Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

17.11.2014 року до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що вони є власниками житлового будинку, який розташований в [ADDRESS]. Відповідно до домової книги прописки громадян проживаючих в [ADDRESS]. Відповідач з 26.05.2005 року зареєстрований за вказаною адресою, але з 10 лютого 2013 року у вказаному вище будинку не проживає більше року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачі не чинять. Позивачі просять: визнати відповідача, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS], що належить позивачам на праві приватної власності. [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися та надали суду заяви відповідно до яких просять справу слухати у їх відсутність, заявлені вимоги підтримують та просять їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, в судове засідання не з'явився, причини неявки в судове засідання не повідомлено. Суд, дослідивши повно та всебічно докази, наявні в матеріалах справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] є власниками житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом виданого Державним нотаріусом Зеленодольської Державної нотаріальної контори від 23 травня 2005 року За вищевказаною адресою зареєстрований [PERSON], який не проживає більше року відповідно до довідки № 3300 від 15 вересня 2014 року виданої [PERSON] де зазначено, що у вказаному житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та син - [PERSON]. Згідно домової книги прописки громадян проживаючих в [ADDRESS] [PERSON] з 26.05.2005 року зареєстрований та з 10 лютого 2013 року він у вказаному вище будинку не проживає більше року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей не має і взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, перешкоди в користуванні житловим приміщенням позивачі йому не чинять, що підтверджується актом депутатського обстеження від 25.02.2014 року. Тягар по утриманню будинку в належному стані покладено на позивачів [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до правових позицій, які згідно статті 34 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є обов'язковими для всіх судів України, висловлених судовою колегію в цивільних справах Верховного суду України, в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень в справах при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Проте слід зауважити, що норми глави 2 цього розділу ЖК УРСР, щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді, у випадках, коли у главі 6 ЖК УРСР є посилання на них або коли схожі житлові правовідносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Проте у разі наявності спеціальної норми, щодо спірних відносин підлягає застосуванню саме спеціальна норма. Так, наприклад питання збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано ст. 163 ЖК УРСР, відповідно до якої житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сім'ї в межах строків установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК УРСР, тобто протягом шести місяців. Разом з тим, користування жилою площею в приватному житловому фонді та механізм втрати права користування також врегульовано нормами ЦК України. Необхідно врахувати підставу виникнення відповідних відносин, яка в свою чергу визначає їх правову природу. Відносини користування житлом в приватному житловому фонді врегульовані главою 59 ЦК України та главою 6 ЖК УРСР. При цьому необхідно звернути увагу на те, що положення глави 6 ЖК УРСР застосовуються в частині, що не суперечить ЦК України, та розповсюджувались на відносини щодо найму житла, яке належить на праві приватної власності громадянину. На підставі викладеного можна дійти до висновку, що визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в приватному житловому фонді можливо на підставі ст. 163 ЖК УРСР (в межах строків установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК УРСР) та на підставі положень статті 405 ЦК України. Визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням на підставі ст. 71 ЖК УРСР, не можна вважати вірним, оскільки застосування ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР можливо тільки до приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду. Вирішуючи питання про те чи підлягають до даних правовідносин застосуванню положення ст.163 ЖК УРСР чи ст. 405 ЦК України слід виходити з наступного. З аналізу правової конструкції ст. 405 ЦК України вбачається що законодавець передбачає втрату права на користування житлом лише для певної, обмеженої категорії осіб - членів сім'ї власника житлового приміщення. Натомість положення ст. 163 ЖК УРСР містять ширший перелік осіб, які можуть бути визнані такими що втратили право на користування житловим приміщенням не обмежуючись лише членами сім'ї власника. Враховуючи, що норма ст. 405 ЦК України прийнята пізніше, а тому за загальним правилом положення саме цієї статті підлягають застосуванню до категорії осіб визначених цією статтею. В свою чергу положення ст. 163 ЖК УРСР (як такі що містять ширший перелік осіб до яких може застосовуватись вказана стаття) повинні застосовуватись до всіх осіб які не є членами сім'ї власника житлового приміщення. Згідно рішення Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї") від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено поняття „член сім'ї" Конституційний Суд України, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сім'ї. Відповідно до положень ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. В зв'язку з вище викладеним визначення особи як члена сім'ї є оціночним поняттям. Враховуючи положення ч. 2 ст. 3 СК України та зазначеного вище рішення Конституційного суду України, а також беручи до уваги, що відповідач був зареєстрованим та проживав в [ADDRESS] (не будучи власником вказаного житлового приміщення), що підтверджується: копією свідоцтв про право на спадщину, довідкою про склад сім'ї підтверджується реєстрація [PERSON] у вказаному будинку, а також враховуючи ту обставину, що відповідач не є нашим колишніми членом сім'ї, тобто спільно з відповідачем ми не проживали, не були пов'язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов'язків, на підставі чого можливо дійти до висновку що відповідач не може бути членом моєї сім'ї, в зв'язку з чим до даних правовідносин підлягає застосуванню ст. 163 ЖК УРСР з урахуванням строків установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК УРСР . Відповідач [PERSON] з 10.02.2013 року (тобто понад рік) в житловому будинку за вищевказаною адресою не проживає, не отримує кореспонденцію, особистих речей не має і, взагалі даним житловим приміщенням не цікавиться, перешкоди в користуванні житлом йому не чиниться, вказане підтверджується актом депутатського обстеження від 25 лютого 2014 року. Відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. . Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 р. № 1382-ІУ, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Слід зазначити також, що Законом України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а саме ст. 7 вказаного Закону, передбачено що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, покладення такого обов'язку на відповідний орган державної влади додатково законом не вимагається. Таким чином, враховуючи, що відповідач [PERSON] понад один рік проживає за іншою адресою, ніяких стосунків з позивачами не підтримує, хоча й залишився зареєстрованим в їхньому будинку, що перешкоджає їм користуватися і розпоряджатися своєю власністю, тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим будинком.

Outcome: approved