Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в квітні 2020р. до суду із позовною заявою до Івано-Франківського міського відділу ДВС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Державного підприємства «Сетам» (надалі ДП «Сетам»), [PERSON] , [PERSON] , третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] ; визнання недійсними електронні торги 30.01.2019р. проведені ДП «Сетам» з реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] ; витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що позивачу [PERSON] та його дружині [PERSON] , які в шлюбі з 11.08.2009р., при проведенні ремонтних робіт власної квартири [ADDRESS] у вересні 2019 року, невідомий чоловік прийшов і повідомив, що є власником даної квартири, в подальшому ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження стало відомо, що дана квартира була продана з електронних торгів 30.01.2019р., на підставі заочного рішення Івано-Франківського міського суду від 27.04.2018р. про стягнення з [PERSON] на користь ТзОВ «Перко» 173 224.73грн. заборгованості по договору дольової участі у будівництві. На час подачі даного позову таке рішення суду вже скасоване 26.11.2019р. та проводиться розгляд цивільної справи. При цьому, що [PERSON] жодної заборгованості по оплаті договірних відносин не мала та немає, що буде доведено у іншій цивільній справі належними доказами та підтверджується такими ж і в даній цивільній справі, Свідоцтво на право власності їй було видане 01.07.2015р., а кошти на дану квартиру, які внесено повністю були спільними коштами подружжя, отже порушено право позивача, яке підлягає судовому захисту. 27.04.2020р. від відповідача 2 ДП «Сетам» надійшов відзив на позов, в якому вказано, що всі дії по продажу майна, на яке накладено арешт державним виконавцем у межах ВП, вчинено з дотриманням вимог законодавства і на електронних торгах (третіх) 30.01.2019р. було реалізоване майно - квартиру [ADDRESS] . Просили в задоволенні позову відмовити, розгляд справи провести за відсутності представника. 28.08.2020р. представник відповідачів 3,4 [PERSON] та [PERSON] подала відзив на позов, в якому зазначила, що електронні торги 30.01.2019р. відбулися за вимогами чинного законодавства, за результатами яких [PERSON] став переможцем та оплатив 479 300грн. за придбання квартири [ADDRESS] . В подальшому, 26.02.2019р. дана квартира була зареєстрована на праві власності за [PERSON] на підставі договору дарування її [PERSON] .. Вважає, що позивача права не порушені, так як стороною договору про дольову участь у будівництві будинку, де знаходиться спірна квартира, він не був, а тому і не був власником спірної квартири. При цьому відповідачі 3,4 не могли знати придбаваючи спірну квартиру про спільне майно подружжя чи інші обставини, про які зазначено в позові. 08.09.2020р. третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] подала письмові пояснення, згідно яких позов підтримала, вказала що квартира придбана у шлюбі та за спільні кошти подружжя, при цьому що вона з 2013р. по 2016р. перебувала по догляду за дитиною, тому всі кошти в цей період взагалі, зокрема доплата за купівлю квартири та подальше проведення ремонту квартири після її набуття, вкладав чоловік [PERSON] (позивач). 08.09.2020р. представник позивача подав відповідь на відзив. Додатково зазначив, що про заочне рішення взагалі не було відомо подружжю, тому й до 2019 року таке не оскаржувалось, водночас на час подання даної відповіді на відзив, у задоволенні позову ТзОВ «Перко» до [PERSON] , після скасування заочного рішення, відмовлено рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.05.2020р., що підтверджує відсутність будь якої заборгованості [PERSON] перед ТзОВ «Перко», і як наслідок було порушене її право та право одного з подружжя на власність. 20.10.2020р. [PERSON] подала позовну заяву як третя особа із самостійними вимогами. Позов обґрунтувала тим, що 23.10.2007р. між нею [PERSON] ( [PERSON] після одруження) та ТзОВ «Перко» було укладено договір №20 на дольову участь у будівництві ІІ черги багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , предметом договору визначена двокімнатна квартира [ADDRESS] на 5-му поверсі площею 63.25м.кв., з подальшим остаточним коригуванням площі, вартість 1м.кв. - 3434грн., що еквівалентно 680 доларів США, загальна вартість квартири 217200грн., що еквівалентно 43010 доларів США. Перший внесок 78500.5грн. становив 15010 доларів США, решта коштів 15150грн. - 3000 доларів США повинна була внести до 25.12.2007р., 126250грн. - 25000 доларів США слід було внести до 31.01.2008р. В період з 23.10.2007р. по 23.04.2009р. нею оплачено 115 640грн., з 2009 року по 2015р. будівельні роботи не велися. 23.06.2015р. був укладений додатковий договір №1 до договору №20, де обумовлено заборгованість [PERSON] станом на 23.06.2015р. яка становила (в т.ч. і додатково шляхом збільшення ціни договору) ще 250 000грн., що еквівалентно 10 000 Євро за квартиру площею 65.7 м.кв., та за збільшену фактично площу при остаточних обмірах - 8413.3 грн., обумовлено, що оплата за додатковою угодою проводиться у 2015р. двома платежами, які були внесені [PERSON] (за рахунок коштів чоловіка) в сумі 250 000грн. у червні 2015р., що підтверджено виданими ТзОВ «Перко» касовими ордерами. Видане було Свідоцтво на право власності [PERSON] , як результат виконаних повністю зобов`язань, в подальшому проведені значні роботи щодо ремонту даної квартири (із «сирця»). Однак директор ТзОВ «Перко», з метою вчинення шахрайських дій щодо подвійного продажу квартир багатоквартирного будинку, що він й практикував не з однією квартирою, достеменно знаючи, що [PERSON] перебуває за кордоном (позивач близько 10 років не проживала у м.Івано-Франківську, спілкувались з директором щодо цього по телефону) подав позов до суду про стягнення нібито заборгованості за вказаним договором. Отже, майно вибуло з власності [PERSON] поза її волею і є законні підстави витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі ст.330, 387, 388 ЦК України. Просила визнати електронні торги недійсними; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] та припинити право власності на спірну квартиру за нею; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою суду від 04.11.2020р. прийнято позовну заяву третьої особи із самостійними вимогами та об`єднано в одне провадження. 30.11.2020р. від ДП «Сетам» надійшов відзив на позов третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , який є одночасно представником за позовом третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] - [PERSON] вимоги поданих позовних заяв підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач 1 в судові засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про розгляд справи, причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Відповідач 2 в судові засідання не з`явився, однак подав відзив та просив проводити розгляд справи за їх відсутності. Відповідач 3 та його представник [PERSON] позов не визнали з підстав зазначених у відзиві. Представник відповідача 4 [PERSON] позов не визнала, вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають. Відповідач 4 на стадії постановленої ухвали про закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, підтримала попередні пояснення представника [PERSON] , пояснення по суті справи не надавала. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши докази, які надані позивачами на обґрунтування позовних вимог, надані відповідачами на заперечення вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до задоволення та позов [PERSON] підлягає до частково задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.10.2007р. між [PERSON] ( [PERSON] після одруження) та ТзОВ «Перко» було укладено договір №20 на дольову участь у будівництві ІІ черги багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , предметом договору є двокімнатна квартира [ADDRESS] (тимчасова нумерація) на 5-му поверсі площею 63.25м.кв., з подальшим остаточним коригуванням площі, вартість 1м.кв. - 3 434грн., що еквівалентно 680 доларів США, загальна вартість квартири - 217 200грн., що еквівалентно 43 010 доларів США. Перший внесок 78 500.5грн., що становить 15 010 доларів США, сторона вносить одразу, решта коштів 15 150грн., що становить 3000 доларів США до 25.12.2007р., 126 250грн., що становить 25 000 доларів США до 31.01.2008р. (а.с.33 т.1). В період з 23.10.2007р. по 23.04.2009р. [PERSON] було оплачено 115 740грн., що підтверджено квитанціями до прибуткового касового ордеру виданих ТзОВ «Перко» (а.с.35-37 т.1). 11.08.2009р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (а.с.21). Тобто, до укладення шлюбу, [PERSON] внесла частину коштів по договору дольової участі щодо будівництва та придбання спірної квартири, про що буде зазначено нижче. З 2009 року по 2015р. будівельні роботи ІІ черги багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] не проводилися. 23.06.2015р. між [PERSON] та ТзОВ «Перко» після відновлення будівництва був укладений додатковий договір №1 до договору №20 на дольову участь у будівництві ІІ черги багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , яким обумовлено заборгованість [PERSON] станом на 23.06.2015р. у сумі 250 000 грн., що еквівалентно 10 000 Євро, за площу квартири 65.7 м.кв., оплата проводиться у 2015р. двома платежами (24.06.2015р. та 30.08.2015р.), та необхідність доплати за збільшену площу квартири - 65.7 м.кв. на суму 8413.3 грн. до 24.06.2015р. (а.с.34 т.1). Дана додаткова угода збільшила вартість попередньої ціни квартири. Кошти в сумі 250 000 грн., що еквівалентно 10 000 Євро, внесено було у червні 2015р., що підтверджено виданими ТзОВ «Перко» касовими ордерами на ім`я [PERSON] (а.с.37 т.1). Як ствердила [PERSON] , та не спростовано іншим, останні платежі у 2015 році внесені за рахунок коштів чоловіка [PERSON] , так як вона перебувала по догляду за меншою дитиною з 2013р. по 2016р. (дочка [PERSON] 2009р.н. та син [PERSON] 2013 р.н. - а.с.32-33 т.1). З 2015 року проводились ремонтні роботи (як ствердила сторона позивача близько на 20 000доларів США): встановлення системи опалення, електророзвідка, заміна вікон, придбання міжкімнатних дверей, сантехобладнання, бетонні стяжки, штукатурка вікон, придбання ряду інших будівельних матеріалів та послуг). Видане [PERSON] 01.07.2015р. Свідоцтво на право власності на квартиру за новоприсвоєною адресою: [ADDRESS] по виконаних нею повністю зобов`язаннях за договором перед ТзОВ «Перко», проведено реєстрацію права власності, в подальшому подружжям проведені були ще роботи щодо даної квартири (із «сирця»), і як стверджував представник останні за рахунок повністю коштів [PERSON] , оскільки вона доходу на час відпустки по догляду за дитиною для вкладення в ремонтні роботи - не мала. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження па них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Також, відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, вартість спірної квартири на час укладення договору складала 217 200грн., з подальшим зміненням сторін договору згідно додатку №1 вартості квартири до 365 740грн., [PERSON] до укладення шлюбу внесено особисті кошти 115 740грн., що складає близько 31.65% від остаточної загальної вартості, а після укладення шлюбу чоловіком [PERSON] решта, а отже подружжям спільно, внесено 250 000грн., що складає близько 68.35% від загальної вартості квартири, і в подальшому вкладено кошти подружжя в сирець квартири на проведення ремонтних робіт до доведення її готовності ще близько 20 тис.доларів США, звідси висновок - дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, що ними й визнається та доведено перед судом. Тому, позовні вимоги [PERSON] про визнання об`єктом спільної сумісної власності подружжя квартиру [ADDRESS] , є обґрунтовані та такими що підлягають до задоволення. При цьому твердження представника відповідача 3,4 про те, що права позивача [PERSON] при реалізації квартири не порушені і не підлягають захисту, так як стороною договору про дольову участь у будівництві будинку, де знаходиться спірна квартира [ADDRESS] , він не був, а отже і не був власником квартири, не заслуговують на увагу суду та суперечать вимогам СК України, які наведені в рішенні вище. Як слідує з матеріалів справи, заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.04.2018р. за позовом ТзОВ «Перко» до [PERSON] було стягнуто з [PERSON] на користь ТзОВ «Перко» 173 224.73грн. заборгованості станом на 21.02.2017р. по договору №20 дольової участі у будівництві та додаткового договору №1 (а.с.22-23 т.1), видано 13.07.2018р. виконавчий лист, який звернуто до примусового стягнення до органів ДВС. Постановою про опис та арешт майна боржника від 03.10.2018р. у ВП накладено арешт на квартиру [ADDRESS] (а.с.24-25 т.1), при цьому як вбачається з даної постанови власник квартири, на яку поклали відповідальне зберігання - [PERSON] присутня не була, при цьому як і не був і представник стягувача - ТзОВ «Перко», хто відкрив органу ДВС дану квартиру не вказано, хоча єдиним власником квартири на час опису була [PERSON] , в зв`язку з неявкою в судові засідання відповідача 1 такі обставини судом не встановлені, однак такому міг сприяти саме стягувач, який й звернувся до суду з метою заволодіння майном чи коштами нібито боржника за відсутності у [PERSON] боргу, про що зазначено в даному рішенні суду. В подальшому, проведено оцінку та складено висновок щодо вартості квартири на суму - 640 090грн. (а.с.26-27 т.1), що приблизно в 5-ть раз перевищувала суму заборгованості боржника перед стягувачем. 13.12.2018р. та 09.01.2019р. торги не відбулися, за відсутності допущених учасників торгів (а.с.28-29 т.1). На електронних торгах 30.01.2019р. (треті) було реалізоване майно - квартиру [ADDRESS] та згідно протоколу електронних торгів за ціною продажу даної квартири - 479 300грн. (після зниження двічі ціни квартири), переможцем став учасник 5 - [PERSON] (а.