Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за [PERSON] [INFO] право на виїзд та оформлення проїзного документу для туристичної поїздки у період серпень-вересень 2014 року без згоди батька, [PERSON]. На підтвердження своїх вимог вказувала, що від шлюбу з відповідачем, який розірвано 25.10.2012 року, вона має сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Вона має намір розширити кругозір дитини - відвідуванням зарубіжних країн, але колишній чоловік ігнорує прохання про надання дозволу на виїзд, виказує застарілі образи і скаржиться на відношення до нього. Така його позиція шкодить інтересам дитини, що і стало підставою для звернення до суду з позовом. Адвокат позивача [PERSON] надала суду уточнення позовних вимог. Позовні вимоги підтримувала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні прохав суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа - представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Октябрського районного суду м. Полтави до суду не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив суд прийняти рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 25.10.2012 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за №155 від 25.10.2012 року (копія свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER] від 25.10.2012 року). Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації народжень 12.-1.2005 року зроблено відповідний актовий запис за № 26 (копія свідоцтва про народження [NUMBER] від 28.03.2005 року), який проживає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Згідно з п. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода про обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до п. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Ч. 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно з ст.8 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Ст. 12 цього ж Закону встановлено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.ч.2, 4 ст. 150, ч.ч.1, 2 ст. 155 СК України батьки зобов'язані поважати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, що не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновителів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України", затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року за № 57 передбачено, що виїзд неповнолітнього громадянина може бути дозволений на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В силу ст.7 ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п.п. 16, 18 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення" оформлення паспорта / проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. На підставі викладеного, з метою врахування інтересів дитини, з метою розширення кругозору дитини - відвідуванням зарубіжних країн, суд вважає, що позовні вимоги, є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved