Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Звернувшись до суду із вказаним позовом, позивач обгрунтовує позовні вимоги тим, що 01.03.2009 року між ним та відповідачем укладено договір оренди виробничих приміщень (складів №51,35,28), загальною площею 941,6 кв.м. в м.Болехові по вул. Коновальця,25. А 22.06.2012 року вони підписали угоду про розірвання вказаного договору. Позивач вважає, що фактичної передачі приміщень не відбулося, оскільки [PERSON] продовжує користуватися приміщеннями та чинить йому, як власнику, перешкоди у доступі до цих приміщень. Тому вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача орендної плати за час фактичного користування орендованим приміщенням з 22 червня 2012 року по 22.06.2015 року в сумі 169488 грн. із розрахунку ( 5 грн. за 1 кв.м х 941,6 кв.м. х35 місяців). У відповідності до ст. 785 ЦК позивач також вважає, що [PERSON], який не виконав обов'язку щодо повернення речі, мав би сплатити і неустойку у розмірі подвійної плати за користуванням річчю за час прострочення, що за його розрахунками становить 338976 грн. за період з 22.06.2012 по 22.06.2015 року (169488 х2). Окрім того, посилаючись на те, що відповідач продовжує користуватися приміщенням після припинення договору оренди, то просить визнати згідно ст. 234 ЦК недійсним акт приймання -передачі від 22.06.2015 року, який підписаний без наміру створення правових наслідків. З врахуванням викладених обставин та уточнених позовних вимог (т.1 а.с.176) позивач просив також зобов"язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням в м.Болехів по вул. Коновальця,25 та виселити його. Збільшивши позовні вимоги, позивач додатково просив стягнути з відповідача 108800грн. матеріальних збитків, спричинених внаслідок пожежі , що мала місце 03 серпня 2013 року в м.Болехові по вул. Коновальця,25 під час незаконного користування майном ( приміщенням) відповідачем. В судовому засіданні представники позивача підтримали зазначені вище вимоги та додатково пояснили, що хоч угода про розірвання договору оренди підписана як позивачем так і відповідачем 22.06.2012 року, але фактично відповідач не передав майно (приміщення). Вимоги про повернення приміщень не заявляли з 2012 року до цього часу через те, що [PERSON] звертався до суду з позовами, існували судові процеси, що за твердження представника позивача, були перешкодою для заявлення таких вимог. Відповідач користувався приміщеннями з 2012 року, виробничу діяльність не здійснював, але була його фізична присутність, що підтверджується: зберіганням речей, деревини, присутністю його людей на території, випасання тварин. Тому вважають, що продовжували діяти договірні відносини і відповідач мав би сплачувати орендну плату. ПП "Ретро" зареєструвало за собою право власності на ці приміщення з 17.02.2014 року . На даний час їм відомо про те, що на вказане майно накладено арешт виконавчою службою і воно передане на зберігання відповідачу. В позові про визнання договору оренди дійсним позивачу відмовлено. Відповідач, заперечуючи позовним вимогам, вказував на те, що 01.03.2009 року позивач передав йому у користування нежитлові приміщення (склади №51, 35,28), розташовані на території колишнього військового містечка у м.Болехові по вул. Коновальця,25 на умовах оренди, які він використовував для господарської діяльності та розраховував на їх викуп. 22.06.2012 року позивач в особі директора [PERSON] та він уклали договір про припинення оренди виробничих приміщень і він повернув ці приміщення позивачу, що підтверджено відповідним актом, в якому вони взаємно підтвердили факт відсутності претензій один до одного стосовно виконання договору оренди. В той же день уклали попередній договір про подальше укладення до 05.07.2012 р. основного договору купівлі-продажу цього майнового комплексу за вказаною адресою і він сплатив позивачу 431982,39 грн. попередньої оплати. А в п.2 угоди про розірвання договору, підписаного ним і представником відповідача засвідчено, що всі зобов'язання, що виникли з договору оренди від 01.03.2009 р. припиняються і сторони не є пов'язаними будь-якими правами та