокрема, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" № 2050-ІІІ від 19 жовтня 2000 року (далі - Закон № 2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року (далі - Порядок № 159). Згідно з нормами статей 1, 2 Закону № 2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. У відповідності до статті 3 Закону № 2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). За приписами статті 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Пунктом 2 Порядку № 159 передбачено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Згідно з п. 3 Порядку № 159 компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема, соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо). Отже, основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 129, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Верховний Суд у постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 200/11292/19-а дійшов правового висновку про те, що системний аналіз наведених вище положень дає змогу дійти висновку, що основними умовами для виплати суми компенсації є: порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії, страхових виплат) та виплата нарахованих доходів. При цьому виплата компенсації втрати частини доходів здійснюється в день виплати основної суми доходу. Як встановлено судом, остаточний розрахунок з [PERSON] при звільненні зроблений не був, заборгованість по заробітній платі їй не виплачена й на день розгляду справи судом. Відповідач у заявленому позивачем розмірі позов визнав. Поважності причин невиплати позивачці при звільненні всіх сум, що належать їй, зокрема заборгованої заробітної плати та розрахункових, не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Щодо витрат на професійну правничу допомогу: Відповідно до ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;4)пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно частин першої, другої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Позивач просила суд стягнути на її користь витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. При цьому надала: ордер, договір про надання правової допомоги від 25 серпня 2021 року та додаткову угоду до договору про надання правової допомоги від 25 серпня 2021 року. Відповідно до умов додаткової угоди [PERSON] за надання адвокатом Козирєвою А.В. допомоги повинна сплатити адвокату гонорар у розмірі 2000 грн. Відповідно до п.1.4. угоди правова допомога передбачена договором, вважається такою, що надана адвокатом належним чином та в повному обсязі. У постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 Об`єднаною палатою Верховного Суду зроблено правовий висновок, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Таким чином, з огляду на зазначене, враховуючи обсяг наданих послуг та виконаних робіт у справі, доведеність позивачкою їх вартості належними доказами, суд вважає за доцільне стягнути з Центру ФГО ЗУО витрати на правову допомогу у розмірі 2000 грн, що відповідає вимогам співмірності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір", від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути Центру ФГО ЗУО на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved