Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] з участю третьої особи Франківської районної адміністрації львівської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення додаткових витрат на утримання дитини. Позовні вимоги мотивує тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі відповідачем з 11.05.2015 року. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.07.2017 року шлюб розірвано. Від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , відповідно до даних свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Син проживає разом із позивачкою та бабцею [PERSON] , які забезпечують фізичний, духовний і моральний розвиток та належні умови життя дитини, займаються його утриманням та вихованням. Позивач 05.02.2018 року звернулась з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 22.04.2019 року у справі №465/588/18 позовну заяву задоволено, вирішено стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 2000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 05 лютого 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Відповідач ухиляється від спілкування з дитиною та її виховання. Заробітна плата позивача не дозволяє забезпечувати дитину всім необхідним, оплачувати за відвідування дошкільного навчального закладу, витрати на лікування. Судові витрати, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, покласти на відповідача. Просить позов задоволити. Представник позивача в судове засідання подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Просить стягнути на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., щодо винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, однак подав клопотання у якому просить розглядати справу за його відсутності та позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який був зареєстрований 11.05.2015 року. Заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.07.2017 року шлюб було розірвано, справа №465/2039/17 (номер провадження 2/465/1692/17). Від шлюбу в сторін народився син [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] . Позивач 20.09.2018 року звернулась до органу опіки та піклування Франківської районної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Як вбачається з висновку Орган опіки та піклування Франківської районної державної адміністрації від 03.12.2018 року №2608-1231 вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача. Оскільки свідоме ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, беручи до уваги рішення комісії з питання захисту прав дитини від 22.11.2018 року, протокол №27. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки та є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому питання про застосування такого заходу впливу до батьків нерозривно пов`язане з питанням захисту прав та інтересів дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, а також сама дитина, що досягла чотирнадцяти років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, як встановлено судом, 05.02.2018 року позивач звернулась з позовом до суду про стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 22.04.2019 року у справі №465/588/18 позовну заяву [PERSON] задоволено - стягувати з [PERSON] , на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 грн. щомісячно, починаючи з 05 лютого 2018 року до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах згідно виконавчого листа №2/465/622/19 від 22.04.2019 року виданого Франківським районним судом м.Львова про стягнення аліментів сума коштів, яка підлягала стягненню станом на 01.11.2019 року становить 22 482,00 грн. Відповідно до ч.2 ст.166 Сімейного кодексу України особи, позбавлені батьківських прав, не звільняються від обов`язку утримувати дитину. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд, на вимогу позивача, може вирішувати питання про стягнення аліментів на дитину, а також додаткових витрат на утримання дитини. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. Згідно із частиною першою статті 185 СК України той з батьків, кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). Так, з вересня 2018 року дитина, [PERSON] відвідує ЛНВК «Малюк» де щомісячна плата становить 698,00 гривень, що підтверджується рахунками та квитанціями про оплату. З лютого 2019 року ця плата становить 440,00 грн. Окрім цього, дитина часто хворіє, що підтверджується випискою з медичної карти. Витрати на лікування (консультації лікарів, придбання медичних препаратів, вакцинація), які позивач витрачає щомісячно становлять приблизно 1500,00 грн. Як вбачається з довідки про доходи виданої «Ин - Тайм ООО» від 15.01.2019 року №ИТ - 00000004 позивач займає посаду оператор служби перевезень, дохід за період роботи з 14.11.2018 року по 31.12.2018 року склав 6 800,48 грн. Крім того, судом встановлено, що з метою отримання правової допомоги 31 січня 2019 р. позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з [PERSON] . На підтвердження розрахунку за надання правової допомоги та понесених витрат позивачем надано копію квитанції про оплату послуг адвоката Жак Н.Т.згідно договору про надання правової допомоги. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та передбачено ст.15 ЦПК України. За змістом ст.133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 3,4,5 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Розподіл судових витрат між сторонами врегульовано ст. 141 ЦПК України, відповідно до положень якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (п.3 ч.2); при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом (ч.3). Як передбачено ст. ст. 15, 60, 62 ЦПК України та Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", правничу допомогу в суді може надавати адвокат, повноваження адвоката як представника посвідчується довіреністю або ордером. Згідно ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнта. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини справи. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських послуг, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, а й також чи сума їх була обґрунтованою. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04, п. 269. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року, витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Надання доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Із врахуванням наведеного, а також складністю справи і ціною позову, суд приходить до переконання, що зазначені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3000 грн., належним чином не підтверджені та не обґрунтовані. Відтак оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини, що проявляється відсутності піклування про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, матеріальне утримання, що було встановлено в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved