Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача акціонерного товариства "Завод "Маяк" (далі - АТ "Завод "Маяк") про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимог позивач обґрунтовував тим, що з 25 серпня 2010 року він працював налагоджувальниким верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням АТ "Завод "Маяк". 13 липня 2020 року [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України. Як зазначила позивач, роботодавець допустив заборгованість з виплати йому заробітної плати у сумі 100730,19 грн. Указану суму невиплаченого заробітку, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13 липня 2020 року до 01 грудня 2020 року у сумі 85502,56 грн та компенсацію моральної шкоди у сумі 10000,00 грн позивач [PERSON] просив суд стягнути з АТ "Завод "Маяк". Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому підтвердив факт невиплати позивачеві заробітної плати, проте зазначив, що на підставі посвідчення комісії по трудових спорах АТ "Завод "Маяк" від 03 червня 2019 року № 292 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати заробітної плати у за період 01 березня 2019 року до 31 травня 2019 року у сумі 17461,87 грн. Указана сума 16 грудня 2020 року була сплачена АТ "Завод "Маяк" [PERSON] . Також на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває посвідчення комісії по трудових спорах АТ "Завод "Маяк" від 03 січня 2020 року № 455 про стягнення з АТ "Завод "Маяк" на користь [PERSON] заборгованості з виплати заробітної плати за період з 01 червня 2019 року до 31 грудня 2019 року у сумі 47025,02 грн. Отже, АТ "Завод "Маяк" не заперечувало проти стягнення з нього на користь [PERSON] заборгованості з виплати заробітної плати за період з 01 січня 2020 року до 13 липня 2020 року у сумі 36243,30 грн. Проти задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні АТ "Завод "Маяк" заперечувало, стверджуючи, що його вини у несвоєчасній виплаті позивачеві заробітної плати немає, позаяк на рахунки підприємства накладено арешти у рамках виконавчих проваджень. Також відповідач стверджував про безпідставність позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. 16 лютого 2021 року, після відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до АТ "Завод "Маяк" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди позивач помер. У зв`язку з цим на виконання положень п. 1 ч. 1 ст. 251 ЦПК України провадження у справі 06 квітня 2021 року було зупинено. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2021 року провадження у справі за позовом [PERSON] до АТ "Завод "Маяк" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди було поновлено та залучено [PERSON] до участі у справі в якості правонаступника позивача [PERSON] . У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлявся, при причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомив, заяву про розгляд справи за відсутності свого представника до суду не подав. Заслухавши вступне слово позивача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що з 25 серпня 2010 року [PERSON] працював налагоджувальником верстатів і маніпуляторів з програмним керуванням АТ "Завод "Маяк". 13 липня 2020 року [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком за ст. 38 КЗпП України (а. с. 9-15). За нормами ст. ст. 21, 22 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. У ч. 3 ст. 15 зазначеного Закону закріплено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці"). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Усупереч наведеним законодавчим положенням АТ "Завод "Маяк" при звільненні [PERSON] не у повному обсязі виплатило йому заробітну плату. На момент звільнення розмір заборгованості становив 100730,19 грн (а. с. 8). На підставі посвідчення комісії по трудових спорах АТ "Завод "Маяк" від 03 червня 2019 року № 292 стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість з виплати у заробітної плати у за період 01 березня 2019 року до 31 травня 2019 року у сумі 17461,87 грн (а. с. 43-45). Указана сума 16 грудня 2020 року була сплачена АТ "Завод "Маяк" [PERSON] (а. с. 46). Також на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває посвідчення комісії по трудових спорах АТ "Завод "Маяк" від 03 січня 2020 року № 455 про стягнення з АТ "Завод "Маяк" на користь [PERSON] заборгованості з виплати заробітної плати за період з 01 червня 2019 року до 31 грудня 2019 року у сумі 47025,02 грн. Таким чином, у судовому поряду стягненню з АТ "Завод "Маяк" на користь [PERSON] підлягала заборгованість заборгованості з виплати заробітної плати за період з 01 січня 2020 року до 13 липня 2020 року у сумі 36243,30 грн (100730,19 грн - 17461,87 грн - 47025,02 грн = 36243,30 грн). Згідно з ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Зважаючи на те, що АТ "Завод "Маяк" при звільненні [PERSON] не у повному обсязі виплатило йому заробітну плату, останній мав право на компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Оскільки [PERSON] був звільнений 13 липня 2020 року, для розрахунку середнього заробітку суд бере суми виплат позивачеві за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення її з роботи (травень-червень 2020 року). Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 40840,00 грн (100 робочих днів з 13 липня 2020 року до 01 грудня 2020 року х 846,56 грн - середньоденна заробітна плата [PERSON] (15927,42 грн (5364,91 грн + 10562,51 грн = 15927,42 грн) - заробітна плата за травень-червень 2020 року / 39 фактично відпрацьованих днів = 408,40 грн) = 40840,00 грн). За положеннями ст. 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Суд вважає, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця, накладення органами державної виконавчої служби арештів на кошти роботодавця в банківських установах не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України (такий висновок суду відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України в постановах від 03 липня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 25 травня 2016 року у справі № 6-948цс16, Верховним Судом у постанові від 03 січня 2018 року у справі № 331/2814/16-ц). Сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не може позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при їх звільненні. Отже, АТ "Завод "Маяк" не доведено відсутність його вини у невиплаті належних [PERSON] сум при звільненні. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Згідно з ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах як працівник так і роботодавець мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, як цього вимагає ч. 12 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц та неодноразово підтверджених Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, зокрема у постановах від 08 квітня 2020 року у справі № 569/7584/18, від 08 липня 2020 року у справі № 761/17815/18, від 08 липня 2020 року у справі № 569/13794/18, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 02 грудня 2020 року у справі № 152/1957/15-ц, від 27 січня 2021 року у справі № 332/3682/17, від 29 березня 2021 року у справі № 760/23306/17, від 16 квітня 2021 року у справі № 761/11253/19, від 09 червня 2021 року у справі № 213/817/20, від 09 червня 2021 року у справі № 213/719/20. Ураховуючи неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, скрутне фінансове становище відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні [PERSON] виплат у сумі 36243,30 грн. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. Питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрат нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси (постанови Верховного Суду від 22 лютого 2020 року у справі № 753/12569/18, від 27 квітня 2020 у справі № 428/2052/17). Несвоєчасною виплатою заробітної плати [PERSON] були завдані моральні страждання, був порушений звичний уклад його життя, він змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав [PERSON] у зв`язку з протиправними діями відповідача АТ "Завод "Маяк", тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, виходячи з засад розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність визначити розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] у розмірі 2000,00 грн. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17 лютого 2021 року серії [NUMBER] . Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. [PERSON] є дружиною [PERSON] , а тому вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка. Інших спадкоємців першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] .Є державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Васильєвою О.В. виявлено не було (а. с. 54-72) Ураховуючи наведене, судом було залучено [PERSON] до участі у справі в якості правонаступника позивача. З огляду на викладене суд дійшов висновку про необхідність стягнути з АТ "Завод "Маяк" на користь [PERSON] заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 36243,30 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 36243,30 грн та компенсацію моральної шкоди у сумі 2000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача в дохід держави судовий збір пропорційно до задоволених вимог у сумі 840,80 грн.

Outcome: partial