Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 09.07.2017 року позивач [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області з позовною заявою, в якій просив визнати неправомірними дії та бездіяльність ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» по ненаданню відповіді на запит; визнати, що відповідач порушив ст. 40 Конституції України, а саме порушив право позивача на отримання відповіді та порушив свій обов`язок надати відповідь; зобов`язати відповідача надати відповідь на запит від 21.05.2018 року. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 21.05.2018 року ним було подано інформаційний запит директору ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» [PERSON] з метою отримання інформації, яка потрібна для подальшого захисту його прав. Але до теперішнього часу відповіді на запит позивач не отримав. Відповідач порушив права позивача на отримання інформації та свій обов`язок надання відповіді у встановлений законом строк, закріплений ст. 40 Конституції України. Позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] , який діє на підставі довіреності від 12.09.2017 року, у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. 21.05.2018 позивач особисто перебуваючи на території ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» звернувся на адресу вказаного підприємства з письмовим запитом щодо надання роз`яснень про підстави відмови у безкоштовному проїзді. На підтвердження суду факту письмового звернення позивачем надано копію письмового запиту із зазначенням підпису та прізвища службової особи ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» [PERSON] За отриманням відповіді він вдруге з`являвся на територію підприємства, проте відповіді на своє звернення досі не отримав. Відповідач, ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329», у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява представника відповідача - Балла Н.О., яка діє на підставі довіреності від 11.02.2019 року, про слухання справи без їх участі. Крім того, відповідачем подано відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає у повному обсязі та вважає вимоги позивача необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Вказують, що інформаційний запит до відповідача не надходив. Копія наданого як доказ інформаційного запиту містить запис «прийнято 21.05.2018», підпис та нерозбірливо зазначене прізвище. Це не є належним доказом надходження до відповідача даного запиту. Повідомляють, що 17.07.2018 року суддя Фрунзенського районного суду м. Харкова, розглянувши позовну заяву [PERSON] до ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» (справа № 645/3937/18) про визнання неправомірними дій та бездіяльність по ненаданню відповідь на запит від 21.05.2018 року, встановила: «до позовної заяви не додано документу, що підтверджує надсилання відповідачу інформаційного запиту або його отримання представником відповідача особисто. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.08.2018 року позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу. Оскільки відсутнє підтвердження його отримання представником відповідача і це також встановлено судом - позов є безпідставним. Крім того, [PERSON] у справі № 645/253/19, що розглядалася Фрунзенським районним судом м. Харкова, надано копію цього ж запиту, який не містить прізвища, ім`я, по батькові посадових осіб підприємства без їх підписів. Тобто копії одного і того ж запиту суттєво розрізняються за змістом складу осіб, що начебто отримали запит. Щодо клопотання позивача про виклик у якості свідка [PERSON] , відповідач дане клопотання вважає необґрунтованим, оскільки показання свідків у цивільному процесі - це свідчення, повідомлені особами, яким можуть бути відомі які-небудь обставини, що мають значення для розгляду і вирішення справи. Свідком подій, які зі слів позивача стались 21.05.2018 року, директор ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» не був. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 10.07.2018 року дану справу передано на розгляд до Фрунзенського районного суду м. Харкова, яка поштою надійшла до Фрунзенського районного суду м. Харкова 03.04.2019 року. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.04.2019 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору залишено без задоволення, дану позовну заяву залишено без руху, надавши позивачу строк 10 днів з дня вручення ухвали для усунення недоліків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2019 року клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору задоволено, звільнено позивача від сплати судового збору за подання даної позовної заяви. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07.05.2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання по справі. 19.06.2019 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.06.2019 року закрито підготовче засідання по справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Норми права, що підлягають застосуванню. 1.Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Цією ж нормою Основного Закону України держава узяла на себе обов`язок забезпечення реалізації громадянами своїх конституційних прав. У відповідність до положень статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. 2.Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (пункт 36)). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (пункт 132). 3.Законом України «Про інформацію» від 02.10.1992 року ( № 2657-XII ) врегульовано відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації. Відповідно до статті 4 Закону України № 2657-XII суб`єктами інформаційних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Положеннями статті 5 Закону України № 2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Статтею 7 Закону України № 2657-XII передбачено, що право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Положеннями статті 14 Закону України № 2657-XII закріплено особливості врегулювання інформаційних відносин в частині отримання інформації про товар (роботу, послугу): 1. Інформація про товар (роботу, послугу) - відомості та/або дані, які розкривають кількісні, якісні та інші характеристики товару (роботи, послуги). 2. Інформація про вплив товару (роботи, послуги) на життя та здоров`я людини не може бути віднесена до інформації з обмеженим доступом. 3. Правовий режим інформації про товар (роботу, послугу) визначається законами України про захист прав споживачів, про рекламу, іншими законами та міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 4. Частиною 1 статтею 4 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року ( № 1023-XII ) визначено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України "Про забезпечення функціонування української мови як державної. Статтею 15 Закону України № 1023-XII закріплено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. 5. Згідно Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-III послугою з перевезення пасажирів є перевезення пасажирів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний транспорт галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами, а автобус транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно. 6. Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 року № 393/96-ВР. Стаття 3. Основні терміни, що вживаються в цьому Законі Під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Стаття 15. Розгляд заяв (клопотань) Органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Заяви (клопотання) Героїв Радянського Союзу, Героїв Соціалістичної Праці, осіб з інвалідністю внаслідок війни розглядаються першими керівниками державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій особисто. Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз`ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Стаття 19. Обов`язки органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг Органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; Стаття 20. Термін розгляду звернень громадян Звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів. На обгрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку. 6. Відповідно до статті 2 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13.01.2011 року № 2939-VI: 1. Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації. 2. Цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом. Встановлені судом обставини . Як встановлено в судовому засіданні відповідно до договорів про організацію перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування від 01.08.2014 № 1386 та від 21.08.2018 № 105 право обслуговувати приміські автобусні маршрути загального користування № 1195 Харків (АС «Героїв Праці») - Руські Тишки та № 1163 Харків « АС «Героїв Праці») - Липці надано ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329». Позивач [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] . Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування», право на безоплатний проїзд мають пенсіонери за віком за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки. Позивач стверджує, що 21.05.2018 року йому було відмовлено у перевезенні на пільгових умовах працівником ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» на маршруті № 1163 Харків-Липці. 21.05.2018 позивач особисто, перебуваючи на території ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329», звернувся на адресу вказаного підприємства з письмовим запитом щодо надання роз`яснень про підстави відмови у безкоштовному проїзді. На підтвердження суду факту письмового звернення позивачем надано копію письмового запиту із зазначенням підпису та прізвища службової особи ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» Коротецький О. Заперечень щодо відсутності у штаті ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» вказаного працівника з боку відповідача не подано. Крім того встановлено, що у січні 2019 року [PERSON] звернувся до Фрунзенського районного суду м.Харкова з позовом, в якому просив суд визнати, що 21.05.2018 рокуПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» порушило його соціальне право на безкоштовний проїзд. При цьому до позову [PERSON] долучав письмовий запит від 21.05.2018 року щодо надання роз`яснень про підстави відмови у безкоштовному проїзді (Справа № 645/253/19, провадження № 2/645/810/19 ). Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 09.07.2019 року позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, дії ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» щодо відмови [PERSON] в пільговому перевезенні 21.05.2018 року визнані неправомірними. Як вбачається з відзиву на позов зі змістом письмового запиту позивача від 21.05.2018 року представники підприємства були обізнані в тому числі під час розгляду цивільної справи № 645/253/19, провадження № 2/645/810/19. Проте відповіді на інформацію, зазначену у запиті [PERSON] від 21.05.2018 року, з боку ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» не надано і досі. Позиція суду. Право на інформацію є одним із фундаментальних прав, яке забезпечує розвиток особистості, функціонування правової держави, розвиток та становлення громадянського суспільства, і є передумовою існування демократичного устрою держави. Комплекс питань, пов`язаних із правом на інформацію, власне, наявністю чи відсутністю таких прав, визначає рівень демократичності суспільства, дотримання загальновизнаних у світі прав і свобод людини та громадянина. Згідно з положеннями статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом лише в передбачених ч. 3 ст. 34 Конституції випадках. Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації та свобода щодо її обміну; об`єктивність, достовірність інформації; її повнота й точність; законність одержання, використання, поширення та зберігання інформації. Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації врегульовані в Законі України «Про інформацію». Відповідно до ст.1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Складові права на інформацію визначені у ст.5 Закону «Про інформацію», зокрема, право на інформацію полягає у можливості вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Статтею 40 Конституції України, на яку посилався позивач, визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. До публічної інформації відповідно до ст.1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» відносить відображену та задокументовану будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформацію, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Таким чином, Закон України «Про інформацію» регулює більш широке коло правовідносин, оскільки поширює свою дію на регламентацію поводження з будь-якою інформацією, в т.ч. публічною. Натомість, Закон «Про доступ до публічної інформації» регламентує відносини, пов`язані з інформацією, вужчою за обсягом та колом осіб - розпорядників, яка отримана в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень чи інших розпорядників, а також поширюється на відносини, пов`язані зі створенням публічної інформації. Отже положення ст.40 Конституції України, Закону України «Про доступ до публічної інформації» на правовідносини, що виникли між сторонами не розповсюджується. Правовідносини, що склалися між позивачем та ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329», врегульовано у відповідність до Закону України «Про інформацію» від 02.10.1992 року ( № 2657-XII ), а сторони по справі є суб`єктами інформаційних відносин. [PERSON] , як споживач послуг з перевезення пасажирів, письмово звертаючись із запитом до виробника таких послуг, ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329», з метою реалізації власної можливості свідомого і компетентного вибору такої послуги мав право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги перевезення, встановлення часових обмежень пільгового перевезення пасажирів. Письмовий інформаційний запит [PERSON] від 21.05.2019 року, виходячи з положень Закону України «Про звернення громадян», підпадає під розуміння терміну заява, яка з боку адміністрації ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» повинна була розглянута в порядку та строки, передбачені ст.ст. 15, 20 вказаного Закону, шляхом надання відповіді за підписом керівника ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» або особи, яка виконує його обов`язки. Не може бути обмежано право позивача на доступ інформації про порядок надання послуги пільгового перевезення, гарантованого державою, та право позивача у виборі обраної ним форми одержання інформації шляхом письмового інформаційного запиту. Заперечення адміністрації ПрАТ «Автотранспорте підприємство 16329» щодо не обізнаності про існування такого інформаційного запиту спростовуються встановленими судом обставинами справи, проте тривалий час вказаний запит залишений без відповіді, тому [PERSON] , як суб`єкт інформаційних відносин, може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Висновки суду за результатами розгляду справи. Бездіяльність ПрАТ «Автотранспортне підприємство 16329» щодо ненадання [PERSON] відповіді на запит від 21.05.2018 року з урахуванням наведеного вище суд вважає неправомірною, а порушеня права позивача на інформацію підлягає усуненню шляхом зобов`язання в судовому порядку ПрАТ «Автотранспортне підприємство 16329» розглянути запит [PERSON] від 21.05.2018 року в порядку та терміни, передбачені Законом України «Про звернення громадян». Судові витрати. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, в зв`язку із задоволенням позову позивача, якого звільнено від сплати судового збору, сума судового збору 768,40 грн. покладаються на відповідача шляхом стягнення у дохід держави.

Outcome: partial