Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом, в якому з урахування уточнених позовних вимог від 09.04.2021 (т.3, а.с.40-55) просить, поновивши їй строк позовної давності, скасувати рішення Тисівської сільської ради Болехівської міської ради Івано-Франківської області від 29 липня 2014 року №06-32/14, від 22 травня 2015 року №07-39/15, від 23 жовтня 2015 року № 07-42/15 та від 02 грудня 2015 року №10-02/15, визнати договір дарування земельної ділянки від 09 грудня 2017 року зареєстрований в реєстрі за №2913 та посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С.-недійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в 1974 році представником районного архітектора Перпета В.С. в присутності представника виконкому Тисівської сільської ради депутатів трудящих Дуб Д.В. складено акт відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі, відповідно до якого [PERSON] (покійний чоловік позивача) відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку, до якого додано план забудови земельної ділянки, проект житлового будинку, надвірних споруд, гаража. 21 травня 1974 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Долинської районної, міської ради депутатів трудящих винесено постанову про самовільне порушення плану забудови житлового будинку чоловіком [PERSON] з накладеннням адміністративного стягнення та зобов`язано внести зміни в плані. 05 травня 1980 року комісія правління колгоспу "Дружба в присутності секретаря виконкому сільської ради провели встановлення меж між земельною ділянкою [PERSON] та земельною ділянкою [PERSON] в такому порядку : Залишено старі межі по довжині ділянок та встановлено межу між сараєм [PERSON] та присадибною ділянкою [PERSON] на відстані чотири метри від задньої стіни; [PERSON] дозволено поставити огорожу згідно встановлених меж. [INFO] в с. Тисів Болехівської міської ради помер [PERSON] та після його смерті позивач, як дружина, стала головою домогосподарства та 10 лютого 1994 року подарувала сину [PERSON] половину житлового будинку в с. Тисів Болехівської міської ради. 21 листопада 1997 року за рішенням сесії Тисівської сільської ради було передано безоплатно у приватну власність позивачу земельну ділянку, площею 0.65 га. Маючи на меті зареєструвати право власності на житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться по [ADDRESS] , у неї виникли певні складнощі оскільки суміжні межі, які були вказані в технічній документації не відповідали дійсності. 09.07.2014 року земельною комісією в складі сільського голови, землевпорядника та депутатів Тисівської сільської ради встановлено межу суміжних землекористувань громадян [PERSON] та [PERSON] по старих знаках (стовпах) за давністю користування. 29.07.2014 року за рішенням сесії № 06-32/14 Тисівської сільської ради затверджено акт земельної комісії "Про встановлення суміжних меж землекористування" від 09.07.2014 року. Відповідач [PERSON] стала суміжним землекористувачем, оскільки відповідач [PERSON] 09 грудня 2017 року подарувала їй земельну ділянку, до якої ввійшла частина спірної ділянки. Рішенням сесії Тисівської сільської ради від 22 травня 2015 року надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), площею 0.25 га. для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] , а також даним рішенням внесено зміни в рішення від 21.11.1997 року " Про передачу земельних ділянок у приватну власність" наданих гр. [PERSON] в частині визначення (уточнення) площі і цільового призначення земельної ділянки, а саме площа земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд становить 0.25 га. 23.06.2015 року розглянуто звернення голови Тисівської сільської ради щодо вирішення спірного питання по встановленню межі між земельною ділянкою позивача та земельною ділянкою [PERSON] , які знаходяться по [ADDRESS] та [ADDRESS] та складено відповідний акт. При розгляді даного звернення взято до уваги будівельні паспорти на забудову двох земельних ділянок. Однак при проведенні обмірів мірною стрічкою розміри вказані у будівельних паспортах не відповідають розмірам на місцевості на даний час, тому встановити межу між земельними ділянками на підставі документів є не можливим. При проведенні геодезичних обмірів двох ділянок, встановлено що площа спірної території становить 0,0015 га. У зв`язку з обставинами, які склались, комісія надала рекомендації встановити межу між земельними ділянками по давності користування, а саме: з передньої сторони від кута будинку гр. [PERSON] до межі на віддалі 1,83 м; від кута добудови з передньої сторони - на віддалі 0.63 м.; від кута добудови до задньої сторони - 0,35 м. 23 жовтня 2015 року рішенням сесії Тисівської сільської ради затверджено акт комісії від 23.06.2015 року про межу землекористувань між гр. [PERSON] [PERSON] (її сином), хоча син не є суміжним землекористувачем. 02.12.2015 року сесією Тисівської сільської ради Болехівської міської ради вирішено затвердити гр. [PERSON] технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), кадастровий номер 2610292001:02:005:0073, площею 0.2500 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] і надати їй у власність. На даний час по сусідству з позивачем проживає та користується земельною ділянкою відповідач [PERSON] , яка порушуючи правила добросусідства самовільно знищила їхню огорожу, яка розмежовувала їхні земельні ділянки металевими стовпами та металевою сіткою, дерево сливу, яка була також межівним знаком. Позивач вважає, що вище вказані акти та рішенння Тисівської сільської ради були виданні з порушенням норм закону ( рішення сесії № 06-32/14 Тисівської сільської ради від 29.07.2014 р., рішення №07-39/15 Тисівської сільської ради від 22.05.2015 року, рішення № 07-42/15 від 23.10.2015 р., рішення № 10-02/15 від 02.12.2015р.). Окрім того, просить договір дарування земельної ділянки від 09 грудня 2017 року зареєстрований в реєстрі № 2913 та посвідчений приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Барабаш Р.С. визнати недійсним. При цьому, посилається на висновок судової земельно-технічної експертизи, згідно якої експерт встановив, що сучасне розташування фундаменту житлового будинку співвласників [PERSON] та [PERSON] відповідає розташуванню на плані забудови станом на 23.11.1974 року; а земельна ділянка, яка належить відповідачу [PERSON] накладається на земельну ділянку по [ADDRESS] , яка відведена [PERSON] , згідно рішення виконкому Тисівської сільської ради від 29 листопада 1973 року та сформована згідно плану забудови складеного станом на 23.11.1974 року. З 25 січня 2018 року вказана справа перебувала на розгляді у судді Поляниці М.М. 11 червня 2020 року під його головуванням призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України (т.2, а.с.152-154). 07 липня 2020 року надійшло клопотання експерта про надання необхідних для проведення експертизи документів (т.2, а.с.163-168). Згідно Наказу Болехівського міського суду № 02-09/32 від 16 червня 2020 року на підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 16 червня 2020 року припинено повноваження судді Поляниці М.М. За розпорядження керівника апарату суду №01-13/22 від 26 червня 2020 року проведено повторний автоматизований розподіл та справу передано судді Головенко О.С. 08 липня 2020 року витребувано у експерта вказану справу. 21 липня 2020 року поновлено провадження у справі та задоволено клопотання експерта про надання доказів (т.2, а.с. 186-187). 21.08.2020 року надійшло повідомлення від експерта про неможливість проведення експертизи у зв`язку з ненаданням вихідних даних, необхідних для її проведення (т.2, а.с.203-204). 11 вересня 2020 року ухвалою суду призначено в справі судово земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено експертам науково-дослідному інституту судових експертиз та права (т.2, а.с.223-226). 01 березня 2021 року надійшов висновок експерта від 12 лютого 2021 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи (т 2, а.с.242-250). 02 березня 2021 року поновлено провадження у справі та призначено до підготовчого засідання (т.3, а.с.4). 31 березня 2021 року ухвалою суду замінено Тисівську сільську раду на Болехівську міську раду Івано-Франківської області, як правонаступника відповідача Тисівської сільської ради Івано-Франківської області (т.3, а.с. 31-33). 09 квітня 2021 року представник позивача подав заяву про уточнення позовних вимог, яка 12 квітня 2021 року ухвалою суду прийнята до розгляду (т.3, а.с.57-58). 23 квітня 2021 року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив на уточнюючі позовні вимоги, в якому вважає вказаний позов (з уточненнями) безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення, оскільки позивач не довела про порушення свого права на спірну земельну ділянку, не надала суду належних та достовірних доказів щодо порушення її прав на користування земельною ділянкою. Такі твердження обгрунтовує тим, що [PERSON] стала власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,25 га, по [ADDRESS] на підставі Договорів дарування від 09.12.2017р. Попереднім власником була [PERSON] , якій рішенням Тисівської сільської ради депутатів трудящих № 24 від 29.11.1973 р. надано право будівництва житлового будинку на земельній ділянці в межах с. Тисів, яка межує з правої сторони з забудовником [PERSON] , з лівої - [PERSON] . На вказаній земельній ділянці [PERSON] побудувала будинок та господарські споруди відповідно до будівельного паспорта. [PERSON] передано у власність земельну ділянку, площею 0,32 га. На підставі вказаного рішення №558 від 21 листопада 1997 року [PERSON] почала виготовляти правовстановчі документи на земельну ділянку та їй надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] та внесено зміни в рішення Тисівської сільської ради № 558 від 21.11.1997 р. "про передачу земельних ділянок у приватну власність" в частині визначення (уточнення) площі і цільового використання земельної ділянки, а саме: площа земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 0,25 га. [PERSON] виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Оскільки суміжний землекористувач, а саме позивач по справі без обґрунтування своїх дій відмовилася узгодити межу земельної ділянки [PERSON] , тому було складено акт узгодження меж між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] , який затверджений рішенням Тисівської сільської ради від 23.10.2015 р. "Про затвердження акту комісії від 23.06.2015 р." Відповідно до рішення Тисівської сільської ради від 02 грудня 2015 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] надано їй у власність. Отже, [PERSON] правомірно користується і є власником земельної ділянки в межах та площею 0,25 га, як зазначено у правовстановлюючих документах, зокрема Договорі дарування земельної ділянки. Межі земельної ділянки, визначені в кадастровому плані земельної ділянки, кадастровий номер 2610292001:02:005:0073, за адресою [ADDRESS] , вказані згідно з планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Земельна ділянка між нею та позивачем обгорожена огорожею, яку вона із металічної вирішила поміняти на бетонну, про що позивач зазначила в позові. Огорожа встановлена по існуючих межах. Межі відбитота закріплено в натурі, про що складено акт від 16.05.2015р. Позивачу не сподобалась те, що вона замінила огорожу, внаслідок чого і виник конфлікт. Як зазначає [PERSON] , що вона є власником земельної ділянки по [ADDRESS] . Однак, беручи до уваги документи, які додані нею до матеріалів справи можна встановити, що вона не є належним землекористувачем, так як у передбаченому ЗК України порядку право користування земельною ділянкою по [ADDRESS] вона не оформила, межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені, площа земельної ділянки, її конфігурація - не визначені. Також, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що земельна ділянка по [ADDRESS] перебувала чи перебуває у користуванні позивача, чи накладається на земельну ділянку відповідача. Як на доказ правомірного користування земельною ділянкою позивач посилається на план відведення земельної ділянки під будівництво житлового будинку [PERSON] , будинок на вказаній земельній ділянці був побудований чоловіком позивача, що в судовому засіданні підтвердив її представник. Однак документів власності на домоволодіння за час його життя виготовлено не було. Також не виготовлялося [PERSON] документів про право власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок. Право власності на будинок та господарські споруди було виготовлено позивачем та її сином [PERSON] у 2018 році. Також, позивач вказує, що рішенням Тисівської сільської ради їй у власність надано земельну ділянку відповідно до архівного витягу рішення Тисівської сільської ради від 21.11.1997 р. "Про передачу земельних ділянок у приватну власність", площею 0,65 га. Однак, у вказаному рішенні не має посилання де знаходиться земельна ділянка (її місце розташування, адреса) та не зазначено для яких потреб надана земля (не визначено статусу земельної ділянки). Після отримання вказаного рішення сільської ради [PERSON] не зверталася у встановленому порядку до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації та оформлення правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку, що підтверджується листом виконкому Тисівської сільської ради від 09 листопада 2017 року. Отже, на час прийняття Тисівською сільською радою оскаржуваних рішень у 2015 році на користь [PERSON] , а також оформлення договору дарування спірної земельної ділянки на відповідача [PERSON] у 2017 році, позивач [PERSON] не оформила належним чином прав на земельну ділянку, а отже не набула права користування земельною ділянкою в установленому законом порядку, тому нею не доведено порушення її прав, як власника чи користувача земельної ділянки, на якій розташований належний їй житловий будинок. Також вважає, що висновок експерта не є належний доказ у справі, оскільки експертиза проведена однобоко без визначення меж та площі земельної ділянки позивача. Зокрема, експерт вказує, що земельна ділянка, яка належить відповідачу [PERSON] накладається на земельну ділянку по [ADDRESS] , яка відведена [PERSON] , згідно рішення виконкому Тисівської сільської ради від 29 листопада 1973 року та сформована згідно плану забудови складеного станом на 23.11.1974 року. Тобто, у експертному висновку експерт зазначає, що земельна ділянка по [ADDRESS] належить [PERSON] , однак не посилається на жодний правовстановчий документ, оскільки його не існує. Окрім того, своїм твердженням про те, що земельна ділянка до цього часу нібито належить [PERSON] , який помер в 1992 році, експерт підтверджує, що позивач не оформила на себе в установленому порядку право власності на спірну ділянку. Також, у експертному висновку експерт не вказує яка площа земельної ділянки, належить позивачу чи її чоловікові [PERSON] , не зазначає як змінилася ця площа (у сторону зменшення) земельної ділянки в результаті накладення частини земельної ділянки [PERSON] . Експерт не посилається у своєму висновку на правовстановлюючі документи на земельну ділянку [PERSON] а також [PERSON] , оскільки їх не має, а тільки на рішення виконкому Тисівської сільської ради депутатів трудящих від 29 листопада 1973 року та план забудови складений станом на 23 листопада 1974 року, які не є доказами права власності на земельну ділянку. У жодному із цих документів не вказано площі земельної ділянки, яка виділялася [PERSON] , або позивачу. Отже, встановити, якою є площа та конфігурація земельної ділянки позивача відповідно до правовстановлюючих документів на земельну ділянку є не можливим у зв`язку з відсутністю таких правовстановлюючих документів. Також, як на належний доказ у своєму позові [PERSON] посилається на план забудови земельних ділянок, складений на підставі рішення виконкому Тисівської сільської ради депутатів трудящих № 24 від 20.11.1973 р. про відведення земельних ділянок для будівництва житлових будинків. Однак у цих документах також не вказано площі земельної ділянки, яка надається для будівництва [PERSON] . Із вказаних документів можна встановити тільки місце розташування будинку належного [PERSON] , який помер [INFO] . При цьому, господарських споруд (літньої кухні, сараю), на які ніби то накладається земельна ділянка, що належить відповідачу [PERSON] у цьому плані забудови немає. Крім того, позивачем не долучено до матеріалів справи дозвільних документів на право будівництва цих господарських споруд. Право власності на вказані господарські споруди, [PERSON] та її син [PERSON] оформили вже після виготовлення відповідачами правовстановчих документів на спірну земельну ділянку і під час розгляду цивільної справи в Болехівському міському суді - 27.04.2018 р. 23 квітня 2021 року представником відповідача Болехівської міської ради Романишин В. подано відзив на уточнюючі позовні вимоги, в якому вважає, що вказаний позов є безпідставний та таким, що не підлягає до задоволення. Рішенням від 22 травня 2015 року [PERSON] згідно заяви надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] та внесено зміни в рішення Тисівської сільської ради "про передачу земельних ділянок у приватну власність" в частині уточнення площі і цільового використання земельної ділянки, а саме площа земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 0.25 га. При розробці технічної документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) суміжний землекористувач [PERSON] відмовився від підписання меж земельної ділянки" тому 23 червня 2015 створено комісію з питань землекористування, якою складено акт обстеження щодо вирішення спірного питання по встановленню межі між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] . В ході розгляду до уваги були взяті будівельні паспорти на забудову двох земельних ділянок, при проведенні обмірів