с.30-32 т.1), та видано Акт про проведені електронні торги від 15.02.2019р. Важливим фактом є і те у даному спорі, що грошові кошти у сумі 455 335грн. які надійшли 11.02.2019р. (попередній внесок учасника торгів [PERSON] не вказується) на рахунок обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документу ДВС, згідно розпорядження головного державного виконавця від 22.02.2019р. (а.с.157 т.2) були частково спрямовані на: рахунок стягувача ТОВ «Перко» - 173224грн., на рахунки ДВС - 17 322.40грн. виконавчого збору та 500грн. витрат виконавчого провадження. Різниця суми коштів 288 253.60грн. (479 300грн.-173224грн.-17 322.40грн.-500грн.= 288 253.60грн.) органи ДВС власнику квартири [PERSON] так і не повернули, що стверджується стороною позивача [PERSON] , та не спростовано жодними доказами у матеріалах цивільної справи, а також як доводила сторона позивача не спростовано і матеріалами ВП, з якими вона ознайомилась. 26.02.2019р. (тобто одразу після придбання квартири на торгах [PERSON] ) згідно договору дарування квартири [ADDRESS] вона була зареєстрована за [PERSON] (з пояснень у судових засіданнях сестрою [PERSON] ), що підтверджується витягом з Державного реєстру (а.с.39 т.1). Щодо позовних вимог позивача [PERSON] та третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] про визнання недійсними електронні торги 30.01.2019р. проведених ДП «Сетам» з реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , то суд зазначає наступне. Порядок реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів регулюється Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Мінюсту України від 29.09.2016р. №2831/5 (надалі Порядком). Реалізація арештованого майна, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, що регулюється нормами Закону України «Про виконавче провадження». Згідно ч.1,2,3 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження», на яку посилається відповідач 2, реалізація арештованого майна на яке звернено стягнення (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Реалізація за фіксованою ціною не застосовується до нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден незалежно від вартості такого майна. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Реалізації майна передують наступні дії органу ДВС, що передбачені ст.50,56,58 Закону України «Про виконавче провадження». Так, звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Копія постанови про опис та арешт майна (коштів) надається сторонам виконавчого провадження. Майно, на яке накладено арешт, крім майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам, що призначені виконавцем у постанові про опис та арешт майна (коштів) боржника, під розписку. Копія постанови видається боржнику, стягувачу, а якщо обов`язок щодо зберігання майна покладено на іншу особу - також зберігачу. Як вже зазначено вище, опис та арешт спірного нерухомого майна - квартири проводився без участі боржника, боржнику [PERSON] передано цю ж квартиру на відповідальне зберігання без будь-якої розписки про це, чи вчинялися дії по виявленню у боржника коштів на рахунку чи іншого рухомого майна, чи направлялась постанова про арешт майна боржнику - не спростовано, оскільки відповідач 1 жодних доказів чи відзиву до справи не надав. Доводи в цій частині позовних вимог зводяться до того, що майно вибуло з володіння власника без її відома та поза її волею, на підставі заочного рішення суду, про яке їй, як відповідачу за іншою судовою справою, відомо не було, і таке рішення скасоване в подальшому судом, а у позові ТзОВ «Перко» до [PERSON] відмовлено - за недоведеністю. Так звані шахрайські дії зі сторони керівника ТзОВ «Перко» щодо в т.ч. новобудови по [ADDRESS] , з передачею обвинувального акта до суду, засвідчують неодноразові статті в ЗМІ, а також ряд судових справ за позовами осіб, які укладали аналогічні правочини з ТзОВ «Перко» (а.с.39-42, 43-47 т.2), про що доводила сторона позивача та не спростовано матеріалами справи даної цивільної справи. Аналіз положень вказаного вище закону свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна як його продаж на торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення електронних торгів з реалізації арештованого майна. За змістом вищенаведених правових норм державний виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими державною виконавчою службою укладається відповідний договір. Щодо проведення самих електронних торгів на правильність яких наголошував представник відповідача 2, то згідно пунктів 3,4,5 р.ІІ Порядку (в редакції на час проведення торгів) виконавець у строк не пізніше п`яти робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абзацами третім - шістнадцятим пункту 2 цього розділу. Державний виконавець направляє заявку на реалізацію арештованого майна начальнику відділу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, для підписання та передачі Організатору. Перевірка змісту заявки на відповідність вимогам законодавства Організатором не здійснюється. За відповідність документів, на підставі яких вноситься інформація до Системи, а також за достовірність інформації, зазначеної у заявці, відповідають посадові особи відділу державної виконавчої служби (приватний виконавець). Організатор перевіряє повноту заповнення заявки. Також, згідно п.11 р.ІІІ Порядку інформація про майно, включене до лота, виставленого на електронні торги (торги за фіксованою ціною), вноситься Організатором згідно з документами, наданими відповідно допунктів 2, 3 розділу II цього Порядку. Постановою ВС від 02.05.2018р. у справі №910/10136/17 також зроблено висновок про визнання недійсними угод за результатами торгів, а також самих торгів за результатами недотримання процедури проведення їх та незаконності. Сторона позивача [PERSON] та третьої особи із самостійними вимогами [PERSON] в доведення вимог про визнання недійсними електронні торги 30.01.2019р. проведених ДП «Сетам» з реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , зазначали, що на час проведення торгів є наявним в т.ч. порушення прав та інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання торгів недійсними. А саме, порушення прав позивача [PERSON] якому належала частка майна у спільній сумісній власності та незнання про факт наявності таких торгів по реалізації майна спільної сумісної власності і рішення суду, яке передувало цьому, що скасоване пізніше, а також є наявним порушення прав третьої особи - позивача [PERSON] , яка доводила, що відбулось втручання у мирне володіння нею нерухомим майном внаслідок шахрайських корисливих дій посадової особи, шляхом ухвалення безпідставного рішення, яке в подальшому скасоване, невідповідність та непропорційність нібито наявного боргу за рішенням суду в розмірі 157.8 тис.грн до ринкової вартості квартири - 640 тис.грн (більше як в чотири рази), що створило для неї надмірний тягар, а також вибуття майна через електронні торги з володіння власника, не з її волі, про що їй також не було відомо (за п.3 ч.1 ст.388 ЦК України). У постанові від 20.11.2019р. у справі №№ 462/4449/16-ц ВС вказав, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено аналогічний правовий висновок про те, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути встановлені й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 червня 2016 року у справах № 6-370цс16 та № 6-547цс16. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто у забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином. Зазначений висновок узгоджується з положеннями статей 650, 655, частиною четвертою статті 656 ЦК України, які відносять публічні торги до договорів купівлі-продажу. Таким чином, відчуження майна з прилюдних торгів належить до угод купівлі-продажу, тому така угода може визнаватися недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою, шостою статті 203 ЦК України (частина перша статті 215 ЦК України). Разом з тим, оскільки за змістом частини першої статті 215 ЦК України підставами недійсності укладеного за результатами прилюдних торгів правочину є недодержання вимог закону в момент його вчинення, тобто безпосередньо за результатами прилюдних торгів, то підставами для визнання прилюдних торгів недійсними є також і порушення встановлених законодавством правил їх проведення. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Проте сам по собі факт неналежного повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження, проведення опису та арешту майна, передачу їй на зберігання майна, проведення оцінки майна та неповідомлення про проведення самих електронних торгів, що зазначав представник позивача та третьої особи в судових засіданнях, та одночасне не долучено доказів дотримання закону чи спростування відповідачем 1 при вчинення виконавчих дій таких порушень, не може бути підставою для визнання таких недійсними, без встановлення і порушення прав особи. Головна умова, яка повинна бути першочергово встановлена, про що зазначено вже вище, - це одночасно і наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів. Тому, окрім порушення норм закону при проведенні електронних торгів, повинно бути встановлено порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання електронних торгів недійсними. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15. Так, [PERSON] не будучи стороною ВП не був обізнаний про рішення суду, електронні торги та інші дії органів ДВС зокрема і не встановлення факту спільного майна подружжя та виділення частки одного з них, призвели до порушення його права у спільній сумісній власності, а відповідно й [PERSON] не міг оскаржувати будь які дії органів ДВС, на що наголошувала сторона відповідача 3,4. Водночас, захист права шляхом визнання недійсним правочину, а в даному спорі - електронних торгів, за ст.203,215 ЦК України використано позивачем. Представник позивача вірно доводив порушення ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», ст.443 ЦК України, оскільки ДВС не вчинено належних дій та не було визначено частку на той час боржника [PERSON] , яка володіла квартирою разом з своїм чоловіком. [PERSON] , як доводив її представник, не була обізнана про проведення цих торгів відповідачем 2 ДП «Сетам», яке не надсилало боржнику повідомлення про проведення електронних торгів, що у його відзиві не спростовано та не долучено жодного доказу щодо цього, а тільки є наявним у відзиві посилання на позицію ВС у постанові від 18.11.2015р. у справі №6-1884цс15, що факт неналежного повідомлення боржника про проведення торгів не може бути підставою для визнання їх недійсними. Також, як доводив її представник, не була обізнана про існування рішення суду, виконавчого провадження, накладення арешту на майно та оцінку реалізації спірної квартири відповідачем 1, що не спростовано взагалі відповідачем1, про що зазначено вище. Оскаржуючи електронні торги, сторона зазначила що сума боргу за рішенням суду, яке скасоване, становила 157 795грн., а квартира її була оцінена у 640 000грн., що не є пропорційним до суми боргу, що створило для неї надмірний тягар у порівнянні зі стягувачем за рішенням суду, при відсутності взагалі будь-якого боргу та таке порушення покладає на суд застосування принципу справедливості, добросовісності та розумності права. Такі доводи сторони позивача заслуговують на увагу суду, доведені перед судом, та не спростовані належними доказами інших учасників процесу на підставі ЦПК України щодо змагальності сторін процесу. Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Відсутність у [PERSON] інформації про подачу ТзОВ «Перко» позову до суду, про призначені судові засідання розгляду цивільної справи та прийняття заочного рішення (за відсутності боргу [PERSON] перед ТзОВ «Перко»), про відкриття виконавчого провадження на підставі заочного рішення суду та про проведення всіх виконавчих дій по ньому, а також про день, час та місце проведення торгів, позбавило її права захисту власних прав та інтересів. При цьому, згідно паспорту для виїзду за кордон [PERSON] (яка була стороною судової справи та боржником у виконавчому провадженні) в період з 2016 року перебувала безперервно за межами України (а.с.35, 148-156 т.2) Таким чином, суд приходить до переконання, що вказане порушення при вчиненні виконавчих дій суттєво вплинуло на результати електронних торгів і одночасно встановлено судом при розгляді даної цивільної справи факт порушення прав і законних інтересів як [PERSON] , так і [PERSON] .. Сукупність вказаних вище обставин під час розгляду справи доведено їх представником. Водночас, доводи представника відповідачів 3,4 про те, що такі скарги на дії ДВС не подавались [PERSON] , і що такі дії мають бути оскаржені в порядку КАС України не заслуговують на увагу суду, оскільки як доводив представник позивача та третьої особи подавати окремо скарги на дії ДВС це право сторони виконавчого провадження, однак такі дії можуть бути й предметом розгляду позовного провадження, як підстава чи наслідок інших позовних вимог. Тому, вимоги позову щодо визнання недійсними електронні торги від 30.01.2019р. є на переконання суду також обґрунтованими. Обґрунтовуючи вимоги позову третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , вона також просила скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] від 26.02.2019р., вказала на те, що набувач спірного майна [PERSON] одразу після електронних торгів уклав договір дарування з [PERSON] . Так, 15.02.2019р. державним виконавцем органу ДВС було складено Акт про проведені електронні торги, який підтверджує виникнення прав власності на придбане майно та на підставі даного Акту за чинним законодавством мала й відбутися реєстрація права власності на спірну квартиру за переможцем торгів [PERSON] (а.с.32 т.1). Учасники справи не надавали докази такої реєстрації, однак саме така реєстрація слугувала підставою для вчинення подальших дій щодо розпорядженням даної квартири, та в обов`язковому порядку перевірялось нотаріусом при посвідченні договору дарування. Згідно Інформації з Державного реєстру (а.с.39 т.1) прийнято рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н.В. від 26.02.2019р. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 26.02.2019р. (останній в матеріалах справи відсутній, сторонами відповідачів не надавався). Відзив на позов третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , відповідачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] чи їх представником не подавались, пояснення щодо цього, в т.