обов'язками, в тому числі і щодо сплати орендної плати. Тому нарахування та стягнення з нього заборгованості по орендній платі за користування приміщенням з 22.06.2012 р. по 22.06.2015 р. є безпідставним. Також вимоги про стягнення орендної плати та неустойки не можуть бути задоволені ще й тому, що договір оренди виробничих приміщень укладений та три роки в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення та державної реєстрації і у відповідності до вимог ст. 793, 2165 ЦК України є нікчемним і не створює ніяких юридичних наслідків. А також просив застосовувати строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки. Так як основний договір купівлі-продажу частки майнового комплексу з позивачем добровільно не був укладений, то він звернувся до суду із відповідним позовом і рішенням господарського суду від 11.10.2012 р. вирішено укласти договір купівлі-продажу частки майнового комплексу. На підставі судового рішення він став власником майнового комплексу, зареєструвавши право власності за реєстраційним №36539122. 25.09.2013 року це судове рішення скасоване і йому відмовлено у задоволенні позову до ПП "Ретро" про спонукання укласти договір. Тому 17.02.2014 р. право власності на ці приміщення знову перереєстровані на позивача . Посилаючись на те , що недійсним може бути визнаний лише правочин, а акт передачі-приймання від 22.06.2012 р. не відноситься до правочину, вважає, що позовна вимога про визнання його недійсним на підставі ст. 234 ЦК України є незаконною. На виконання рішення Вищого господарського суду про стягнення з позивача на його користь 431982 грн. боргу, на вказаний майновий комплекс державним виконавцем встановлено обмеження права користування майновим комплексом , накладено арешт і передано йому, відповідачу, на відповідальне зберігання. Окрім того, відповідач вважає, що пред'явлення позивачем одночасно двох вимог про витребування майна із незаконного володіння і про усунення перешкод в користуванні майном є неможливим і суперечить судовій практиці. Що ж до вимог про відшкодування матеріальних збитків на суму 108800 грн., які ніби то завдані позивачу внаслідок пожежі, то позивач не вказав правової підстави для задоволення таких вимог, не довів належними доказами розмір збитків, спричинення пожежі з вини [PERSON], оскільки із матеріалів справи причиною пожежі стало необережне поводження з вогнем невстановленою особою. Свідок [PERSON] пояснив, що він разом із своєю сусідкою [PERSON], яка є співвласником ПП "Ретро" в листопаді 2013 року приїджали автомобілем в м.Болехів та бажали зайти на територію, але ворота були закриті і вони не змогли пройти на територію. У березні 2014 року та в травні, червні 2015 року коли вони приїхали знову, охорона повідомила, що нікого не впускає за вказівкою [PERSON]. З пояснення свідка [PERSON], директора ПП «Ретро», вбачається, що 22.06.2012 року укладено з відповідачем угоду про розірвання договору оренди та укладено попередній договір купівлі-продажу. Проте фактичної передачі майна не було і ключі йому відповідач не віддав. Тому територію не оглядав, доступу не мав, територія закрита і посторонніх осіб не впускали. З 22.06.2012 року відповідач використовує дані приміщення для ведення підприємницької діяльності. 24.12.2012 року він від імені ПП «Ретро» звернувся із заявою до Долинського РЕМ про відключення електроенергії у звязку з припиненням виробничої діяльності. Тому з 2013 року електроенергія відсутня. Оскільки відповідач відмовився на його усні звернення покинути територію, то виїжджала комісія міськвиконкому та складала акти, в яких засвідчувала, що на території знаходилася техніка, трактори, автомобіль, пиломатеріали, 20 овець. На початку 2015 року, коли відповідач виїхав у Америку, то його дружина продала тварин. З відповідачем перебуває у неприязних відносинах через те, що за його зверненням на ПП "Ретро" проводилися численні перевірки , 20.07.2012 року він писав заяву у міліцію з приводу його побиття відповідачем на вулканізації. Свідок [PERSON] давав суперечливі пояснення щодо періоду його роботи у відповідача , при цьому вказував на те, що переніс інсульт , лікувався від алкоголізму, тому має проблеми з пам"яттю та поганий слух. Плутаючись в показаннях, спочатку вказував, що працював нічним сторожем на Коновальця,25 в м.