мірною сантиметровою стрічкою, розміри вказані у будівельних паспортах не відповідали розмірам на місцевості на даний час, тому встановити межу між земельними ділянками на підставі даних документів не виявилось можливим. Після проведених геодезичних обмірів двох земельних ділянок встановлено, що площа спірної території становить 0,0015 га. Земельна комісія, взявши до уваги обміри [PERSON] рекомендувала встановити межу між земельними ділянками по давності користування, а саме: з передньої сторони від кута будинку [PERSON] до межі на віддалі 1.83м; від кута добудови з передньої сторони на віддалі 0.63м; від кута добудови з задньої сторони 0.35 га. Та рішенням сесії 23 жовтня 2015 року затверджено "акт обстеження щодо вирішення спірного питання по встановленню межі між земельними ділянками [PERSON] та [PERSON] " Рішенням сесії від 02 грудня 2015 року затверджено технічну документацію на земельну ділянку площею 0.25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за кадастровим номером 2610292001:02:005:0073, яка знаходиться в [ADDRESS] у [PERSON] . Свідок [PERSON] , яка працювала на посаді землевпорядника Тисівської сільської ради пояснила, що між відповідачами [PERSON] , [PERSON] та позивачем [PERSON] виник конфлікт з приводу встановлення межі земельної ділянки. Суперечка виникла тоді, коли [PERSON] розібрала металеву сітку, яка служила огорожею з [PERSON] і на цьому ж місці встановлювала новий паркан . На момент спору сітка була розібрана, але металеві стовпчики були на місці. Відповідно, Тисівською сільською радою 23.06.2015 року було створено комісію та встановлено межу по давності користування, з чим [PERSON] не була згідна. Комісія неодноразово викликала сторони для встановлення суміжної межі. Тисівська сільська рада затвердили акт комісії в 2015 році і встановили межу між [PERSON] і [PERSON] по старій огорожі, яка була у вигляді металевої сітки. Позивач [PERSON] хотіла встановити межу по старому будівельному паспорту, але межа між ними була у вигляді металевої сітки. Позивачу [PERSON] земельна ділянка під житловий будинок та господарські споруди не надавалась. В1997 році було рішення про передачу їй земельної ділянки у власність, але правовстановлюючі документи не були виготовлені. Це рішення було загальне і в ньому не зазначено призначення цієї ділянки та її розташування. 28 квітня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася повторно, про дату, час і місце цього засідання була повідомлена у встановленому законом порядку (т.3, а.с.90, 98,109,123). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши вступне слово представників позивача, відповідачів, пояснення свідка [PERSON] , повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. За змістом ч. 1 ст. 4 та ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Частиною третьою статті 152 ЗК України визначено, що одним із способів захисту прав громадян на земельні ділянки є визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Статтею 122 ЗК України, передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо скасування актів органу самоврядування, позивач [PERSON] вказувала, що вона набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та земельну ділянку в [ADDRESS] , а у подальшому дізналася про те, що рішеннями Тисівської сільської ради надано суміжному землекористувачу [PERSON] земельну ділянку, частина якої накладається на земельну ділянку, де розміщені належні їй та сину [PERSON] господарські споруди. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач [PERSON] , в свою чергу вказувала, що саме вона у визначений законом спосіб набула право власності на земельну ділянку, де знаходиться житловий будинок, які подарувала їй [PERSON] , а набуття позивачем [PERSON] права власності на будинок під час розгляду справи в суді на суміжній земельній ділянці, яка не знаходиться у її власності (через відсутність документів), не може бути підставою для позбавлення її права власності на земельну ділянку та скасування рішень органу місцевого самоврядування, які відповідають вимогам закону. Відповідно до статті 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з підпунктом 8 пункту «б» частини першої статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження, зокрема підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування. Стаття 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», визначає компетенцію сільських, селищних, міських рад, зокрема, щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Вказані питання мають вирішуватися виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради. З аналізу наведених норм матеріального права можна зробити висновок, що право розпорядження землями комунальної власності, у тому числі право передавати їх у власність або користування фізичним та юридичним особам, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Вказані висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 599/567/17 (провадження № 14-376цс19). Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина сьома статті 118 ЗК України у вказаній редакції). Разом з тим, нормами процесуального закону покладено на кожну зі сторін обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Зокрема, як встановлено судом, відповідач [PERSON] , заперечуючи позовним вимогам, в судовому засіданні надала належні та допустимі докази про те, що вона у законний спосіб набула право власності на земельну ділянку та житловий будинок, які знаходяться в [ADDRESS] , не порушивши прав позивача. Так, з матеріалів справи вбачається, що попереднім власником вказаного нерухомого майна була [PERSON] , якій рішенням Тисівської сільської ради депутатів трудящих № 24 від 29.11.1973 р. надано право на будівництво житлового будинку на земельній ділянці в межах с. Тисів. Земельна ділянка межує з правої сторони з забудовником [PERSON] , з лівої - [PERSON] . На вказаній земельній ділянці [PERSON] збудувала будинок та господарські споруди, їй продовжено термін будівництва відповідно до рішення виконавчого комітету Тисівської сільської ради від 30 червня 1980року. 21 листопада 1997року [PERSON] передано у власність земельну ділянку, площею 0,32 га за рішенням цього ж органу (т.1, а.с.163-168) . На підставі вказаного рішення №558 від 21 листопада 1997 року [PERSON] стала виготовляти правовстановчі документи на земельну ділянку, звернувшись із заявою до органу місцевого самоврядування.. Зокрема, рішенням Тисівської сільської ради від 22 травня 2015 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд в [ADDRESS] та внесено зміни в рішення Тисівської сільської ради від 21 листопада 1997 року "Про передачу земельних ділянок у приватну власність" в частині визначення (уточнення) площі і цільового використання земельної ділянки, а саме: площа земельної ділянки для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд становить 0,25 га. (т.1 а.с.25). [PERSON] на виконання вказаного рішення виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки, яка містила: план земельної ділянки, де відображено зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (землекористувачів) суміжних земельних ділянок у відповідності з Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками затвердженою наказом Держкомзему України №376 від 18.05.2010 (т.1, а.с.152-156). Однак, суміжний землекористувач - [PERSON] , син позивача, відмовився підписувати межі, тому [PERSON] звернулася із заявою до Тисівської сільської ради, як то передбачено чинним законодавством. Суд зазначає, що межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначаються не відповідно до акта узгодження та визначення меж, а згідно з наявними планово-картографічними матеріалами та матеріалами кадастрової зйомки. Погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов`язкових технічних помилок. Згідно з частиною другою статті 198 ЗК України, кадастрова зйомка включає, зокрема: погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами. Це не означає, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекоритувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж - необхідно вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а із мотивів відмови (якщо вони озвучені). Якщо такими мотивами є виключно неприязні стосунки - правового значення вони не мають. У разі виникнення спору сама по собі відсутність погодження меж не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідної місцевої ради в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій ткожного із землекористувачів. Не надання позивачем своєї згоди на погодження меж земельної ділянки суміжного землекористувача не може бути перепоною для розгляду місцевою радою питання про передачу земельної ділянки у власність відповідачу за обставин виготовлення відповідної технічної документації. За змістом ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, а згідно із ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 55 Закону України «Про землеустрій», передбачено такий вид землевпорядної документації, як «Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)». Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів, здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Власники та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов`язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка. Згідно пункту 2.1. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України з питань земельних ресурсів від 18.05.2010 №376, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 за №391/17686 встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), технічної документації із землеустрою щодо поділу та об`єднання земельних ділянок або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Межовий знак - спеціальний знак встановленого зразка, яким закріплюється місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно з частинами першою, третьою, четвертою, сьомою, дев`ятою, десятою Земельний кодекс України статті 791 ЗК України, формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Винесення в натурі (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Розглядаючи заяву [PERSON] щодо вирішення спірного питання по встановленню меж з сином позивача [PERSON] , комісією Болехівської міської ради 23.06.2016року складено відповідний акт, в якому зазначено, що при розгляді даного звернення взято до уваги будівельні паспорти на забудову двох земельних ділянок. Однак, при проведенні обмірів мірною стрічкою розміри вказані у будівельних паспортах не відповідають розмірам на місцевості на даний час, тому встановити межу між земельними ділянками на підставі документів є не можливим. При проведенні геодезичних обмірів двох ділянок, було встановлено що площа спірної території становить 0,0015 га. У зв`язку з обставинами, які склались, комісія надала рекомендації встановити межу між земельними ділянками по давності користування, а саме: ( з передньої сторони від кута будинку гр. [PERSON] до межі на віддалі 1,83 м; від кута добудови з передньої сторони - на віддалі 0.63 м.; від кута добудови до задньої сторони - 0,35 м. (т.1, а.с.26). В судовому засіданні свідок[PERSON] , землевпорядник Тисівської сільської ради пояснила, що конфлікт між сторонами виник тоді, коли [PERSON] розібрала металеву сітку, яка служила огорожею з [PERSON] і на цьому ж місці встановлювала новий паркан. Тисівська сільська рада, затвердивши акт комісії, встановила межу між сторонами по старій огорожі, яка була у вигляді металевої сітки, хоча позивач [PERSON] бажала встановити межу по старому будівельному паспорту. Як вбачається з матеріалів справи, на момент розгляду вказаної заяви [PERSON] щодо встановлення меж, позивач [PERSON] та її син [PERSON] не мали правовстановлюючих документів ні на земельну ділянку, ні на розміщеній на ній житловий будинок з господарськими будівлями на [ADDRESS] , оскільки на той час за ними права власності на вказане майно не було оформлено, а попереднім власником право власності на вказане будинковолодіння та право користування земельною ділянкою теж не було оформлено в установленому законом порядку. Так, із доказів, наданих позивачем [PERSON] встановлено, що дозвіл на будівництво вказаного будинку надавався [PERSON] , чоловіку позивача, з яким вона уклала шлюб 06 вересня 1964року (т.1, а.с.15). Зокрема, 18 березня 1974 року представником районного архітектора Перпета В.С. в присутності представника виконкому Тисівської сільської ради Івано-Франківської області депутатів трудящих [PERSON] складено акт відводу земельної ділянки та розбивки споруд в натурі, відповідно до якого [PERSON] відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку без зазначення площі, що підтверджується ситуаційним планом (т.1, а.с.16-17). Адміністративною комісією при виконавчому комітеті Долинської районної, міської ради депутатів трудящих, Івано-Франківської області 21 травня 1974 року винесено постанову № 3 про самовільне порушення плану забудови житлового будинку [PERSON] та зобов`язано внести зміни в плані (т.1, а.с.18). 05 травня 1980 року комісією проведено встановлення меж між земельною ділянкою тільки з [PERSON] (іншим межівником який не є учасником справи) та земельною ділянкою [PERSON] в такому порядку: (залишено старі межі по довжині ділянок; встановлено межу між сараєм [PERSON] та присадибною ділянкою [PERSON] на відстані чотири метри від задньої стіни; [PERSON] дозволено поставити огорожу згідно встановлених меж (т.1, а.с.19). При цьому суд зазначає, що [PERSON] дійсно мав право розпочати будівництво будинку у 1974 році, однак право на земельну ділянку під будинком міг отримати за умови оформлення усіх документів на користування чи володіння земельною ділянкою. Так, згідно статті 22 Земельного Кодексу Української РС ( в редакції від 08.07.1970), заборонено користування земельною ділянкою до оформлення землекористування та зазначено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється. Однак, [PERSON] не отримав документ, який би засвідчив його право на користування вказаною земельною ділянкою. [INFO] [PERSON] помер (т.1, а.с.14) та після його смерті в будинку продовжували проживати позивач [PERSON] та син [PERSON] та вони, як спадкоємці за законом не зверталися до нотаріуса для оформлення спадкових прав на будинковолодіння, земельну ділянку та не отримали свідоцтво права власності на майно в порядку спадкування. Крім того, 10 лютого 1994 року позивач, не маючи правовстановлюючого документу на будинковолодіння, оформила в Тисівській сільській раді договір дарування та подарувала своєму сину [PERSON] половину житлового будинку, який знаходиться в с. Тисів Болехівської міської ради (т.1, а.с.20) У вказаному договорі зазначено про те, що на присадибній ділянці розміщено житловий будинок без господарських споруд, площею 20 кв.м. З довідки Тисівської сільської ради від 18 липня 2014 року вбачається, що [PERSON] дійсно є власником Ѕ житлового будинку по [ADDRESS] (без зазначення господарських споруд), оскільки вони йому не були подаровані (т.1, а.с.30). Проте, в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності 27 квітня 2018 року за позивачем [PERSON] та її сином [PERSON] зареєстровано право власності на Ѕ будинку та господарських споруд (т.1, а.с.201-202). При цьому, підставою для реєєстрації права власності на Ѕ будинку та господарських споруд для [PERSON] став архівний витяг з протоколу 14-сесїї Тисівської сільської ради від 21.11.1997року. Але зміст вказаного документу тільки свідчить про те, що [PERSON] надано безоплатно у власність земельну ділянку, загальною площею 0,65га, без зазначення цільового призначення та розташування (т.1,а.с.1). Підставою для реєєстрації права власності на Ѕ будинку та господарських споруд для [PERSON] став договір дарування від 14.02.1994року, в якому предметом дарування був тільки житловий будинок, площею 20 кв.м, а не господарські споруди, як зазначено в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно (т.1, а.с.202). З технічного паспорту, який виготовлений 06.08.2014року і став підставою для здійснення реєстрації права власності вбачається, що його замовниками є [PERSON] та [PERSON] ; загальна площа житлового будинку, збудованого в 1984році становить 103.7 кв.м., господарські споруди складаються з літньої кухні, сараю, стайні, вбиральні, шопи, котельні, погребу, літньої кухні, гаражу, навісу, криниці, воріт, огорожі (рік побудови -1985)(т.1, а.с. 31) В судовому засіданні представник позивача не зміг пояснити на якій підставі здійснено реєстратором право власності за [PERSON] на житловий будинок в більшому розмірі та на господарські споруди, які не зазначені в договорі дарування та підтвердив, що [PERSON] та [PERSON] оформили право власності на будинковолодіння уже під час розгляду справи в суді, як нові власники майна після смерті [PERSON] , хоч в матеріалах справи відсутня інформація про оформлення ними спадкових прав шляхом звернення до нотаріуса з метою видачі свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування за законом. При цьому, ні позивач [PERSON] , ні її син [PERSON] не зверталися до сільської ради суду із заявами щодо надання їм земельної ділянки для обслуговування вказаного житлового будинку із зазначенням розміру та місце розташування. Отже, матеріали справи свідчать про те, що позивач та її син зареєстрували право власності на будинковолодіння тільки під час розгляду справи в суді - 27.04.2018році. Що стосується рішення сесії Тисівської сільської ради від 21 листопада 1997 року, то цим рішенням засвідчено тільки те, що [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0.65 га (т.1, а.с.21) Після отримання вказаного рішення [PERSON] не зверталася у встановленому порядку до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на виготовлення технічної документації, виділення земельної ділянки в натурі та оформлення правовстановлюючого документу на право власності на земельну ділянку, що підтверджується листом виконкому Тисівської сільської ради від 09.11.2017 р. № 02.02-11/453 на запит представника позивача (т.1 а.с.22). Так, згідно статті 22 ЗК України (в редакції 1990 року на час прийняття вказаного рішення), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Згідно п.1.12; п.1.13; п.1.15 "Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі", затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 № 43, передбачено, що складання державного акта на право приватної власності на землю, право власності на землю або право постійного користування землею при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та товариствам громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим проектом відведення цієї ділянки. Складання державного акта на право приватної власності на землю, на право власності на землю та на право постійного користування землею при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і товариствам громадян всіх видів, у приватну власність, власність чи у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією. Розробку технічної документації зі складання державного акта на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю, на право власності на землю або на право постійного користування землею здійснюють державні та інші землевпорядні організації на підставі технічного завдання, яке видається районним (міським) відділом (управлінням) земельних ресурсів Держкомзему України. Разом з тим, згідно з інформацією з державного Реєстру прав власності на нерухоме майно, будь-які відомості, які б свідчили про виникнення права власності (користування) позивача чи її сина [PERSON] на земельну ділянку за вказаною адресою в державному реєстрі відсутні. Отже, на момент узгодження меж із відповідачем [PERSON] у позивача [PERSON] відсутні були правстановлюючі документи на земельну ділянку, оскільки земельна ділянка для обслуговування житлового будинку та господарських споруд в натурі не виділялася, право власності на вказані споруди та житловий будинок не були оформлені. Однак, спірна ділянка вже відмежовувалась від ділянки [PERSON] огорожею у вигляді металевого паркану та стовпчиків. Як встановлено судом, і це сторонами не оспорюється, спір між сторонами як суміжними землекористувачами виник тоді, коли [PERSON] вирішила замінити стару огорожу на нову, яка і розмежовувала їх земельні ділянки, не змінюючи конфігурацій . Зокрема, звертаючись із позовною заявою до суду 25 січня 2018 року, [PERSON] вказувала про те, що відповідач являється суміжним землекористувачем і земельні ділянки між ними розмежовані огорожею. Однак [PERSON] , порушуючи правила добросусідства, знищила їхню огорожу, яка розмежовувала земельні ділянки металевими стовпами та металевою сіткою, зрізала сливу, яка росла на межі та була межівним знаком. (т.1, а.с.5-6). У відзиві на позовну заяву представник [PERSON] вказував про те, що земельні ділянки з позивачем розділені огорожею, яку позивач вирішила змінити, демонтувавши металічні стовпи огорожі і на їх місце встановила бетонні по існуючих межах (т.1, а.с.78). Ці обставини підтверджено також фототаблицями та поясненнями свідка. Як встановив суд, вказані межі земельної ділянки відбито та закріплено в натурі, про що складено акт прийому-передачі межових знаків від 16.06.2015 року ( т.1, а.с.89). Тому, відмова сина позивача [PERSON] підписати акт погодження меж земельної ділянки, виходячи з фактичного розмежування, є необгрунтованою і орган місцевого самоврядування правомірно виходив з того, що затвердив межі та прийняв рішення 09 липня 2014 року, виходячи з давності користування та певного порядку фактичного користування земельними ділянками, що склалися між сторонами (по старих межових знаках (стовпах) (т.1, а.с.23-24). Відтак, відповідно до рішення Тисівської сільської ради від 02 грудня 2015 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 0,25 га для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в [ADDRESS] і надано у власність [PERSON] (т.1, а.с.28). При цьому, [PERSON] для врахування площі та визначеннякоординат кутів повороту меж земельної ділянки виконано кадастрову зйомку, межі та площа земельної ділянки визначені згідно з фактичним користуванням та згідно з матеріалами встановлення і узгодження меж землекористувача відповідно до рішення. Під час розроблення технічної документації визначено, що загальна площа земельної ділянки становить 0,2500га, земельна ділянка має кадастровий номер 2610292001:02:005:0073 та розташована [ADDRESS] (т.1, ас. 155). Після виготовлення Державного акту на право власності на землю, [PERSON] 09.12.2017року подарувала [PERSON] вказану земельну ділянку із зазначеним кадастровим номером (т.1, а.с.81) та будинковолодіння за вказаною адресою (т.1, а.с.84-85). [PERSON] , прийнявши в дар земельну ділянку, здійснила її державну реєстрацію та стала добросовісним набувачем вказаної земельної ділянки (т.1, а.с.87-88). Отже, [PERSON] правомірно користується і є власником земельної ділянки в межах та площею 0,25 га, як зазначено у правовстановлюючих документах, зокрема в договорі дарування земельної ділянки. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Разом з тим, позивач, як сусідній межівник, не надав суду жодного документу, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, яким повинен бути державний акт на право власності чи право користування на земельну ділянку або договір оренди, а також не надав суду доказів відведення йому меж у натурі земельної ділянки із зазначенням її розміру. Згідно з частиною 1 статті 316, частиною 1 статті 317 та частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Для звернення до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою позивачу слід мати зареєстроване речове право на вказану земельну ділянку (тобто, в нього повинно бути оформлене право власності, право оренди, право сервітуту чи інше речове право на земельну ділянку). Однак, позивач не набував у встановленому законом порядку права власності на вказану земельну ділянку та не довів належними та допустимими доказами, що його права на земельну ділянку, на якій знаходяться господарські будівлі, порушені відповідачем [PERSON] , що надана у власність [PERSON] земельна ділянка накладається на земельну ділянку, де знаходиться господарські будівлі позивача, і це перешкоджає йому користуватися будинковолодінням та прибудинковою територією. Окрім того, суд встановив, що право власності (1/2частину) на вказане будинковолодіння позивач набула тільки під час розгляду справи в суді. Інший співвласник її син [PERSON] до суду з вимогами не звертався, реальний розподіл будинковолодіння між ними не проведено . З приводу висновку судового експерта, який міститься в матеріалах справи, то слід зазначити, що в ньому експерт вказав про те, що фактичне розташування межі земельної ділянки з кадастровим № 2610292001:02:005:0073 яка знаходиться по [ADDRESS] не відповідає межі, вказаній у правовстановлюючих документах на неї, а саме планам забудови земельних ділянок виділених [PERSON] та [PERSON] ( [PERSON] ) згідно рішення виконкому Тисівської сільської ради депутатів трудящих № 24 від 29.11.1973 року. Також експерт зазначив, що земельна ділянка з кадастровим № 2610292001:02:005:0073 накладається на земельну ділянку відведену [PERSON] згідно рішення виконкому Тисівської сільської ради депутатів трудящих від 29 листопада 1973 року та сформовану згідно плану забудови складеного станом на 23 листопада 1974 року, площа накладення становить 137,0 кв.м., конфігурація та проміри ділянки накладання показані на схемі 1, сторінка 10 дослідницької частини висновку та накладається на будівлю літньої кухні "Б " та будівлю сараю літ. "В", які є власністю [PERSON] та [PERSON] , площа накладання становить 1,0 кв.м. конфігурація та проміри ділянки накладання показані на схемі 2, сторінка 14 дослідницької частини висновку (т.2, а.с.242-249). Відповідно до ст.110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Згідно зі статтею 107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Однак, як встановлено судом, при проведенні експертизи документів на право власності чи користування земельною ділянкою позивач не надала. Висновок експерта зроблено на підставі плану забудови земельних ділянок, виділених померлому [PERSON] та [PERSON] , а площа накладення визначена на підставі проведених замірів та наданих документів без зазначення розміру земельної ділянки, належної позивачу. Такий розмір і не міг бути визначений, оскільки дані земельно-кадастрової документації, а також правовстановлюючі документи позивача на право користування чи власності земельною ділянкою, із зазначенням її розміру не містяться і в матеріалах справи. З огляду даного плану забудови [PERSON] , на що посилається експерт у висновку (т.1, а.с.16) вбачається, що площа земельної ділянки, яка надається для будівництва [PERSON] не зазначена. Приймаючи висновок про невідповідність розташування земельної ділянки, власником якого є [PERSON] межі у правовстановлюючих документах на неї, експерт помилково відніс до правовстановлючих документів на земельну ділянку, яка є власністю [PERSON] план забудови земельної ділянки, виділеної іншій особі - [PERSON] , що не є правовстановлючим документом в розумінні ст. 125 ЗК УКраїни, оскільки право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування виникають з моменту державної реєстрації цих прав. В судовому засіданні встановлено, що у позивача відсутній державний акт про право власності на земельну ділянку, не здійснено реєстрацію права власності, а матеріали справи не містять технічної документації на підтвердження меж земельної ділянки позивача, її конфігурації, розташування. Окрім того, висновок експерта про накладення земельної ділянки на господарські будівлі позивача прийнятий теж на підставі плани забудову земельної ділянки [PERSON] , (т.1, а.с.16), однак в ньому розташування господарських споруд (літньої кухні, сараю) не значиться . З вищенаведеного вбачається, що експертний висновок виготовлено за відсутності вихідних даних земельно-кадастрової документації та будь-яких інших документів, які б вказували на розмір та розташування земельної ділянки по [ADDRESS] та підстави її набуття. Такий висновок не є належним та достовірним доказом, що стверджує про накладення земельної ділянки кадастровий номер 2610292001:02:005:0073 за адресою [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] та не відповідність її правовстановлюючим документам ( державному акту та договору дарування). [PERSON] , набувши в установленому законому порядку права власності на вказану земельну ділянку, здійснила своє волевиявлення, подарувавши її [PERSON] , яка стала добросовісним набувачем. На підставі викладеного, встановивши фактичні обставини справи, суд, враховуючи, що лише власник або землекористувач має право вимагати усунення порушень його права на землю (частина друга статті 152 ЗК України), а [PERSON] не доведено належність їй земельної ділянки на праві приватної власності та порушення її права з боку відповідачів, дійшов висновку про те, що позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю. При таких обставинах, клопотання представника позивача про застосування позовної давності до вимоги про скасування рішення Тисівської сілької ради від 29.07.2014року не застосовується судом, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 зазначено, що позовна давність застосовується лише щодо вимог про захист порушеного права. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові - на позивача. А, тому понесені позивачем [PERSON] судові витрати слід залишити за нею, в тому числі витрати на проведення земельно-технічної експертизи та витрати на правову допомогу . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed