Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-06 00:00:00

У листопаді 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], про виселення, посилаючись на те, що 24.07.2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] уклали кредитний договір № DNC0GK00000131. Відповідно до п.1.1. кредитного договору банк надав відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 23.375,00 доларів США строком до 24.07.2022 року, а [PERSON] зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банк і [PERSON] 24.07.2007 року уклали договір іпотеки № DNC0GK00000131. Згідно з п.35.3. договору іпотеки відповідач [PERSON] надав в іпотеку житловий будинок загальною площею 63,30 кв.м. по [ADDRESS], та який належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Внаслідок порушення зобов'язаннь по погашенню заборгованості за кредитним договором позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2013 року було задоволено частково та звернуто стягнення на спірне нерухоме майно шляхом продажу цього майна. Тому банк просив суд виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки, по [ADDRESS] (а.с.3-4,38-41). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.117-120). В апеляційній скарзі (а.с.124-128) ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 вересня 2013 року було встановлено, що договір іпотеки укладено з дотриманням вимог законодавства, а тому посилання суду на необхідність згоди органу опіки та піклування для укладання договору є необґрунтованим; - кредитні кошти надавались на придбання спірного житлового будинку, який і був переданий в іпотеку, а тому неповнолітній [PERSON] не міг мати права користування будинком, у якому його батьки не проживали та до отримання кредиту не мали права власності; - місцем реєстрації одного з батьків [PERSON] є [ADDRESS], а тому мав право користуватись іншим житловим приміщенням; - [PERSON] отримала вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення, яка виконана не була, а тому ця процедура повинна бути виконана в примусовому порядку; - посилання суду на Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є помилковим, оскільки рішення суду від 13 вересня 2013 року є обов'язковим для виконання, відсутній будь-який законодавчий акт, що зупиняє його виконання, а виселення мешканців не є способом звернення стягнення і не є відчуженням майна. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що в силу порушення прав дитини процедура виселення мешканців зі спірного житлового будинку, який є предметом іпотеки та на який звернуто стягнення за судовим рішенням, не може бути виконана. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Як вбачається зі справи, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.09.2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - будинок по [ADDRESS] (а.с.13-15). Згідно положень ч.2 ст.40 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги; якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. З матеріалів справи вбачається, що згідно з рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.05.2011 року шлюб між відповідачами [PERSON] та [PERSON] розірвано та прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] (а.с.166). За поясненнями [PERSON] відповідач [PERSON] з сім'єю в спірному будинку не проживає. Письмову вимогу банку від 02.10.2013 року (а.с.16) про добровільне звільнення житлового будинку, на який звернуто стягнення за рішенням суду, відповідач [PERSON] отримав 11.10.2013 року за адресою [ADDRESS] (а.с.19). На зазначені обставини суд першої інстанції не звернув уваги та безпідставно відмовив банку у задоволенні позову про виселення відповідача [PERSON], посилаючись на захист житлових прав неповнолітньої дитини. Так само безпідставно суд першої інстанції як на підставу відмови у задоволенні позов послався на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який є дише підставою для відстрочення виконання судового рішення. Тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову банку про виселення відповідача [PERSON] з будинку по вул. Центральна, 69 в м. Підгороднє Що стосується позовних вимог банку про виселення відповідачів [PERSON], яка також діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], то такі вимоги не підлягають задоволенню з огляду на відсутність надання банком доказів щодо отримання відповідачем [PERSON] письмової вимоги про добровільне виселення з будинку, на який звернуто стягнення як на предмет іпотеки. За таких обставин висновки суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову банку про виселення [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] є передчасними. Тому рішення суду в цій частині підлягає зміні в частині обгрунтування відмови в задоволенні позову. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved