Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У серпні 2017 року позивачка [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, свої вимоги мотивувавши тим, що 01 жовтня 2010 року між [PERSON] ( до шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 2223. Від цього шлюбу є дитина [PERSON], який народився [INFO] Часті сварки призвели до втрати поваги у подружжя. Після чого сторони не підтримують жодних сімейних відносин. Причиною для негативних змін у родині стала разюча різниця поглядів на життя та характерів, що стало передумовою виникнення серйозних конфліктів. Тривалий час разом не проживають і спільне господарство не ведеться. Розірвання шлюбу вважає позивач є необхідним, адже не може надалі перебувати у юридично - оформленому шлюбі з людиною, з якою давно не має родини і ніяких відносин. Дитина не має можливості відчувати справжнього благополуччя та затишку через неможливість створення нормальної родини і таким чином, позбавлена можливості мати повноцінну сім'ю і виховання. Вважає, що подальше існування даного шлюбу згубно впливає як на сторони спору, так і на дитину, та суперечить істотним інтересам всіх вказаних осіб. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 07 грудня 2017 року надала до суду заяву в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності, та позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 07 грудня 2017 року надав до суду заяву в якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, визнає позовні вимоги, та проти задоволення позовних вимог не заперечує. Згідно ст. 158 ЦПК України особа яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 14 від 18 грудня 2009 року « Про судове рішення в цивільній справі » за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, зважаючи на повне визнання позову відповідачем та той факт, що визнання відповідачем позову, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 01 жовтня 2010 року між [PERSON] ( до шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено запис за № 2223, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], видане 01 жовтня 2010 року. Від цього шлюбу є дитина [PERSON], який народився [INFO] Як слідує із матеріалів справи сім"я сторін існує лише формально, між сторонами склалися ненормальні взаємовідносини, домашнє господарство ведуть окремо, проживають окремо. Наміру на примирення не мають, вважають, що збереження сім"ї неможливе. Виходячи з положень ч. 1 ст. 111 СК України судом вживаються заходи щодо примирення подружжя у формі зупинення провадження у справі та надання сторонам строку на примирення у строку на примирення у відповідності п. 1 ст. 201 ЦПК України. Відповідно до вимог п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя ", згідно якої проголошена Конституцією України охорона сім'ї шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Від призначення судом строку на примирення сторони відмовилися, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому вони свідомо та виважено прийняли рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивачка довела дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 180, 181, 183, 184, 199 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини ( ч. 2 ст. 141 СК України). Згідно ст. 181 СК України , кошти на утримання неповнолітніх дітей з їх батьків стягуються у частці від доходу або у твердій грошовій сумі. Таким чином, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, оскільки відповідач являється батьком неповнолітньої дитини, сина [PERSON][INFO] наданих доказів як в обгрунтування своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що вимоги і в цій частині підлягають задоволенню щодо стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 ( три тисячі ) гривень 00 копійок. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 8 Закону України " Про охорону дитинства ", кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, утримання дітей, надання їм матеріальної допомоги є природним обов"язком батьків, що випливає зі змісту положення ст. 180 СК України, яке зобов"язує батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Статтею 18 Конвенції про захист прав дитини передбачено, що суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, аніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти ) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і ( або ) у твердій грошовій сумі. Також підлягає стягненню і судовий збір з відповідача у відповідності з ст. 88 ЦПК України при задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved