Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом та при цьому просив: встановити факт належності [PERSON], який помер [INFO] рішення виконавчого комітету Жидачівської районної ради №287 від 13.07.1962 року та Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, в яких його ім"я записано, як "[PERSON]" та визнати за ним право власності на житловий будинок з приналежними господарськими будівлями і спорудами у [ADDRESS]. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що [INFO] помер його дід по лінії батька [PERSON], а [INFO] бабуся по лінії батька [PERSON]. На підставі рішення виконавчого комітету Жидачівської районної ради №287 від 13.07.1962 року, було затверджено рішення виконкому Зарічанської сільської ради від 02.04.1962 року, яким [PERSON] було виділено земельну ділянку під забудову в с.Заріччя Жидачівського району Львівської області площею 0,09 га. На підставі цього рішення [PERSON] було видано Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР. На підставі вказаних дозвільних документів дідом у 1964 році було побудовано житловий будинок у [ADDRESS], однак право власності на цей будинок не було зареєстровано, оскільки діюче на той час законодавство не вимагало цього. Вказаний будинок мав статус колгоспного двору та у ньому, окрім діда і баби також проживав їхній син [PERSON], який, як спадкоємець першої черги за законом, вступивши в управління спадковим майном, став фактичним власником цілого житлового будинку, однак у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину не оформив. [PERSON] помер [INFO], не залишивши заповіту на випадок своєї смерті. Оскільки у спадкодавця [PERSON] на момент його смерті не було дружини та дітей, тому відповідно вимог ст.1262 ЦК України його спадкоємцем є відповідач у справі-батько позивача [PERSON], який відмовляється від спадщини на його користь. Він не може оформити спадщину та отримати свідоцтво на право на спадщину через помилку у написанні імені діда та відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно (житловий будинок з приналежними приналежними господарськими будівлями і спорудами). Тому за вказаних обставин для встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання свого права на спадкове майно змушений звернутись до суду. Позивач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат Цюмрак М.Д. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити із підстав, вказаних у позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав та не заперечив проти задоволення позову. Представники заінтересованих осіб: Жидачівська районна державна адміністрація Львівської області, Зарічанська сільська рада Жидачівського району Львівської області, у судове засідання не з"явились, подали письмові заяви, в яких просили розглядати справу у відсутності їх представників, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, свідків, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 30.05.2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" (пункт 2) роз"яснив, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права та обов"язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Статтею 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення фактів родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім"я по батькові якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім"ям, по батькові прізвищем, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. З цих підстав суд приходить до висновку, що зазначені позовні вимоги про визнання права власності та встановлення факту, повинні розглядатися одночасно за правилами позовного провадження. Встановлено, що [INFO] помер дід позивача по лінії батька [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть(а.с.6), а [INFO] померла бабуся позивача по лінії батька [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про смерть(а.с.9), які на випадок своєї смерті заповіту не складали, що стверджується довідкою №189 від 02.03.2016 року, яка видана виконкомом Зарічанської сільської ради Жидачівського району Львівської області(а.с.13). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008р., у разі відкриття спадщини до 01.01.2004р. до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. З огляду на те, що спадщина після смертей [PERSON] та [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до положень ст.ст.524,529,530 ЦК УРСР від 18.07.1963р., спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За вимогами ст.ст.548, 549 ЦК УРСР, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після смертей [PERSON] та [PERSON] відкрилась спадщина на належні їм частки у майні колгоспного двору, який складається із спірного житлового будинку, що стверджується довідками(а.с.11,13).. Їхній син [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про його народження(а.с.17), будучи членом колгоспного двору, вступив в управління спадковим майно, відповідно до вимог ст.ст.548,549 ЦК УРСР, є таким, що прийняв спадщину, однак не оформив належним чином своїх спадкових прав. [PERSON] помер [INFO], що стверджується копією його свідоцтва про смерть(а.с.8) та на випадок своєї смерті заповіту не залишив, що стверджується довідкою(а.с.11), тому до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство, тобто чинний ЦК України. Відповідно до вимог ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту право на спадкування одержують спадкоємці за законом. Відповідач [PERSON], як вбачаєтся із долучених до справи ксерокопії свідоцтв про народження(а.с.15,17) є рідним братом спадкодавця [PERSON] та згідно із ст.1262 ЦК України та спадкоємцем другої черги за законом, прийняв спадщину, оскільки у нього знаходяться правовстановлюючі документи на житловий будинок (рішення виконавчого комітету Жидачівської районної ради №287 від 13.07.1962 року та Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР). Однак він відповідно до ч.2 ст.1274 ЦК України, відмовився від прийняття спадщини на користь позивача - [PERSON], який є його сином та відповідно спадкоємцем п"ятої черги за законом(ст.1265 ЦК України). 03.03.2016 року позивачу [PERSON] нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про права на спадщину за законом після смерті його дядька [PERSON], померлоо [INFO], оскільки ними не було надано правовстановлюючих документів на житловий будинок, належний спадкодавцю(а.с.10). Як вбачається із матеріалів справи, а саме копії рішення виконавчого комітету Жидачівської районної ради №287 від 13.07.1962 року та копії Свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (а.с.5,12), [PERSON] було виділено земельну ділянку під забудову в с.Заріччя Жидачівського району Львівської області площею 0,09 га. З копії технічного паспорту на вказаний житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що він був побудований в 1964 році та його загальна площа становить-71,7 кв. м., а житлова площа -39,8 кв.м.(а.с.18-21). Відповідно до статті 86 ЦК УРСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1964 році. У 1964 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків", які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п"яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов"язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Такого висновку дійшов Верховний Суд України, виклавши правову позицію у постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13, яка згідно зі статтею 360-7 ЦПК є обов"язковою для судів. Зазначені обставини дають суду підстави дійти до висновку, що житловий будинок на житловий будинок з приналежними господарськими будівлями і спорудами у [ADDRESS] на час смерті [PERSON] належав йому на праві власності та мав статус колгоспного двору, а також відповідно до вимог ст.1218 ЦК України входить до складу спадщини після смерті [PERSON]. Встановлені у судовому засіданні обставини(покази свідків [PERSON] та [PERSON].) також підтверджують те, що [PERSON], який помер [INFO] належить правовстаноюючі документи, а саме: рішення виконавчого комітету Жидачівської районної ради №287 від 13.07.1962 року та Свідоцтво на забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР, в яких його ім"я записано, як "[PERSON]". За таких обставин та враховуючи правові приписи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити.

Outcome: approved