Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач [PERSON] із позовною заявою до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, в якій просить суд, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, -визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO] (ідентифікаційний номер [NUMBER]), з матір'ю [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]»), [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]; -надати дозвіл на виїзд за межі України до Республіки Болгарія малолітньої особи [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]»), [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], на час проживання [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]»), [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], в Республіці Болгарія; -надати, [PERSON] (дошлюбне прізвище «[PERSON]»), [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER], дозвіл на отримання та виготовлення віз для виїзду за межі України громадянки України [PERSON], [INFO], до Республіки Болгарія, без дозволу та згоди батька - [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 27 вересня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Перевальського районного управління юстиції Луганської області, актовий запис за № 248. За час спільного проживання народилася дитина (донька) - [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем дитина залишилась проживати з позивачем. Як до припинення шлюбних відносин так і після цього, дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на повному її утриманні і фактично як до часу припинення відносин так і після, відповідач з дитиною не спілкується, він ніяким чином не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, який необхідний для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти - тобто створюються умови, які шкодять інтересам дитини. Після фактичного припинення шлюбних відносин з Відповідачем, позивач зустріла людину (майбутнього чоловіка) - [PERSON], громадянина Республіки Болгарія, з яким склалися сімейні зв'язки як чоловіка та жінки. 22.11.2016 року між позивачем та [PERSON] було укладено шлюб, актовий запис № 1293. З врахуванням вказаної обставини позивач має намір виїхати до Республіки Болгарія з дитиною на постійне місце проживання до свого теперішнього чоловіка, де для дитини створено всі необхідні умови. Позивач зазначає, що станом на сьогоднішній день у Луганській та Донецькій областях продовжується проходити антитерористична операція (АТО), і місто Рубіжне Луганської області віднесено до населених пунктів в якій антитерористична операція проводилася, що в свою чергу ставить життя та здоров'я дитини під загрозу, впливає на психологічний стан дитини, де наразі знаходиться відповідач їй не відомо, тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали, та просили задовольнити з підстав викладених в заяві про зміну позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином через оголошення у пресі, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Згідно ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача, з урахуванням вимог ст. 74 ЦПК України про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради у судовому засіданні поклався на розсуд суду, зазначивши що просить прийняти рішення в інтересах дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та які прибули у судове засідання, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який згідно рішення Рубіжанського міського суду Луганської Області 16.11.2015 року було розірвано (а.с. 11). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 28.10.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №3015. Батьком записаний [PERSON], а матір'ю - [PERSON] (а.с. 10). Після розірвання шлюбу позивач [PERSON] уклала шлюб 22.11.2016 року з громадянином Республіки Болгарія [PERSON], змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], актовий запис № 1293 (а.с. 12). Зміна прізвища позивачем також підтверджується, паспортом Громадянина України, де зазначено [PERSON], [INFO], паспорт дійсний до 04.01.2027 року, запис [NUMBER], документ [NUMBER], дата видачі 04.01.2017 року, орган що видав 4436 (а.с 54). Відповідно до нотаріально посвідченої довідки, чоловік позивачки заявив, що дитина [PERSON], [INFO], після прибуття до Республіки Болгарія буде проживати за адресою: [ADDRESS], дитині будуть забезпечені необхідні для нормального та якісного життя побутові умови. Батьки [PERSON], а саме: [PERSON] та [PERSON], задекларували, що як співвласники вказаного житла дають згоду на те, щоб [PERSON] та [PERSON] мешкали безоплатно та необмежений час в належному їм житлі (а.с. 18). Як зазначила позивач в ході розгляду справи у дитини склалися добрі стосунки з її чоловіком. В матеріалах справи міститься довідка Приватної середньої школи «Дружба» -Пловдів за підписом директора Еміл Емілов, відповідно до якої дитина [PERSON], [INFO], може бути прийнята в підготовчу групу Приватної середньої школи «Дружба» в м. Пловдіва на 2016/2017 начальний рік (а.с. 20). Звертаючись в суд з позовом про визначення місця проживання малолітньої доньки [PERSON], [INFO], з матір'ю і надання дозволу на виїзд за межі України (до Республіка Болгарія) на постійне місце проживання цієї ж дитини у супроводі матері, позивач посилалась на те, що вона має намір поселитися на території Республіка Болгарія за місцем проживання її чоловіка. Вона і дитина будуть забезпечені належними житловими умовами, дитина місцем у приватній школі, позивач хоче народити там другу дитину та продовжити навчання. Колишній чоловік не приймає участь у вихованні доньки, не спілкується з нею, будь-яких перешкод вона у спілкуванні дитини з батьком не чинила. Дитина знаходиться на повному її утриманні. З позовом про стягнення аліментів позивач до суду не зверталась, оскільки їй відомо, що так як він знаходиться на території тимчасово не підконтрольній Україні то стягнути аліменти з нього не можливо. Де наразі знаходиться відповідач їй не відомо, тому вона звернулась до суду з зазначеним позовом. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам та встановлюючи наявність порушеного права позивача з боку відповідача, суд зазначає наступне. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини 4 статті 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 4 Сімейного Кодексу України особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Відповідно до частини 9 статті 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, враховуючи приведені норми Закону, позивач [PERSON] має право на утворення своєї сім'ї, у тому числі і з іноземним громадянином, проживати разом з ним і своєю дитиною і на вільний вибір місця свого проживання (стаття 56 Сімейного Кодексу України). Відповідно до статті 8 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод" від 04.11.1950, № ETS N 005 кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 14 цієї Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою". Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163). Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160). Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання у Республіку Болгарія, суд виходить з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін. Згідно із ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом. В судовому засіданні позивач зазначила, що з метою безперервності навчання дитини, вона та її чоловік потурбувалися, що б дитина, коли буде знаходитись в Республіки Болгарія, отримувала освіту та навчалася у приватній школі «Дружба», що підтверджується довідковою вказаного навчального закладу. Відповідач [PERSON] на час розгляду справи судом проживає за адресою: [ADDRESS], згідно копії паспорту Громадянина України , серії [NUMBER], виданого Перевальським РВ УМВС України в Луганській області 24.04.2000 року (а.с. 8), доказів протилежного до суду не подано. Постановою Верховної Ради України № 254-VIII від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими», Законом України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» № 1680-VII від 16.09.2014 року та Постановою Верховної Ради України № 252-VIII від 17.03.2015 року «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, в яких запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування» визнані тимчасово окупованими окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02.12.2015 року № 1275-р, місто Перевальськ, Луганська область, відноситься до території, де здійснювалася антитерористична операція. Разом з тим, суд враховує, що Республіка Болгарія є сучасною, світською, європейською державою з високим рівнем життя та соціальної безпеки. І навпаки, місцем постійного проживання позивача і її доньки є місто Рубіжне, яке відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р відноситься до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція і наразі знаходиться у безпосередній близькості до зони розмежування де до теперішнього часу відбуваються військові дії за участю незаконних збройних формувань так званої ЛНР. Тому в інтересах дитини дійсно є найкращім зміна місця проживання з виїздом у безпечне місце, яким у тому числі є Республіка Болгарія. Відповідно до нотаріально посвідченої довідки, чоловік позивачки заявив, що дитина [PERSON], [INFO], після прибуття до Республіки Болгарія буде проживати за адресою: [ADDRESS]. Позивач є матір'ю дитини, яка піклується про доньку і займається її розвитком, вихованням та утриманням. Тому, у суду не має підстав вважати, що вимоги позивача про дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання направлене на погіршення умов проживання доньки, її побуту і розвитку. Крім того, суд враховує, що у теперішній час вирішується питання про запровадження щодо України безвізового режиму з Європою, що розширить можливості відповідача у спілкуванні із донькою, якщо остання буде проживати разом із матір'ю у Республіці Болгарія. Відповідно до статті 10 "Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року" дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Вказану Конвенцію Україна підписала 21 лютого 1990 року. Дата набуття чинності цієї Конвенції для України - 27 вересня 1991 року. Отже, право малолітньої [PERSON] на виїзд на постійне місце проживання до іншої держави передбачено статтею 10 Конвенції ООН про права дитини. І може бути обмежене лише у порядку, передбаченому законом і для охорони державної безпеки, громадського порядку (orderpublic), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Але підстав для обмеження права [PERSON] на виїзд за кордон на постійне місце проживання судом не встановлено. Відповідно до Принципу 6 "Декларації прав дитини", прийнятої резолюцією 1386 (Х1Y) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, зростати під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові і моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків , коли є виключні обставини, розлучатися із своєю матір'ю. Розглядаючи справу, суд встановив, що малолітня донька сторін [PERSON] фактично з часу народження проживає з позивачем - своєю матір'ю. Після розлучення батьків вона також проживає з матір'ю, доказів зворотного до суду не подано. Але, не отримавши від батька дитини дозволу на виїзд з дитиною на постійне місце проживання за кордон України, штучно створюється ситуація, за якій матір і донька мають бути розлучені поза їх згодою і бажанням. Або виникає ситуація, коли позивач має відмовитися від свого особистого життя і заради дитини відмовитися від сім'ї з чоловіком і можливістю проживати в іншій державі. Таким чином, відсутні жодні сумніви щодо того, що рішення про відмову у дачі згоди на виїзд малолітньої дитини разом з матір'ю без згоди батька на постійне місце проживання в іншу державу є втручанням у право заявника на повагу до його сімейного життя у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, та необхідно визначити, чи було таке втручання виправданим згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, тобто чи було це рішення прийнято відповідно до закону, чи переслідувало воно законну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства", від 24 лютого 1995 року, підпункт A, п. п. 86 - 87, Series A N 307-B, рішення у справі Мамчур проти України від 16 жовтня 2015 року). Суд вважає, що у даному випадку відсутні достатні підстави, що виправдовують втручання держави та сторонніх осіб у сімейне життя позивача. Якщо за рішенням суду позивач вимушена буде залишитися з донькою в Україні, дійсно виникає штучно така ситуація, коли саме рішення суду позбавляє позивача проживати однією сім'ю з чоловіком, отримувати від нього постійну турботу, увагу і любов. В судовому засіданні [PERSON] зазначила, що зможе тільки після рішення суду оформити візу для дитини та відповідно для себе на виїзд до Республіки Болгарія разом з донечкою. Вирішуючи спір між сторонами, суд дотримується правил про те, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" ([ВП], заява N 41615/07, ЄСПЛ 2010 року: Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім'ю [рішення у справі "Гнахоре проти Франції", заява N 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-IX]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини", [ВП], заява N 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі "Марсалек проти Чехії", заява N 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)". Розглядаючи справу, суд враховує, що більшу частину свого життя дитина провадить із матір'ю - позивачем по справі. Тому з урахуванням віку дитини їх відносини є більш тісними, міцними ніж з батьком. Тому розлучення матері та донечки буде суперечити інтересам дитини та завдасть шкоди здоров'ю та розвитку малолітньої дитини. Одночасно суд вважає, що проживання малолітньої [PERSON] у здоровому середовищі разом з матір'ю та її новим чоловіком, з яким у дитини склалися добропорядні відносини, що підтверджено позивачем в судовому засіданні, проживання дитини в європейській державі, якою є Республіка Болгарія, позитивно відобразяться на розвитку дитини і забезпечить її законні права та інтереси. Відповідно до абзацу третього ч.3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянина України» від 21 січня 1994 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №235/139/16-ц. Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги, що виїзд дитини за кордон буде сприяти її всебічному розвитку, отже буде здійснений в інтересах дитини і не буде суперечити діючому законодавству, оскільки дитина має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, також суд враховує, що проживання у Республіці Болгарія не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком, як що він цього забажає, у зв'язку із чим суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не наполягає на стягненні з відповідача понесених ним судових витрат при зверненні з позовом до суду, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.

Outcome: approved