ч. факту дарування одразу (до 10 днів) після торгів, відповідачем 3 та його представником у судовому засіданні не надавались. Водночас дані вимоги до задоволення не підлягають враховуючи таке. [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого спірного майна, що не заперечується сторонами. Його право на розпорядження власністю, після набуття, врегульовано ЦК України, хоча дарування квартири протягом 10-ти днів з часу придбання своїй сестрі [PERSON] й є дійсно дуже пришвидшеним, як вірно доводив представник позивачів, однак це право розпорядження своєю власністю передбачене чинним законодавством - ст.316-319 ЦК України. В подальшому, [PERSON] розпорядився набутою власністю, на підставі чого державним реєстратором вчинено запис про реєстрацію права власності за обдаровуваною. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» а саме п.6,7,40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", іншими законами України та цим Порядком. Відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції Закону № 340-IX від 05.12.2019) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а в даному спорі визнання недійсними електронних торгів 30.01.2019р. проведені ДП «Сетам» з реалізації арештованого майна - квартири [ADDRESS] , за результатами якого проведена державна реєстрація прав власності на спірну квартиру за [PERSON] , визнанням судом об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] з одночасним витребуванням майна-нерухомого майна від обдаровуваної вподальшому [PERSON] (наступний набувач прав власності) на користь [PERSON] та [PERSON] , державний реєстратор зобов`язаний провести державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до вищевказаного Закону. Що стосується вимоги витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] та [PERSON] , яка заявлена як у позові [PERSON] так і в позові третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] , то суд дану вимогу вважає також обґрунтованою, з врахуванням наступного. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.05.2020р., яке набрало законної сили 07.08.2020р., в задоволенні позову ТзОВ «Перко» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №20 на дольову участь у будівництві ІІ черги багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] та додатковим договором №1 від 23.06.2015р. на суму 173 224.73грн., відмовлено за безпідставністю (а.с.208-209 т.1, 36-38 т.2). При цьому суд у іншій цивільній справі встановив, що всі зобов`язання за основним договором та додатковим договором [PERSON] перед ТзОВ «Перко» виконала в повному обсязі. Відповідно до ст.387, 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно в т.ч. вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 Цивільного кодексу України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 Цивільного кодексу України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Також ВС неодноразово зазначав, що положення статті 388 Цивільного кодексу України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Разом з тим, вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-251цс15, з якою погодилася Велика Палата Верховного Суду в постановах від 05.12.2018 у справі № 522/2201/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц, від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц). Також, згідно з правовими висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Отже, вимоги третьої особи про скасування рішення державного реєстратора є безпідставними. Водночас, вимоги про витребування спірного майна від останнього набувача, при умові що майно вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, підлягають до задоволення як належно обґрунтовані. При цьому, ні [PERSON] ні [PERSON] у даній судовій справі жодних вимог самостійно до осіб від яких отримано спірне майно чи оплачено кошти таким не пред`являли, водночас таке їх право врегульоване чинним законодавством і може бути самостійно вподальшому використаним в судовому порядку. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Вимога ефективності судового захисту перекликається з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 13, ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові в межах наданих позивачем та відповідачем доказів, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). На підставі наведеного, а також ст. 60 СК України, ст. 15, 203, 215, 316-319, 368, 387, 388, 650 Цивільного кодексу України, Законом України «Про виконавче провадження» та Порядком реалізації арештованого майна,

Outcome: partial