Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

29.10.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі: заробітної плати за травень-червень 2016 року, березень-липень 2017 року, грошової компенсації за не використані дні відпустки, вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку.\~Просить стягнути\~з відповідача\~ заборгованості по заробітній платі: заробітної плати за травень 2016 року в сумі 3344,87 грн., червень 2016 року 1179,98 грн., березень 2017 року-2202,64 грн., квітень 2017 року-4326,00 грн., травень 2017 року-4326,00 грн., червень 2017 року- 4326,00 грн., липень 2017 року- 2266,00 грн., грошової компенсації за не використані дні відпустки у розмірі 16497,60 грн., вихідної допомоги при звільненні в сумі 7578,23 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебувала в трудових відносинах з відповідачем до 17 липня 2017 року, звільнена у звязку зі скороченням штату працівників п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив їй зазначені виплати(а.с.3-11). Належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи позивач [PERSON] до суду не прибула, надала заяву, в якій просила провести судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити (а.с.82). Представник відповідача в судове засідання не з'явився, просив розгляд справи провести без його участі(а.с.63); представник відповідача [PERSON] 19.11.18 надала відзив на позовну заяву (а.с. 64-81), просила у задоволені позову відмовити, посилалася на те, що у звязку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих обєктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема, у м. Луганськ, у відповідача з 17 березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства (кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної) до компютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю; нарахування заробітної плати та інших виплат працівникам є неможливим, зважаючи на те, що воно проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатного розпису, розцінок та норм праці, табелю обліку використання робочого часу, розпоряджень про надбавки та премії за умови, що господарська діяльність здійснювалась. Через захоплення підприємства невідомими особами відповідач втратив контроль, в тому числі і над вказаною документацією; висновком Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16.01.2018 засвідчено настання форс-мажорних обставин для відповідача при здійсненні господарської діяльності на території непідконтрольній українській владі, в тому числі, м. Луганськ. З 17.03.2017 господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1\~ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2\~ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів в трудовій книжці АЕ № 012703 [PERSON] перебувала у трудових відносинах із ДП «Донецька залізниця» починаючи з 1997 року на різних посадах; 16.05.2014 переведена на посаду головного бухгалтера ВП « Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» (а.с.16-20). Державне підприємство «Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 р. № 4442-VI та постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25.06.2014 № 200. Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників(а.с.44-45). Наказом (розпорядженням) № 3282-ОС від 17 липня 2017 року, на підставі пункту статті 40 Кодексу законів про працю України, у зв'язку із скороченням штату, [PERSON] звільнено. Наказ видано структурним підрозділом "Луганська дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". В наказі зазначено, що [PERSON] має право на вихідну допомогу у розмірі одного середнього місячного заробітку; компенсацію за 60 днів відпустки (а.с.39). Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи (табулеграми), в яких зазначені суми до виплати: травень 2016 року-2890,83 грн., червень 2016 року-1134,10 грн., березень 2202,64 грн., копії табелів обліку використання робочого часу: за травень 2016 року позивачем відпрацьовано 11 днів, червень 2016 року- 4 дня, березень 2017 року- 12 днів, за квітень, за травень, за червень, за липень «0» (а.с.24-38). З розрахунку заробітної плати за березень 2017 року вбачається, що сума до оподаткування складає 6680,95 грн., до якої входить також і оплата простоїв (код 340) в сумі 1977,70 грн(а.с.28). Відповідно до копії табелів обліку використання робочого часу позивача, кількість днів простою у квітні -19,травні-20, червні-20, липні-11(а.с. 31-38). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ\~«Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ\~Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ\~«Українська залізниця»\~є належним відповідачем у справі. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що\~ Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно\~ст. 97 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~КЗпП,\~Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні\~не отримаввсі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Законом України\~від 02.09.2014\~року №\~1669-VII\~"Про\~тимчасові заходи\~на період\~проведення антитерористичної\~операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених\~ст. 116 КЗпП України, не передбачено. На підставі ст. 89 \~ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року\~передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У звязку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первиної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст.\~115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Згідно з вимогами ст. 110 КЗпП\~і\~ст.\~30\~Закону України\~«Про оплату\~праці» від\~24.03.95\~р.\~№ 108/95-ВР при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган\~повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати». Тобто, йдеться про безумовний\~обовязок\~роботодавця надати працівнику розрахунковий лист із відомостями про зарплату. Ухвалою суду від 22.11.2018 було витребувано з Бахмутсько-Лиманського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Донецької області індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за формою ОК-7 (а.с. 84-85). Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу, розмір нарахованої заробітної плати позивачу(код 40150216) за березень 2017 року становить 6805,43 грн., за квітень-липень 2017 року дані відсутні (а.с.93-94). Ухвалою суду від 22.11.2018 було витребувано з ГУ ДФС у Донецькій області відомості про доходи [PERSON] за період з 01.04.2016 по 01.08.2017, з зазначенням отриманих податків та інших обов'язкових платежів(а.с.84-85). Згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи [PERSON], сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2017 року позивача становить 20164,91 гривень, сума утриманого податку- 3629,68 гривень, інформація за 2-3 квартал 2017 року- дані відсутні (а.с.90-91). Згідно розрахунку заробітної плати, наданого позивачкою, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року (6805,43\~грн.,\~а.с.28)\~ збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України, а також сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2017 року позивача у розмірі 20164,91 гривень, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи, збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України, за період січень-березень 2017 року(6679,74+6679,74+6805,43 грн.)(а.с.28, 90-94). Розрахунки заробітної плати, що надані позивачем, підтверджується відомостями Державного реєстру фізичних осіб про доходи та Пенсійного Фонду України про застраховану особу, копіями табелів обліку використання робочого часу позивача, отже у суду відсутні сумніви щодо правильності розрахунків вказаних сум щодо обґрунтованості позовних вимог в частині стягнення заробітної плати, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні відпустки. Відповідно до положень\~ст.113 КЗпП України\~час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно із наказом начальника структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 16 березня 2017 року № 58-ДН, починаючи з 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Луганський відділ служби матеріально-техничного забезпечення» встановлено простій по причинам, незалежних від працівників(а.с.44-45). Відповідно до відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи [PERSON] зазначені положення роботодавцем недотримані, оплата простою здійснена не була. Таким чином, за період з квітня 2017 року до дня звільнення [PERSON] 17.07.2017 р., підлягає стягненню оплата простою. Згідно розрахунку заробітної плати за березень 2017 року позивачу нараховувалася заробітна плата за час простою (а.с.28), вихода якої підтверджено копією табелів обліку використання робочого часу, де явка позивача на робоче місце: у квітні -19(152год.),травні-20(159год.), червні-20(159год.),\~липні-11(88год.)(а.с.\~31-38).\~Всього- 558год. Згідно даних у розрахункові заробітної плати позивача за березень 2017 року, її оклад становить 6489грн.(а.с.28), враховуючи норму тривалості робочого часу -175 год., середньогодинна заробітна плата позивача складає 37,08год(6489грн. :175 год). Дві третини\~середньогодинної заробітної\~плати,\~необхідні для\~розрахунку заробітної\~плати під\~час встановленого\~не з\~вини працівника\~простою,\~складають 24,72грн./год.( 37,08грн./год. Х2 /3). Отже заборгованість по заробітній платі за час вимушеного простою становить 13793,76грн.(558год.х 24,72грн./год.). Позивачем заявлена вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного простою у розмірі 15244грн.(4326,00+4326,00+4326,00+2266,00), а тому вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положення ч.1\~ст.44 КЗпП України\~при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті\~36 та пунктах 1,2 і 6 статті\~40 цього\~Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до наказу про припинення трудового договору (а.с.39) роботодавець повинен був виплатити [PERSON] одноразову грошову допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, проте як вбачається з відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб про доходи [PERSON], така допомога виплачена не була. Відповідно до абзацу першого пункту 8 Порядку 100, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Розрахунковим періодом, враховуючи факт звільнення позивача 17.07.2017, є травень-червень 2017 року, проте в останньому був простій не з вини працівника із 20 березня по 17.07.2017, а тому при розрахунку варто враховувати заробітну плату за січень- лютий-2017 року. Відповідно до індивідуальних відомостей застрахованої особи - [PERSON] від 07.12.2018, нарахована заробітна плата за січень 2017 року склала 6679,74 грн., лютий 2017 року склала 6679,74 грн. Кількість відпрацьованих годин у січні 2017 року- 159 год., лютому 2017 року - 160 год. Середньогодинна заробітна\~плата за\~розрахунковий період,\~таким чином,\~складає:\~(6679,74\~грн.\~+\~6679,74\~грн.):\~(159\~год.\~+\~160\~год.)\~=\~41,88\~грн./год. Середньомісячне число робочих годин у розрахунковому періоді: (159 год. + 160 год.) / 2 = 159,5год. В свою чергу, сума одноразової грошової допомоги у розмірі середньомісячного заробітку при звільненні позивача 17.07.2017 дорівнює добутку середньогодинної заробітної плати та середньомісячного числа робочих годин у розрахунковому періоді: 41,88 грн./год. х 159,5год. = 6658,92 грн. Отже, при звільненні 17.07.2017, [PERSON], належало виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку, що становить 6658,92 грн. Позивачем заявлена вимога про стягнення одноразової грошової допомоги при звільнені у розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 7578,23 грн., а тому вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до положень статті 83 Кодексу законів про працю України, статті Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачує компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівниками, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. Згідно пункту 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Пунктом 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Абзацом першим пункту 7 розділу IV вказаного Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. У пункті 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96 зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час простою не з вини працівника, оплачений з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу), враховується для надання йому щорічної відпустки. Разом із тим, відповідно до абзацу шостого пункту 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100, у разі розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали та за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. Як зазначається у наказі (розпорядженні) про припинення трудового договору (контракту) № 3282-ОС від 17.07.2017 року, [PERSON] має право на компенсацію за 60 днів відпустки(а.с. 39). Враховуючи, що позивача звільнено 17.07.2017, розрахунковим періодом в даному випадку є період без врахування часу простою (20 березня 17.07.2017)зокрема, із липня 2016 року по лютий 2017 року. Розмір сумарного заробітку за розрахунковий період, згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу (форма ОК-5) від 07.12.2018, таким чином дорівнює: 10381,64 грн. +6609,66грн. +7667,26 грн. + 6609,66 грн. +6683,66 грн. +9932,23 грн. - 6679,74\~грн.\~+\~6679,74\~грн.\~= 61243,61грн. Відповідно до листів Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 №10/846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік та від 05.08.2016 р. №11535/0/14-16/13 кількість календарних днів (за винятком святкових неробочих днів, встановлених законодавством) за розрахунковий період: 239днів. Отже, маючи право на компенсацію за невикористані 60 днів відпустки, сума компенсації становитиме: 15374,96грн. (61243,61грн. : 239 днів) х 60 днів. Позивачем заявлена вимога про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки у розмірі 16497,60 грн., а тому вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, тому заперечення представника відповідача щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не приймаються. Крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст.\~115,116\~КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Щодо посилання позивача на розрахунок оплати відпустки в розмірі 16497,60 грн.(а.с.40), та розрахунок оплати середньомісячної зарплати(вихідної допомоги) у розмірі 7578,23 грн.(а.с.41), то вони судом до уваги не приймається з огляду на таке. Як було встановлено під час розгляду справи, що не заперечувалося відповідачем, з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року позивач перебувала у простої не з вини працівника. Втім у розрахунку оплати відпустки (а.с.40) зазначена кількість календарних днів у березні 2017 року 30, в розрахунку вихідної допомоги (а.с.41) зазначені два останні місяці, які передують звільненню березень-квітень 2017 року, в той час як період простою в цьому місяці/місяцях повинен бути виключений з розрахункового періоду. Посилання відповідача у відгуку на позовну заяву про виплату заробітної пати [PERSON] у сумі 8230,28 грн., згідно відомості від 24.06.2016-4153,00грн. та відомості від 21.02.2017-4077,28грн.(а.с.70-71), то вона судом теж не приймається, оскільки спірний період заборгованості за травень червень 2016 року не включений в розрахунок суми до виплати відповідно до передавальної відомості наданої представником відповідача(а.с.72). Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що позивачем частково підтверджено наявність заборгованості по заробітній платі за травень\~2016\~року у\~розмірі 3344,87\~грн.,\~червень 2016\~року у\~розмірі 1179,98\~грн.,\~а всього\~4524,85гривень,\~заборгованості за квітень-липень 2017 року в загальному розмірі 13793,76гривень, одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 6658,92 гривень, компенсацію за невикористані дні відпустки в розмірі 15374,96 гривень, а всього 35827,64 гривень, а також заборгованість по заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 2202,64гривень. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, за положеннями\~статті 117 КЗпП України\~обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідно до\~статті 14-1\~Закону України\~«Про торгово-промислові\~палати в\~Україні» від 02.12.1997 року №671/97-ВР, торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовзань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Згідно із\~ст. 10 Закону України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»\~протягом терміну дії цього\~Закону\~єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобовязань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до науково-правового висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку та м. Луганську. Господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Луганськ, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення\~виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей\~47,83,115,116 КЗпП України\~спричинено\~впливом дії форс\~мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту,\~регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату\~закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин\~при всій\~обачливості\~зобовязаної сторони за трудовим договором. Зазначений висновок є належним та допустимим доказом\~та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому\~відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України\~від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15,\~від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16,\~від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах\~Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17\~ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17. Згідно з ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі\~і застосуванні\~норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку не підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати за травень-червень 2016 року на загальну суму 4524,85гривень, за березень 2017 року в розмірі 2202,64 гривень, заробітну плату за квітень-липень 2017 року у розмірі 15244 гривень,\~грошову компенсацію\~за невикористану\~щорічну відпустку\~у розмірі\~16497,60\~гривень,\~вихідну допомогу\~у розмірі\~7578,23\~ грн., всього 46047,32 грн., при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені частково (92%), з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 648,42 грн. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку, яка оплачена судовим збором в розмірі 704,80грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією (а.с.2). Враховуючи, що судом у задоволенні цих вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача, підстав для стягнення їх з відповідача немає. Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial