Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Представник позивача - адвокат Меланчук І.В. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом до акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику у разі ушкодження здоров`я. Вобґрунтування позову зазначає, що позивач працюючи з 27.01.1984 по 05.12.1984 на посаді агломератника; з 05.12.1984 по 22.12.1987 -на посаді дозувальника гарячого повернення агломераційного цеху; з 22.12.1987 по 21.01.1993 на посаді агломератника агломераційного цеху Криворізького Південного гірничо-збагачувального комбінату (правонаступником якого є відповідач), підпадав під дію виробничого шуму, що перевищував гранично допустимий рівень через недосконалість робочих місць. У зв`язку із шкідливими умовами праці, з вини відповідача, позивач отримав хронічне професійне захворювання, яке встановлено ДУ «Український НДІ промислової медицини»: нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху), що вказано в акті №15 розслідування хронічного професійного захворювання від 10 травня 2007 року. В п.17 акту причиною виникнення захворювання є шум, що перевищував гранично допустимий рівень. 31 травня 2007 року [PERSON] вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності - 10% по туговухості з 29 травня 2007 року безстроково. Внаслідок професійного захворювання порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, відчуває періодичний головний біль, шум в голові. Зниження слуху істотно перешкоджає його можливостям спілкуватися з оточуючими. Больові відчуття турбують позивача і в нічний час, що порушує його сон, що в свою чергу призводить до постійного відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття, особливостями лікування та необхідністю лікарського спостереження, вживання лікарських засобів. Наявність негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення ним больових відчуттів, необхідність лікування, необхідність нераціонально витрачати свій час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя та вказує на відсутність у позивача можливості реалізовувати свої звички та бажання, повноцінно працювати, і як наслідок, відображається на погіршенні матеріального становища, неможливістю в достатній мірі утримувати сім`ю, призводить до зниження якості життя, що завдає йому моральної шкоди. Позивач вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 94460 грн, які просить стягнути з відповідача без урахування податків, зборів та інших платежів. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою від 21 вересня 2020 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Від представника позивача Меланчука І.В. надійшла заява, згідно якої він підтверджує факт отримання від відповідача відзиву на позов та вказує на відсутність потреби у наданні часу для подання відповіді на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що при винесенні рішення просить врахувати висновки ВС, викладені за наслідкам перегляду рішень у справах, що виникають з подібних правовідносин, а саме щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого слідує що ст. 1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди виключно за наявності вини особи, яка її заподіяла. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначають, що обов`язковими передумовами виникнення правовідносин з відшкодування моральної шкоди є неправомірні дії чи бездіяльність та вина власника або уповноваженого ним органу. Загальний стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 8 років 11 місяців, в той час як загальний стаж позивача з шкідливими умовами праці складає 32 роки 4 місяці. Період роботи позивача на інших підприємствах, включено до профмаршруту, що вплинув на виникнення професійного захворювання, однак позивач цього не врахував при визначенні розміру позовних вимог. Також у відзиві зазначають, що первинний огляд позивача у МСЕК було проведено через 14 років після звільнення позивача з АТ «ПІВДГЗК». Акт розслідування причин виникнення професійного захворювання позивача від 10.05.2007 складено на ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг». Довідка МСЕК, на яку посилається позивач не може бути взята як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки вона надає право позивачу на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових відшкодувань. У долученому до матеріалів справи епікризі з медичної картки [PERSON] не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Вважають, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження викладених в позові обставин. Крім того, зазначають, що посилання в позовній заяві на постанови ВП ВС та постанови ВС не є коректними, оскільки обставини справи не є тотожними з даною справою. Розмір відшкодування моральної шкоди, зазначений позивачем вважають таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] видно, що 27 січня 1984 він був прийнятий агломератником в агломераційний цех Криворізького Південного гірничо-збагачувального комбінату. 05.12.1984 переведений дозувальником гарячого повернення агломераційного цеху; з 22.12.1987 переведений агломератником агломераційного цеху. 21 січня 1993 року позивача звільнено у зв`язку з переведенням на НКГЗК. З 22 січня 1993 року позивач працював в Ново-криворізькому гірничозбагачувальному комбінаті, який 01 грудня 1996 року реорганізовано в Криворізький державний гірничо-збагачувальний комбінат «Криворіжсталь». Останнє з 08.04.2004 року перетворено на відкрите акціонерне товариство «Криворізький гірничо-металургійний комбінат «Криворіжсталь», з 12.01.2006 - перетворено на відкрите акціонерне товариство «Міттал Стіл Кривий Ріг». 28 квітня 2007 року [PERSON] звільнено за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.17-22). В період з 09 січня 2007 року по 26 січня 2007 року позивач перебував на стаціонарному обстеженні в Клініці Українського НДІ промислової медицини, у зв`язку із скаргами на періодичний головний біль, зниження слуху, шум у вухах, зниження розбірливості мови (а.с.15-16). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 10 травня 2007 року, на підприємстві ВАТ «Міттал Стіл Кривий Ріг» було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання [PERSON] , а саме: нейросенсорна приглухуватість першого ст. (з легким зниженням слуху), яке встановлено Українським НДІ промислової медицини 12 квітня 2007 року. У пункті 12 Акту зазначено, що загальний стаж позивача складає 32 роки 4 місяці, стаж в умовах впливу шкідливих факторів - 21 рік 4 місяці. Відповідно до п.13 Акту умови та характер праці відносяться до ІІІ кл. 3 ст. шкідливості згідно атестації робочого місця виконаної на підприємстві в 2004 році. У пунктах 16, 17 вказаного Акту вказано, що професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: ПівдГЗК агломераційний цех з січня 1984 року по грудень 1984 року - агломератник, з грудня 1984 року по грудень 1987 року - дозувальник гарячого повернення, з грудня 1987 року по січень 1993 року - агломератник; НКГЗК, дробарка фабрика №3: з січня 1993 року по листопад 1996 року - слюсар з ремонту устаткування, слюсар з ремонту підземного устаткування в кар`єрі, слюсар-ремонтник з ремонту підземного устаткування в кар`єрі, слюсар-ремонтник дробарної фабрики №3; КДГМК «Криворіжсталь», ГЗК: з листопада 1996 року по лютий 2002 року - слюсар-ремонтник дробарної фабрики №3; ВАТ «Криворіжсталь», РУ ГЗК: з лютого 2002 року по червень 2005 року - електрогазозварник 5 роз. дробарної фабрики №3. Протягом зазначеного стажу підпадав під шкідливу дію виробничого шуму, що перевищував ГДР через недосконалість робочих місць. Шум, що перевищував ГДР визнано причиною професійного захворювання (а.с.11-14). При первинному огляді МСЕК 31 травня 2007 року [PERSON] встановлено 10 відсотків втрати професійної працездатності з 29 травня 2007 року безстроково. Потребує медикаментозного лікування (а.с.9-10). Пільговий стаж роботи позивача на підприємстві відповідача складає 8 років 11 міс. 24 дні, що видно із довідки №132 від 17.09.2020, наданої АТ «ПІВДГЗК». Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності встановленої первинно з 29 травня 2007 року - 10%, безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на АТ «ПІВДГЗК», оскільки пунктом 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 10 травня 2007 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного характеру захворювання стала в тому числі його праця з 27 січня 1984 року по 21 січня 1993 року агломератником та дозувальником гарячого повернення в агломераційному цеху Південного ГЗК. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня виробничого шуму на робочому місці позивача, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 29 травня 2007 року 10% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача в шкідливих умовах праці, що склала 8 років 11 місяців 24 дні при загальному стажі роботи в шкідливих умовах - 21 рік 4 місяці, тобто враховує факт роботи позивача в шкідливих умовах на інших підприємствах, вказаних в акті розслідування хронічного професійного захворювання позивача. Також суд враховує, що первинний огляд позивача у МСЕК було проведено через 14 років після звільнення позивача з АТ «ПІВДГЗК», з даним позовом на відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди позивач звернувся більш ніж через 13 років після встановлення ступеню втрати професійної працездатності. Доказів про лікування позивача з приводу наслідків професійного захворюваннячи у зв`язку із загостренням захворювання позивачем не надано. З урахуванням вищезазначеного, при встановлених обставинах справи, суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 10000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 84460 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 100 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial