Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-19 00:00:00

7 листопада 2013 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Вирівський кар'єр", в якому просив поновити його на роботі на посаді генерального директора, виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу та стягнути 20000 грн. завданої моральної шкоди, посилаючись на те, що наказом по товариству від 22 жовтня 2013 року незаконно був звільнений з посади на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України по закінченню контракту з припиненням трудових відносин з 30 листопада 2013 року. В обґрунтування позову посилався на звільнення в період його тимчасової непрацездатності, внаслідок незаконного звільнення він втратив душевний спокій, немає змоги оплачувати платний навчальний заклад дітям. Крім цього 11 грудня 2013 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідача, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ № 299 від 22 жовтня 2013 року "Про усунення від виконання обов'язків і звільнення з посади генерального директора". Зазначав, що загальні збори товариства не приймали рішення про усунення позивача від виконання обов'язків генерального директора, не визначали датою його звільнення 30 листопада 2013 року, наказ виданий особою, яка не була уповноважена загальними зборами та статутом підприємства це робити. Ухвалою суду від 21 січня 2014 року первісні вимоги [PERSON] об'єднані з вимогами про визнання протиправним та скасування наказу № 299. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у позовних заявах, подали розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 200100 грн. за період грудня 2013 - серпня 2014 року, яку просили стягнути з відповідача на користь позивача. Представники відповідача Тишкун П. В. та Федунишин Х. Я. позову не визнали, заявили, що [PERSON] призначався відповідачем на посаду генерального директора на умовах контракту, який 2 червня 2011 року був погоджений сторонами, і п. 8. 3 якого було передбачене право підприємства звільнити позивача без пояснення причин звільнення. Заборона звільнення під час тимчасової непрацездатності не поширюється на вказані правовідносини. Оскільки наказ № 299 від 22 жовтня 2013 року виданий на підставі рішення загальних зборів товариства про відкликання директора з одночасним його усуненням від виконання обов'язків, звільнення проведене законно, просили у задоволенні позову відмовити. Крім цього, поновлення працівника на роботі неможливе через закінчення строку контракту через збіг терміну дозволу на його працевлаштування в Україні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Трудовим контрактом, укладеним 2 червня 2011 року на час дії дозволу на працевлаштування в Україні визначені трудові відносини сторін, згідно яких позивач [PERSON] призначений на посаду генерального директора ТзОВ "Вирівський кар'єр". Пунктом 8.3 контракту передбачене право товариства в будь-який час звільняти працівника без надання причин звільнення з обов'язком товариства повідомити працівника за один місяць до звільнення, а також право відсторонити в будь-який час працівника від виконання своїх обов'язків. Наказом відповідача № 299 від 22 жовтня 2013 року, підписаним [PERSON], [PERSON] звільнений з посади генерального директора товариства з припиненням трудових відносин з підстави, передбаченої п. 8.3 контракту (п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) 30 листопада 2013 року, що є його днем звільнення; з наступного дня з дня видачі наказу по день звільнення [PERSON] усунутий від виконання обов'язків генерального директора з виплатою заробітної плати за цей час в повному розмірі. Підставою для видачі наказу зазначений протокол №2013/10/21 загальних зборів учасників ТзОВ "Вирівський кар'єр" від 21 жовтня 2013 року а також трудовий контракт від 2 червня 2011 року. З оглянутого судом протоколу №2013/10/21 загальних зборів учасників ТзОВ "Вирівський кар'єр" від 21 жовтня 2013 року вбачається, що вказаним органом вирішене питання про відкликання [PERSON] з посади генерального директора товариства 22 жовтня 2013 року та уповноваження [PERSON] на прийняття та підписання від імені товариства наказу про припинення трудових відносин із [PERSON]. Частиною 3 статті 21 КЗпП України визначена правова природа особливої форми трудового договору - контракту, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, встановлюються угодою сторін. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Пунктом 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено підстави, зазначені в контракті. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав, передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми). У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40,41 КЗпП України. Враховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом, а не у зв'язку зі звільненням працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, положення ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюються, а тому доводи представника позивача про неправомірність звільнення позивача під час тимчасової непрацездатності не заслуговують на увагу. Також безпідставними є доводи представника позивача про відсутність повноважень [PERSON] на видачу наказу про звільнення, на усунення від посади працівника та визначати самостійно дату звільнення, оскільки повноваження особи видавати наказ визначені загальними зборами учасників ТзОВ "Вирівський кар'єр" від 21 жовтня 2013 року, а обов'язок товариства здійснити повідомлення працівника за один місяць до звільнення в кінці поточного місяця та можливість відсторонення працівника передбачені пунктом 8.3 контракту. Доводи представника позивача про виключну та обов'язкову компетенцію загальних зборів уповноважувати представника товариства на вчинення повідомлення про звільнення та відсторонення працівника, не доведені належними доказами, а тому судом не приймаються. Судом також приймаються до уваги як беззаперечні доводи представників відповідача про закінчення терміну контракту через сплив 20 червня 2014 року строку дозволу на працевлаштування [PERSON] в Україні, в зв'язку з чим вимога про поновлення на роботі останнього є безпідставною. Оскільки звільнення позивача було здійснено на підставі та у відповідності до вимог трудового законодавства, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed