Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

12.09.2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ПАТ "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі в якому просить стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", на її користь: -заборгованість по заробітній платі в сумі 22133,61 грн.; -середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1992,38 грн.; -компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 76922,46 грн.; а всього в загальній сумі 101048,45 гривень та судові витрати. Повідомлені належним чином про час та місце судового засідання сторони до судового засідання не з'явились, але позивачем представником позивача до суду було надано клопотання в якому вони просили справу розглянути за їх відсутністю та в якому позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача також надав заяву про розгляд справи без його участі і ухвалою суду було прийняте рішення справу розглянути за відсутності сторін, оскільки на думку суду, сторони не побажали надати суду особисті пояснення. Судом при досліджені письмових доказів по справі встановлено. Позивач працювала у відповідача з 09 березня 2006 року по 09.06.2017 року коли була звільнена за угодою сторін у згідно ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 8-11). У відповідача перед позивачем після звільнення склалась заборгованість по : - заробітній платі в сумі 22133,61 грн.; -середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1992,38 грн.; -компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 76922,46 грн.; а всього в загальній сумі 101048,45 гривень ( а.с. 15-21). Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників , спричинених впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) ( а.с.76-84), встановлені цим висновком обставини є підставами для звільнення від відповідальності зобов'язаної сторони, якщо за цим висновком є Публічне акціонерне товариство " Українська залізниця ", Регіональна філія Донецька залізниця Публічного акціонерного товариства " Українська залізниця ", за невиконання обов'язків , передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст.47,49-2 ч.ч.1,3; 83, 115-116, 184 ч.3, 186 -1, 198, КЗпП України , з урахуванням норми ст.4 КЗпП України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню у цій частині з наступних підстав. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. В статті 115 КЗпП України зазначено - Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з вимогами ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КзпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходився з Регіональною філією "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в трудових відносинах до 09.06.2017 року, виконувала свої трудові обов'язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала усі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.82 УПК України - Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В суду не викликають сумніви суми зазначені позивачем до їх виплат відповідачем позивачу, оскільки вони відповідають наданим документам та здійсненим розрахункам (а.с. 15-41), при тому, що ці суми на невідповідність їх правильності розрахунків відповідачем не оспорюються. Заперечення відповідача ґрунтуються на твердженні про відсутність первинних документів, при цьому відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростували твердження та докази позивача, а також щодо прийняття відповідних заходів, щодо організації роботи відповідної комісії по врегулюванню спірних питань по виплаті заробітної плати звільненим працівникам, в тому числі і прийнятті рішень по виплаті не оспорюваних сум. Суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що деякі структурні підрозділи регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснють господарську діяльність на підконтрольній Україні території починаючі з квітня 2016 року а звільнено позивача 09.06.2017 року. Відповідач належними та допустимими доказами, у відповідності зі ст.ст.76-81 ЦПК України, не спростував відомості, наведені у письмових доказах - документах (довідках), наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними Щодо посилання представника відповідача на науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України щодо унеможливлювання виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричинених впливом форс-мажорних обставин ( обставин непереборної сили) , то суд оцінює його критично і вважає таким, що не може бути доказом звільнення власника чи уповноваженого ним органу від відповідальності перед найманим працівником, оскільки цей висновок у суду викликає сумнів в його відповідності дійсності і в тому він зробелений об'єктивно та не упереджено щодо осіб яких він стосується та для яких має юридичне значення з наступних підстав: -цей висновок є приватним замовленням відповідача складеним на підставі наданих та підібраних ним даних, що викликає у суду сумнів щодо його відповідності дійсності, оскільки відповідач є особою заінтересованої в тому висновку що було зроблено; -надання такого висновку всього двома фахівцями, один з яких не є фахівцем з трудового права а інший залучений до складання висновку на підставі договору про надання послуг, викликає у суду сумнів щодо його відповідності нормам саме трудового права а також надання його особами не заінтересованими в наданні саме того висновку який ними було надано на вимогу замовника; -зазначений висновок зроблено в протирічча ст. 259 КЗпП України, яка є спеціальною нормою щодо регулювання питання додержання законодавства про працю, в якій зазначено, що: Державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім органів доходів і зборів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування. Громадський контроль за додержанням законодавства про працю здійснюють професійні спілки та їх об'єднання. - посилання у висновку на ст.ст.9,263,617 ЦК України є безпідставним, оскільки КЗпП України та Закон України «Про оплату праці» регулюють спеціальні норми права які витікають з загальних правовідносин які регулюються ЦК України, при тому, що при складанні цього висновку не були враховані норми права передбачені Законом України «Про оплату праці»; - у висновку не зазначено, що відповідач звільняється від обов'язків передбачених ст.117 КЗпП України. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Таким чином позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по - заробітній платі в сумі 22133,61 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 1992,38 грн.; компенсацію за втрату грошових доходів в сумі 76922,46 грн.; а всього в загальній сумі 101048,45 гривень, підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки вони знайшли підтвердження в судовому засіданні. Щодо вимог стягнення на користь позивача понесених нею витрати за надання правової допомоги, то суд критично оцінює наданий самим представником позивача договір ( а.с.44) і не вважає його таким документом, що дійсно підтверджує понесені позивачем ці витрати. Отже в цій частині вимоги позивача задоволенню не підлягають. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Outcome: partial