Болехів у відповідача, але трудові відносини вони не оформляли з 2011-2012 року до травня 2014 року. Потім вказав, що пропрацювавши 1-1.5 роки почав випивати і відповідач відвіз його на лікування від алкоголізму, де його закодували на 5 років у 2010 році. (що свідчить про те, що він працював з 2009року) . Надалі свідок вказав, що у 2011 року звільнився в зв"язку з виходом на пенсію. Однак в подальшому на запитання представника позивача відповів, що після оформлення пенсії продовжував працювати . З 14-15 травня 2014 року він працює в ліцеї, а за два тижні до цього припинив співпрацю з [PERSON] Влітку 2013року був присутнім на території коли припинили електропостачання . Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Встановлено, що 01.03.2009 року між ПП "Ретро" в особі [PERSON] та [PERSON] укладено договір оренди нежитлових приміщень (складу №51, площею 649,2 кв.м., складу №35, площею 234,6 кв.м., складу "№28, площею 57,5кв.м. ), розмір щомісячної орендної плати становить 50 грн. за 1 кв.м. , терміном на 3 роки, тобто до 01.03. 2012року. (т.1а.с.58-60). Оскільки жодна із сторін до закінчення дії умови договору не заявила намір його продовжити, то як зазначено в п.4.2 договору, він автоматично пролонговується на один рік. Перелік майна, яка передавалось в оренду та його технічний стан, зазначені в Акті прийому-передачі, який підписаний сторонами та є додатком до вказаного вище договору оренди. ( т.1 а.с.61). Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою статті 545 ЦК України визначено, що, прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Згідно ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється. Отже, отримання документа (акта) про повернення-прийняття майна з оренди є підтвердженням виконання орендарем зобов'язання за договором найму. 22 червня 2012 року сторони дійшли згоди про розірвання договору оренди, виклавши своє волевиявлення в угоді про розірвання договору, який і був підписаний ними. Цією угодою Позивач, як Орендодавець, беззастережно засвідчив, що немає до відповідача, як Орендаря, жодних майнових чи немайнових претензій, що виникли з договору чи стосуються договірних відносин і угода набирає чинності з моменту її підписання - 22 червня 2012 року (т.1 а.с.62). Згідно умов договору оренди, відображених у п. 6.1 б орендодовець зобов'язаний після закінчення строку оренди або розірвання цього Договору, прийняти від Орендаря об'єкт оренди по акту прийому-передачі (т.1 а.с.59). На виконання умов цього договору 22 червня 2012 року складено акт передачі- приймання, підписавши якого ПП "Ретро" підтвердило, що [PERSON] повернув, а позивач прийняв нежитлові приміщення з прилеглою територією, передані за договором оренди виробничих приміщень від 01.03.2009 р. і будь-які претензії, зауваження з приводу користування нежитловими приміщеннями та їх повернення підприємству відсутні (т.1 а.с.146). Окрім того, представник позивача [PERSON] нотаріально посвідченою заявою від 22.06.2009 року додатково підтвердив, що ПП "Ретро" немає до відповідача жодних претензій, що виникли з Договору оренди виробничих приміщень від 01.03.2009 року ( т.1 а.с.145). При цьому, впродовж тривалого часу позивач, після розірвання договору та підписання вказаного акту, не звертався з вимогами щодо неповернення орендованого майна. Тому твердження позивача про те, що фактичної передачі майна після розірвання договору оренди не було, не заслуговують на увагу. Позивач оспорив акт приймання-передачі від 22.06.2012 року, який є невід'ємною частиною договору оренди та просив визнати його недійсним (фіктивним) на підставі ст. 234 ЦК України ( без наміру створення правових наслідків), вважаючи, що договір оренди не припинений і відповідач продовжує користуватись спірним приміщенням. Однак, такі вимоги не мають правового обгрунтування, оскільки відповідно до практики розгляду судами цивільних справ, викладені Верховним Судом України в узагальненні від 24.11. 2008 року "Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських обєднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек). Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Оскільки оспорюваний акт приймання-передачі, в якому зафіксовано волевиявлення сторін про передачу майна, не відноситься за своєю суттю до правочинів, то, відповідно, його не можна визнати фіктивним на підставі ст. 234 ЦК України, як на тому настоює позивач. Відповідно до ч. 4 ст 203 ЦПК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 210 та ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. За\~\~змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » роз'яснено, що відповідно до ст. 215 ЦК України судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК України тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК України тощо). Так, згідно з ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Такий же правовий висновок висловлено у п. п. 8, 13 постанови Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». За положеннями ст. ст. 793, 794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладений на строк три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Отже, оскільки договір оренди нежитлового приміщення укладений 01.03.2009 року більше ніж на три роки, але не був нотаріально посвідчений та не відбулася державна реєстрація цього правочину, то суд погоджується з доводами відповідача та приходить до висновку про те, що такий договір у силу вимог ст. 215, 216, 220 ЦК України\~\~є недійсним (нікчемним правочином) та таким, що не породжує для його сторін юридичних наслідків, у тому числі і право на стягнення орендної плати з відповідача та неустойки у розмірі подвійної плати на підставі ст. 785 ЦК України. Позивач під час розгляду справи звернувся до суду з окремим позовом і , посилаючись на те, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору оренди нежитлових приміщень і користується спірним приміщення на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, просив визнати такий дійсним з моменту його підписання. Рішенням Болехівського міського суду від 21 березня 2016 року дана правова оцінка відносинам, що склалися між сторонами з приводу укладеного договору оренди приміщення і позивачу відмовлено у задоволенні вимог про визнання договору оренди виробничих приміщень дійсним. ( т.2 а.с.108-110 ). Вказане рішення має преюдиційне значення і , відповідно до ст. 61 ЦПК, обставини, що ним встановлені , не доказуються при розгляді даного спору. З врахуванням вищевикладеного, пояснення свідків, в яких вказано про те, що відповідач продовжує користуватися приміщенням на підтвердження доводів позивача щодо неповернення спірного приміщення та підстав для стягнення виплат за умовами договору оренди, визнання недійсним акту приймання-передачі, не мають правового значення . Окрім того, слід зазначити , що відповідно до ч.2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Право вимагати сплати орендної плати чи інших платежів в такому випадку після припинення договору найму закон не передбачає, тобто позивачем пред'явлено дві взаємовиключені вимоги : і про сплату орендної плати , так і неустойки за користування майном. А відтак вимоги позивача про стягнення заборгованості по сплаті орендної плати в сумі 169488 грн. та неустойки в розмірі 338976 грн. за період з 22.06.2012 року по 22.06.2015 року є необгрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2012 року за позивачем зареєстровано право власності на майновий комплекс ( майстерні, склади в м.Болехові по вул. Коновальця (колишня Горького), 25 , що підтверджується свідоцтвом про право власності (т.1 а.с.39). Також судом встановлено, що в день розірвання договору оренди 22.06.2012 року між сторонами укладено попередній договір про подальше укладення до 05.07.2012 р. основного договору купівлі-продажу майнового комплексу в м.Болехові по вул. Коновальця,25 , який нотаріально посвідчений (а.с.147-150) на суму 431982,39 грн. В той же день позивач отримав від відповідача вказану суму , як оплату за майбутню купівлю-продаж приміщень, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера ( т.1 а.с.151). Відповідач вказував на те, що після укладення цього попереднього договору він користувався приміщеннями у своїй діяльності. Суд вважає, що такі дії відповідача не суперечать умовам попереднього договору. Так, згідно п.25 цього договору передбачено, що продавець ПП "Ретро" дає згоду покупцю ([PERSON]М.) на користування об"єктом майнового комплексу в м.Болехові по вул. Коновальця, 25 у підприємницькій діяльності покупцю після підписання цього договору - 22.06.2012 року ( т.1 а.с.147-150). Оскільки основний договір купівлі-продажу частки майнового комплексу не було укладено, то за зверненням відповідача рішенням господарського суду Івано-Франківськогї області від 11.10.2012 року вирішено укласти договір купівлі- продажу частки майнового комплексу у редакції, зазначеній в резолютивній частині рішення. (т.1 а.с. 154). На підставі вказаного рішення відповідач 29.12.2012 року набув право власності на нерухоме майно - майновий комлекс у м.Болехові по вул Коновальця, 25, що підтверджується витягом про державну реєстрацію . ( т.1 а.с.156, 159).). В подальшому внаслідок скасування зазначеного рішення за нововиявленими обставинами право власності на вказаний майновий комплекс був знову 17.02.2014 року зареєстрований за ПП "Ретро" (т.1 а.с. 40, 157-158). Таким чином, в період з 29.12.2012 року по 17.02.2014 року право власності на спірне приміщення було зареєстроване за відповідачем. У вказаний період, а саме 03.08.2013 року на території цього приміщення по вул. Коновальця, 25 сталася пожежа, внаслідок якої знищено покрівлю складу, що підтверджено матеріалам справи ( т.2 а. с.43). За результатами перевірки, проведеної за участю власника цього приміщення [PERSON], складено акт про пожежу, із змісту якого вбачається, що причиною пожежі стало необережне поводження з вогнем невстановленою особою і орієнтовно прямі збитки від пожежі становлять 40000 грн., побічні - 68800 грн. ( т.2 а.с.41). Представники позивача просять вказані збитки в сумі 108800 грн. стягнути з відповідача , мотивуючи це тим, що за період незаконного користування ним майном, сталася пожежа в приміщеннях по вул. Коновальця, 25, яка призвела до пошкодження майна, внаслідок чого ПП "Ретро" отримав збитки на вказану суму. Однак з такими вимогами погодитись не можна, виходячи з наступного. Ст. 64 Конституції України передбачено право кожного на судовий захист. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Оскільки в позовній заяві (уточнених вимогах на ( т.1 а.с.176-177) позивачем не було вказано правову підставу для задоволення таких вимог, то в судовому засіданні його представники просили застосувати до вирішення спору в цій частині вимоги ст. 772 ЦК України (ризик випадкового знищення або пошкодження майна). Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд не може вийти за межі позовних вимог, оскільки лише позивач згідно із ст.27,31 ЦПК визначає предмет і підставу, тобто обґрунтування, позову. За загальним правилом ст. 323 ЦК України ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження (псування) майна несе його власник. Водночас зазначена стаття зазначає, що законом або договором може бути встановлене інше. В той же час статтею 772 ЦК України, на застосуванні якої наполягали представники позивача, передбачено, що наймач, який затримав повернення речі наймодавцеві, несе ризик її випадкового знищення або випадкового пошкодження. Вказана стаття встановлює додатковий стимул для наймача своєчасно повернути річ наймодавцеві у разі припинення договору найму і перекладає ризик випадкового знищення або випадкового пошкодження об'єкту найму на наймача в разі затримання ним повернення речі наймодавцеві. Це означає, що в разі випадкового (тобто за відсутності вини наймодавця або наймача) знищення або пошкодження речі, переданої у користування, наймач зобов'язаний відшкодувати наймодавцеві пов'язані з цим збитки в повному обсязі. Однак вимоги ст. 772 ЦК не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору, оскільки встановлено, що саме [PERSON] був на момент виникнення пожежі власником майна ( і відповідно він несе ризик пошкодження майна), яке зазнало пошкоджень і саме головне, - відсутність між сторонами на вказаний період відносин, що виникають з найму (оренди) приміщень, де сталася пожежа. Стаття 1166 ЦК України унормовує загальні підстави для відшкодування шкоди в рамках позадоговірних (деліктних) зобов"язань, відповідно до якої майнова шкода, завдана\~\~неправомірними\~\~рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто, умовами для покладення на особу або осіб обов'язку відшкодувати шкоду в розумінні ст. 1166 ЦК України, є: протиправна поведінка (дія або бездіяльність) особи; шкода як наслідок такої протиправної поведінки; причинно-наслідковий зв'язок між протиправною поведінкою і шкодою; вина особи, яка заподіяла шкоду. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.І ст.60\~\~ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Всупереч наведених норм процесуального права, позивачем не подано доказів про вчинення відповідачем\~\~протиправних дій або бездіяльності, які призвели до виникнення пожежі, його вину та причинно-наслідковий зв"язок, що є правовою підставою для покладення на відповідача відповідальності за заподіяну шкоду. Окрім того, позивач на підставі ст. 316, 317 391 ЦК заявив вимоги, в яких просив зобов"язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні нежитловим приміщенням в м.Болехів по вул. Коновальця,25 та виселити його. Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем. В той же час відповідач стверджував, що після пред"явлення позову вказане приміщення (майновий комлекс) перебуває під арештом і переданий йому на відповідальне зберігання відповідно до приписів ЗУ "Про виконавче провадження". Так, з матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 30.11.2011 року відкрито виконавче провадження про стягнення з позивача в користь [PERSON] 4318982 грн.боргу. (т.1 а.с.128-129,130). В ході проведення виконавчих дій встановлено, що за позивачем, як боржником, зареєстроване майно, зокрема, майновий комплекс в м.Болехові по вул. Коновальця,25 та для забезпечення виконання постановою державного виконавця від 26.06.2015 року накладено ареш та вказане майно ( т.1 а.с.166). А згідно акту опису й арешту майна від 29.07.2015 року вказане майно описане та передане на відповідальне зберігання [PERSON] ( т.2 а.с.30-31). Цю обставину не заперечували і представники позивача, в своїх поясненнях підтвердили, що їм відомо про дії виконавчої служби щодо арешту майна, власником якого є ПП "Ретро"та передачу його відповідачу на відповідальне збереження і такі дії виконавчої служби вони не оскаржували. Сторони підтвердили, що предметами оскарження в суді є тільки оцінка вартості описаного майна. У виконавчому провадженні арешт на майно боржника включає в себе комплекс процесуальних виконавчих дій щодо заборони вільного розпорядження та користування таким майном. Арешт майна полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби в обмеженні права користування майном або його вилученні в боржника та передачі на зберігання іншим особам. Таким чином, опис майна - спірного майнового комплексу і передача його на відповідальне збереження відповідачу здійснені в передбачених законом випадках для забезпечення майнових прав відповідача та погашення боргів ПП "Ретро", що виникли на підставі зобовязань перед відповідачем. І саме на відповідача покладено обов"язок забезпечувати охоронність переданого йому майна. Окрім того, представники позивача стверджували, що вимоги про виселення та усунення перешкод вони заявили в той період, коли ще не було відомо про факт арешту майна та передачі його на збереження відповідачу. За неведених підстав суд не вбачає правових підстав для задоволення вимог позивача про усунення перешкод та виселення відповідача із спірного нежитлового приміщення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Таким чином, оскільки право позивача, за захистом якого він звернувся в суд, є непорушеним , то його вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного, ч. 1 ст. 220, 316, 317 391, 772,793, 794, 1166 ЦК України,

Outcome: dismissed