Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

У листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 25 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що впродовж 1972-1996 років працював на шахті № 2 «Великомостівська», яка в подальшому була виділена в окрему юридичну особу ДП «Шахта «Бендюзька». У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. Актом обласної МСЕК від 26.03.1997 року йому було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 40 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання, які підтверджено в результаті чергового огляду у 1998 році. 28.03.2000 року внаслідок переогляду йому встановлено 50 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання та ІІІ групу інвалідності, а у 2002 році зазначений відсоток втрати професійної працездатності та вказану групу інвалідності йому встановлено безтерміново. В подальшому, у звязку із погіршенням стану здоровя він знову звернувся у МСЕК для переогляду, відтак за результатами такого 20.12.2007 року йому встановлено ІІ групу інвалідності та 60 % втрати працездатності внаслідок професійного захворювання. Вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, достроковій втраті працездатності, що призвело до погіршення матеріального становища, втраті соціальних звязків, неспроможності ведення домашнього господарства та виконання домашніх обовязків. Позивач в судовому засіданні, заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Просив позов задовольнити. Позовні вимоги позивача підтримав у судовому засіданні його представник [PERSON] Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча судом вживались всі необхідні заходи для повідомлення його про день і час розгляду справи. При цьому не надав заяви про відкладення розгляду справи, не повідомив причини неявки, в звязку з чим, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, про що судом винесено ухвалу. Заслухавши пояснення позивача та його представника, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що протягом 1974 р. - 1996 р. позивач працював в шкідливих умовах на шахті № 2 «Великомостівська», яка в подальшому перейменована на ДП «Шахта «Бендюзька». У звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач звертався за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Зокрема, як убачається із копії витягу профпатологічного відділення ЛОКЛ № 5366/453 від 18.03.2002 року позивачу встановлено діагноз антракосилікоз І ст., інтерстиціальна форма, емфізема легень ІІ ст. ДН-ІІст., вібраційна хвороба І ст. у вигляді периферичного ангіодистонічного синдрому рук захворювання професійні. Згідно характеристики умов праці [PERSON], робочі місця [PERSON] повязані з важкими та шкідливими умовами праці, до яких відносяться: пил, шум, динамічна робота, технологічні переходи та змінність роботи. Як вбачається із копії довідки обласної МСЕК № 3 серії 2-18 МАД № 028810 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках, а саме 40 %, із яких 30 % на антракосилікоз, 10 % на периферичний ангіодистонічний синдром від 07.02.1997 р. ІІІ гр. професійне захворювання по професії машиніста комбайна. Внаслідок чергового переогляду Сокальською районною МСЕК позивачу 11.03.1998 року підтверджено вказаний відсоток втрати професійної працездатності, про що складено відповідний акт № 520, що підтверджується копією довідки № 026178. Актом цієї ж МСЕК № 611 від 28.03.2000 року позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності. Вказане стверджується копією довідки № 001325. У матеріалах справи міститься також довідка Сокальської районної МСЕК серії ЛВА-2 № 017140, із якої видно, що [PERSON] 27.03.2002 року зазначений відсоток втрати професійної працездатності встановлено безтерміново. Згідно довідок МСЕК № 022485 та № 366131 від 05.02.2008 року позивачу встановлено 60 % втрати працездатності у звязку із профзахворюванням, із них 40 % - антрасилікоз з 20.12.2007 року , 20 % - відраб. хв. та ІІ групу інвалідності безтерміново. Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Що в свою чергу доводить той факт, що заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків ушкодження здоровя спричиняють йому моральні і фізичні страждання. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) ( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином на час виникнення спірних правовідносин, а саме 1997 року (на момент коли позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності) відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові ушкодженням здоровя, повязаних із виконанням ним трудових обовязків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося ст.440-1 УК Української РСР, Законом України «Про охорону праці», Правилами. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як регламентовано п.11 Правил (в редакції, чинній на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно ст.440-1 ЦК Української РСР (яка діяла на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду не залежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про оплату праці»\~мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, яка згідно зі\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов'язковою для судів. Також ч.2 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» регламентує що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Тобто згідно чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було встановлення обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в межах не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати (ст.440-1 УК Української РСР) та максимального розміру відшкодування моральної шкоди , який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил), що діють на час розгляду справи. Водночас Пленум Верховного Суду України у зазначеній вище постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5) вказав, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визнає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Разом із тим судом встановлено, що шахта шахті №2 «Великомостівська» була перейменована на ДП «Шахта «Бендюзька». Наказом МПЕ України від 19.01.2006р. №30 "Про створення державного підприємства «Шахта "Бендюзька» створено Державне підприємство «Шахта «Бендюзька» (ДП «Шахта «Бендюзька») шляхом виділення із складу ДП «Львіввугілля» відокремленого підрозділу «Шахта «Бендюзька». Пунктом 6 даного наказу передбачено, що ДП «Шахта «Бендюзька» є правонаступником майнових прав та обовязків Державного підприємства «Львіввугілля», повязаних з діяльністю його відокремленого підрозділу "Шахта "Бендюзька" згідно з розподільчим балансом. Наказом Мінвуглепрому від 29.05.2006р. № 305 "Про утворення ліквідаційної комісії та здійснення заходів з ліквідації ДП "Шахта "Бендюзька" було створено ліквідаційну комісію ДП "Шахта "Бендюзька". Відповідно до п. 5.9 Наказу Мінвуглепрому від 29.05.2006р. № 305 " Про утворення ліквідаційної комісії та здійснення заходів з ліквідації ДП "Шахта "Бендюзька", ДП «Центрально-Західна Компанія «Вуглеторфреструктуризація» було призначено замовником і виконавцем робіт, передбачених проектом ліквідації ДП "Шахта "Бендюзька". Правонаступником прав та обовязків ДП "Шахта "Бендюзька" останні не стали. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру осіб та фізичних осіб-підприємців від 25.01.2016р., ліквідаційна комісія ДП "Шахта "Бендюзька" на даний час не ліквідована, знаходиться за адресою: с.Бендюга, Сокальський район, Львівська область. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду на відповідача, оскільки позивач працював у даному підприємстві. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру заподіяної позивачу шкоди, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому також враховуються вимоги розумності і справедливості. Беручи до уваги наведене, суд приходить до переконання, що з відповідача в користь позивача слід стягнути 8 000 грн. моральної шкоди, так як вимоги про стягнення 25 000 грн. моральної шкоди є завищені та належним чином не обґрунтовані.

Outcome: partial