Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що 24 січня 2014 року між нею та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого вона передала в дар обдарованій квартиру [ADDRESS], проте при його укладанні вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов»язків сторін, вважаючи оспорюваний договір договором довічного утримання, й оскільки він вчинений під впливом помилки, на підставі ст. 229 ЦК України просить визнати вказаний договір недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 10 червня 2014 року (а.с.15), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 01 вересня 2014 року (а.с.30, 31), позовні вимоги не визнала уцілому, просила відмовити у їх задоволенні. В судовому засіданні третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні, вказав про те, що ним при посвідченні заповіту та довіреності від 29 листопада 2013 року й оспорюваного договору від 24 січня 2014 року дотримані всі вимоги, визначені Законом України «Про нотаріат», при укладенні вказаного договору позивачка діяла добровільно й перебувала при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміла значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин; вказаний договір підписаний сторонами добровільно в його присутності, їх особи встановлені, дієздатність була перевірена. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, їх доводи та заперечення, покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у їх задоволенні із наступних підстав. Судом встановлено, що 24 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за умовами якого [PERSON] передала в дар [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.11), але, як вважає позивачка, при його укладанні вона помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов»язків сторін, вважаючи оспорюваний договір договором довічного утримання. Проте, з такою позицією погодитися не можна, оскільки дії позивачки при підготовці до укладення та укладенні оспорюваного правочину є логічними та послідовними, що свідчить про її дійсний намір укласти саме договір дарування, а не будь-який інший, як вважає позивачка, договір довічного утримання. Так, до виникнення спірних правовідносин, позивачка 29 листопада 2013 року на випадок смерті все своє майно заповіла відповідачці [PERSON] (а.с.29). До вказаного заповіту передували ряд інших заповітів: від 21 листопада 1990 року [PERSON] заповіла все свої майно [PERSON] (матері відповідачки) (а.с.42); від 16 вересня 1992 року заповіла належну їй спірну квартиру відповідачці [PERSON] (а.с.11); від 11 березня 2008 року позивачка заповіла належну їй спірну квартиру [PERSON] (а.с.54). Оскільки станом на 29 листопада 2013 року діяв останній заповіт позивачки, за яким вона заповіла квартиру [PERSON] (а.с.54), з підстав погіршення ніж нею та [PERSON] відносин, позивачка вирішила заповісти квартиру відповідачці, що підтверджується показами свідків [PERSON] та [PERSON], даними в судовому засіданні. 29 листопада 2013 року при укладенні вказаного заповіту (а.с.29) позивачка, в той же день, надала довіреність [PERSON] (чоловікові відповідачки) строком на два роки представляти її інтереси з усіх питань, пов"язаних зі збиранням та оформленням документів для подальшого відчудження (дарування) належної їй квартири [ADDRESS], в тому числі замовляти та отримати форму № 3 в ЖЕК, нормативно-грошову оцінку, технічний паспорт чи будь-які довідки в органах БТІ, а також узгоджувати всі питання, що виникатимуть в процесі виконання вказаних повноважень (а.с.43). На виконання вказаної довіреності довірена особа позивача - [PERSON] отримав технічний паспорт на спірну квартиру, виготовлений КМ БТІ 19 грудня 2013 року, й провівши оцінку квартири з метою подальшого оформлення договору дарування (а.с.44). 24 січня 2014 року сторони укладають оспорюваний договір дарування квартири (а.с.11), в якому позивачка вказала про те, що при укладенні вказаного договору вона діяла добровільно й перебувала при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміла значення своїх дій, попередньо ознайомлена нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. Вказаний договір підписаний сторонами в присутності нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], їх особи нотаріусом встановлені, їх дієздатність перевірена. Будь-яких доказів про те, що позивачка перебувала в поганому стані здоров»я, внаслідок якого не могла повноцінно розуміти значення своїх дій, керувати ними, матеріали справи не містять. Факт перебування позивачки під час укладення оспорюваного договору у доброму стані підтверджено свідками [PERSON] та [PERSON] й приватним нотаріусом КМНО [PERSON], допитаним в якості свідка, які вказали про те, що позивачка, незважаючи на свій похилий вік ([INFO]), читала тект договору дарування без окулярів, поводила себе впевнено та виважено й погодила своє волевиявлення, про що поставила свій підпис на тексі угоди. При цьому, судом враховані ті обставини, що оспорюваний договір дарування від 24 січня 2014 року укладений окремо від заповіту, датованого 29 листопада 2013 року, за умовани якого позивачка заповіла квартиру відповідачці, й практику позивачки в поведінці щодо розпорядження нею майном - неодноразова зміна волевиявлення, що виключає можливість допущення нею помилки при укладанні оспорюваного правочину щодо обставин, які мають істотне значення, а саме: природи правочину, прав та обов»язків сторін. Будь-яких доказів про те, що сторони вказаних договірних правовідносин вчинили правочин під впливом помилки, позивач не надала, а її доводи будуються лише на припущеннях. Вказані обставини підтверджуються й показами свідків [PERSON], [PERSON], які вказали про те, що їм позивачка не повідомляла про бажання укласти договір дарування, за яким передати в дар спірну квартиру відповідачці. [PERSON] посвідчив, про те, що на позивачку щодо подальшого розпорядження нею квартирою ніхто із членів родини не тиснув; знає, що [PERSON] неодноразово змінювала своє волевиявлення щодо розпорядження майном. Свідок [PERSON] вказав про те, що ним при посвідченні як заповіту та довіреності від 29 листопада 2013 року, так й оспорюваного договору від 24 січня 2014 року дотримані всі вимоги, визначені Законом України «Про нотаріат», при укладенні вказаного договору позивачка діяла добровільно й перебувала при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміла значення своїх дій, попередньо ознайомлена ним з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин. Вказаний договір підписаний сторонами в його присутності, їх особи встановлені, дієздатність була перевірена. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили про те, що дії позивачки при підготовці до укладення та укладенні оспорюваного правочину були виваженими та послідовними, вона планувала укласти саме договір дарування, а не будь-який інший договір, у зв"язку з чим [PERSON] й була надана довіреність [PERSON] представляти її інтереси з усіх питань, пов"язаних зі збиранням та оформленням документів для подальшого відчудження (дарування) належної їй квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов»язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. В ході розгляду справи судом встановлено, що укладена сторонами договірних відносин угода не вчинена під впливом помилки, те, що укладена сторонами саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі; сторони не помилилися щодо обставин, які мають істотне значення. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому правових підстав для визнання правочину недісним на підставі ч.1 ст. 229 ЦК України немає. Аналізуючи зібрані по справі докази, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не доведені, обставини, викладені в позовній заяві не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, відтак законні підстави для задоволення позову судом не встановлені. На підставі вищевикладеного, ст. 229 ЦК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними",

Outcome: dismissed