Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

16.08.2021 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Лиманської міської ради Донецької області, третя особа [PERSON] , в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Лиманської міської ради Донецької області від 18.03.2021 №8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] ». Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що [INFO] в місті Красний Лиман (наразі - Лиман) Донецької області, за місцем свого постійного проживання в м. Красний Лиман, помер її батько - [PERSON] . Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: будинок [ADDRESS] . Спадкове майно належало спадкодавцеві на підставі Договору дарування № 2-2979 від 18.11.1992, посвідченого Краснолиманської державною нотаріальною конторою, та зареєстрований в БТІ м. Слов`янська за реєстровим № 2909а, кн. № 18а. Після смерті батька у встановлений законом строк позивачка звернулася до Краснолиманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, про що їй надано Витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36792138 від 04.03.2014, спадкова справа у спадковому реєстрі за № 55811471. Продовжуючи збирати документи для отримання права на спадщину, вона доглядала за розграбованим під час бойових дій спадковим будинком, парканом навколо нього та земельної ділянки, деревами та земельною ділянкою, наданій для його будівництва та обслуговування за адресою: [ADDRESS] . В квітні 2021 року, коли вона зі своїм сином здійснювала догляд за зазначеним спадковим майном, прибув наряд поліції, який повідомив про те, що вона перебуває на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи. Після чого позивачка почала з`ясовувати всі обставини та збирати докази для звернення до суду. В ході чого з`ясувалося, що земельну ділянку під спадковим будинком було приватизовано її сусідом [PERSON] ( [ADDRESS] ) - третьою особою у справі. Рішенням Лиманської міської ради від 18.03.2021 № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] » земельну ділянку під спадковим будинком було передано у власність третій особі у справі - [PERSON] . Саме це рішення і є предметом оскарження у справі (а.с.1-9). Ухвалою судді від 25.08.2021 відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи провести в порядку загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання, встановлений відповідачу строк для надання відзиву на позов (а.с. 48-49). 03.09.2021 до суду надійшов відзив відповідача, в якому представник відповідача Анацький С.В. позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив у позові відмовити. На обґрунтування заперечень відповідач зазначив, що для оскарження рішення позивач повинен довести, що він є суб`єктом правовідносин, щодо яких застосовано відповідне рішення та його права даним рішенням було порушено. Щодо оскаржуваного рішення, то воно прийнято міською радою на підставі ч.1 ст. 12, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, ч.1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» в межах повноважень. На час прийняття вищезазначеного рішення земельна ділянка (кадастровий номер 1413300000:01:006:0573) загальною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , відносилася до земель житлової та громадської забудови, була вільною від забудови, тобто будь які будівлі на ній були відсутні та перебувала у комунальній власності. Факт відсутності нерухомого майна підтверджується актом складеним головою вуличного комітету вулиці Шмідта, м. Лиман. Відповідно до вищевказаного, Лиманською міською радою було прийняте рішення від 18.03.2021 № 8/56-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] » та вищевказана земельна ділянка була передана у приватну власність громадянину [PERSON] . Вищевказане рішення є ненормативним актом індивідуальної дії, на підставі якого у фізичної особи виникли конкретні права та обов`язки. Такі акти стосуються конкретних суб`єктів правовідносин (фізичних осіб та/чи юридичних осіб приватного права) і розраховані на одноразове застосування. У подальшому гр. [PERSON] право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1413300000:01:006:0573) було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином рішення Лиманської міської ради від 18.03.2021 № 8/56-746 вичерпало свою дію шляхом свого виконання та скасуванню не підлягає (а.с.67-68). 03.09.2021 до суду надійшов відзив третьої особи [PERSON] , в якому останній просив відмовити у позові в повному обсязі з таких підстав. Дійсно, 14.04.2021 ним відповідно до діючих норм та положень законодавства було оформлено право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 1413300000:01:006:0573) загальною площею 0,1 га по [ADDRESS] . Відповідно до акту, складеного комісією зафіксовано факт того, що за зазначеною адресою подвір`ям ніхто не користується, воно щорічно заростає карантинними рослинами та бур`яном. Будинок на ділянці зруйнований, на ділянці не існує жодних будівель. Ніхто із потенційних спадкоємців тривалий час не заявилися і не цікавилися даною ділянкою. Крім того відповідно до довідки Слов`янського БТІ на земельній ділянці по [ADDRESS] будівлі та споруди відсутні. Позивачкою не підтверджено доказами ті обставини, на які вона посилається в позовній заяві, а саме що будинок було розграбовано під час воєнних дій та те, що вона доглядала за земельною ділянкою. Оскільки житловий будинок на спірній ділянці відсутній таким чином відсутній об`єкт спадкового майна і нотаріусом до теперішнього часу не оформлені спадкові права позивачки (а.с.60-61). 30.09.2021 до суду надійшла відповідь на відзив від [PERSON] в якій зазначено, що порядок взяття на обік безхазяйного нерухомого майна визначений ч. 2 ст. 335 ЦК України (взяття на облік, оприлюднення інформації про це, звернення до суду з відповідним позовом), проте жодних дій передбачених цією нормою відповідачем зроблено не було, отже при складанні акту про безхазяйність нерухомого майна головою вуличного комітету вчинено самоправство, що має ознаки кримінального проступку, передбаченого ст. 326 КК України. Отже даний доказ є неналежним та недопустимим. Щодо довідки КП «БТІ» від 02.09.2021, то вона не існувала на час прийняття оскаржуваного рішення, та не була покладена в його обґрунтування. Оскільки з травня 2021 року третя особа у справі [PERSON] є власником земельної ділянки, тому позивачка не може нести відповідальності за стан свого спадкового будинку. Забезпечення здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності не належить до компетенції БТІ. Питання щодо визнання спадщини відумерлою відповідачем не ініціювалося. Отже довідка КП БТІ не містить даних щодо списання майна. Таким чином зазначена довідка є неналежним і недопустимим доказом. Крім того земельна ділянка під спадковим будинком обнесена парканом, на земельній ділянці зростають садові культури дерев, є огород (а.с.92-99). Ухвалою суду від 06.09.2021 закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті; задоволені клопотання представника позивачки та представника відповідача щодо виклику свідків (а.с.80-81). Позивачка та її представник адвокат Виноградська О.В. в судовому засіданні виклали зміст та підстави позовних вимог, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Представник відповідача Анацький С.В. та третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили у позовних вимогах відмовити. При цьому, представник відповідача Анацький С.В. суду також показав, що оскільки він не входить до складу комісії з питань містобудівництва, земельних відносин та охорони природи, він не може пояснити на підставі яких документів комісія прийняла позитивне рішення. В тому числі чи отримувала комісія витяги з БТІ, чи з`ясовувала про те, що земельна ділянка перебуває у користуванні, оренді. Третя особа [PERSON] суду також показав, що при житті [PERSON] він хотів придбати спірну земельну ділянку, але останній не погодився. В 2013 році син позивачки [PERSON] повідомив йому, що його мати є власницею майна після смерті [PERSON] . Син позивачки в 2013 році розібрав будинок на дрова, а в 2013-2014 роках зробив огорожу на спірній земельній ділянці. З 2014 року на даній земельній ділянці ніхто не з`являвся, ніхто не прибирав. При складання акту та міській раді про наявну у нього інформацію про ймовірних спадкоємців він не повідомляв. Свідок [PERSON] суду показала, що є головою вуличного комітету по вулиці Шмідта в м. Лиман, мешкає за адресою: [ADDRESS] . Спірна земельна ділянка була занедбана, вона щорічно заростала карантинними рослинами та бур`яном. Це заважало сусідам. На ділянці навіть були пожежі, які гасили усі сусіди. В 2017 році вона зверталася до міської ради з приводу того, що позивачка не доглядає земельну ділянку. Будинку на ділянці не має з 2014 року. Про все це вона зазначила в акті. Також вона зверталася до позивачки з приводу наведення ладу, проте остання нічого не зробила. [PERSON] знала, позивачку знає понад 20 років, також знала, що вона є його донькою. Вона складала Акт, присутні особи [PERSON] та [PERSON] , які є її близькими родичами (донькою та онукою). В Акті інформацію про [PERSON] вона не зазначила. Свідок [PERSON] суду показав, що є сином позивачки. Спірна земельна ділянка належала його діду [PERSON] , який помер в 2013 році. Спадкоємцем майна після діда є [PERSON] . На спірній ділянці був розташований дерев`яний будинок. Він розбирав стіну будинку, яка впала, а не сам будинок; завіз будівельні матеріали (шпали, цеглу), збудував паркан, поставив ворота. Він з матір`ю щорічно доглядали за ділянкою. Після смерті дідуся [PERSON] пропонував продати йому земельну ділянку. В квітні 2021 року, коли він доглядав спірну земельну ділянку, сусід [PERSON] викликав поліцію та з`ясувалося, що він приватизував ділянку. В той час на земельній ділянці був фундамент від старого будинку. Свідок [PERSON] суду показала, що мешкає за адресою: [ADDRESS] . За адресою [ADDRESS] мешкав [PERSON] . Після його смерті, за городом ніхто не доглядав, він заростав травою та кущами. [PERSON] розібрав дерев`яний будинок в 2013-2014 роках. Замість дерев`яного паркану побудували новий паркан. Спірною ділянкою багато років ніхто не переймався, вона заростала травою та кущами. При складанні акту інформацію про спадкоємців не зазначали, хоча про них знали. Свідок [PERSON] суду показала, що [PERSON] при житті доглядав за будинком за адресою: [ADDRESS] , садив город. На ділянці був невеликий дерев`яний будинок. [PERSON] прийняла спадщину після смерті батька, вони це з нею обговорювали. Будинок поступово руйнувався, роки два тому його не стало. [PERSON] привіз на ділянку бетонні шпали, хотів будувати будинок, побудував новий паркан, поставив ворота. Голові вуличного комітету [PERSON] достеменно було відомо про наявність спадкоємиці. Суд, вислухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування реєстровий номер 2-2779 від 18.11.1992 на праві власності належав житловий будинок з господарсько - побутовими спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.40-41), право власності зареєстроване КП «Бюро технічної інвентаризації» м. Слов`янськ 20.01.1993 (а.с.41 зворот). Згідно вказаного договору дарування одноповерховий дерев`яний будинок житловою площею 12,1 кв.м, розташований на земельній ділянці 1249 кв. м, (а.с.41 зворот). [PERSON] помер [INFO] у м. Лиман Донецької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області 07.10.2013(а.с.16). Позивачка [PERSON] , є рідною донькою померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] , свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища (а.с.13-15). Після смерті батька [PERSON] у встановлений законом строк звернулася до Краснолиманської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 36792138 від 04.03.2014, спадкова справа у спадковому реєстрі за № 55811471 (а.с.17). Свідоцтво про право на спадщину [PERSON] не отримано. Згідно довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» № 352/кл від 22.04.2021 право власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 20.01.1993, реєстровий номер 2909а кн.18а (а.с.18). Згідно інвентаризаційної справи житловий будинок розташований на земельній ділянці 1249 кв. м (а.с.21-24). За повідомленням відділу у Лиманському районі ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 06.05.2021 року згідно даних Державного земельного кадастру інформація щодо власника або користувача земельної ділянки за адресою [ADDRESS] у відділі відсутня; землевпорядна документація щодо даної земельної ділянки до архіву відділу не надходила (а.с.36). Згідно з копією Акту від 23.05.2020, складеного за участю голови вуличного комітету [PERSON] , депутата Лиманської міської ради [PERSON] громадян: [PERSON] , [PERSON] , засвідченого головою мікрорайону, встановлено, що: «домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є безхазяйним з 2013 року. Подвір`ям ніхто не користується, воно щорічно заростає карантинними рослинами та бур`яном. Будинок на ділянці давно зруйнований, на ділянці не існує жодних будівель. Ніхто із потенційних спадкоємців тривалий час не заявилися і не цікавилися даною ділянкою» (а.с.62). Згідно з довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» №768/кл від 02.09.2021 на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] будівлі та споруди відсутні (а.с.64). Рішенням Лиманської міської ради Донецької області від 20.08.2020 за №7/83-6087 «Про надання громадянину [PERSON] дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] » [PERSON] наданий дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованою площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] (а.с.26). Рішенням Лиманської міської ради від 18.03.2021 № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] » затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] ; передана у власність земельна ділянка комунальної власності (кадастровий номер 1413300000:01:006:0573) загальною площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] за рахунок земель житлової та громадської забудови комунальної власності (а.с.31-33). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України). Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини, яким є день смерті особи, не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1220, частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до приписів частин 1, 3 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з вимогами ч. 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено судом після смерті спадкодавця [PERSON] його донька [PERSON] , як спадкоємиця першої черги, прийняла спадщину, про що подала відповідну заяву нотаріусу 04.03.2014. Отже вона набула право на спадщину, в тому числі на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . Відсутність у [PERSON] свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на нерухоме майно. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008). Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Статтею 346 ЦК України передбачені підстави припинення права власності на майно, яке припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника. Згідно ч. 1 статті 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. Згідно з положеннями статті 349 ЦК України право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру. У Постанові ВС від 17.01.2019 у справі №708/254/18 зазначено, що умовами для припинення права власності на знищене нерухоме майно згідно вимог статі 349 ЦК Украйни, є наявність встановленого факту знищення майна, а також відповідної заяви власника майна про внесення змін до державного реєстру. Документами, які підтверджують знищення майна, можуть бути матеріали технічної інвентаризації, що засвідчують факт знищення майна, довідки органів внутрішніх справ України, акт про пожежу, офіційні висновки інших установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна тощо. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За приписами частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Проте відповідачем суду не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що на час прийняття Лиманською міською радою рішення № 8/6-746 рішення будинок [ADDRESS] був знищений. Наданий акт від 23.05.2020 та довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» №768/кл від 02.09.2021 суд не може визнати належними та допустимими доказами цієї обставини з огляду на наступне. Так, рішення прийнято відповідачем 18.03.2021, в той час як довідка КП «Бюро технічної інвентаризації» №768/кл датована 02.09.2021. Отже на час прийняття оспорюваного рішення її як документу не існувало, а тому не могло бути покладено в його обґрунтування. Крім того, як слушно зауважила представник позивачки адвокат Виноградська О. з травня 2021 року третя особа у справі [PERSON] є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , а отже позивачка з цього часу не може нести відповідальності за стан свого спадкового будинку. Щодо складеного за участю голови вуличного комітету [PERSON] , депутата Лиманської міської ради [PERSON] громадян: [PERSON] , [PERSON] акту від 23.05.2020, в якому зазначено, що: «Будинок на ділянці давно зруйнований, на ділянці не існує жодних будівель», то суд зазначає, що відповідачем не доведено, що цей акт є офіційним висновком, і що зазначені в ньому особи уповноважені засвідчувати факт знищення майна. Відповідно до статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачені делеговані повноваження виконавчого комітету в питаннях стосовно обліку відповідно до закону житлового фонду, а також здійснення контролю за його використанням. Отже рішення про списання будинку повинно прийматися виконавчими комітетами місцевих рад відповідно до порядків, затверджених рішеннями цих виконавчих комітетів. Доказів прийняття рішення про списання житлового будинку виконкомом міської ради суду не надано, доказів про прийняття рішення про ліквідацію поштової адреси у зв`язку з відсутністю на земельній ділянці споруд, призначених для проживання також не надано. Втім, як зазначено в рішенні Лиманської міської ради від 18.03.2021 № 8/6-746 у власність [PERSON] передана земельна ділянка вже з присвоєним адресом по [ADDRESS] . Крім того, в акті від 23.05.2020, зазначено, що «домоволодіння за адресою: [ADDRESS] є безхазяйним з 2013». Втім, відповідно до статті 335 ЦК України безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність. Як встановлено в судовому засіданні з показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та третьої особи [PERSON] , при складанні акту від 23.05.2020, членам комісії було достеменно відомо про наявність «потенційних спадкоємців», серед яких донька померлого [PERSON] , проте, в акті про це не зазначено. Доказів, які б підтверджували, що будинок був поставлений на облік як безхазяйна річ, що відповідачем приймалися заходи з 2013 року до 2020 року щодо передачі його в комунальну власність суду не надано. Таким чином оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту знищення об`єкту нерухомості, не підтвердженою є та обставина, що на час прийняття оспорюваного рішення земельна ділянка по [ADDRESS] , була вільною від забудови та могла бути передана у власність іншої особи. Згідно з вимогами статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Поточна редакція статті 120 ЗК України також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. 04.12.2018 Велика Палата Верховного Суду винесла постанову у справі № 910/18560/16, де висловила правову позицію, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Розмір цієї частини земельної ділянки має визначатися на основі державних будівельних норм та санітарних норм і правил. Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній. Очевидно, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має застосовуватися і у спадкових правовідносинах. Тобто, успадковуючи об`єкт нерухомості, у набувача (спадкоємця) повинно одночасно виникати право власності на земельну ділянку, де розташована така нерухомість. Як встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS] був розташований на земельній ділянці 1249 кв. м, якою за життя користувався [PERSON] , земельна ділянка мала чіткі межі. Доказів вилучення як у [PERSON] , так і у позивачки, з користування даної земельної ділянки суду не надано. Таким чином у позивачки, яка успадкувала об`єкт нерухомості, виникло право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості. Крім того, спадкоємець нерухомого майна у разі, якщо спадкодавцю належало право користування земельною ділянкою, вправі реалізувати своє право на безоплатне набуття у власність земельної ділянки у розмірах, встановлених ЗК України, та у порядку, визначеному статтями 116, 118, 122 ЗК України (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц). Відповідно до частини першої статті 393 Цивільного кодексу України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до частини десятої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Підставами для визнання недійсним акта (рішення) є його невідповідність вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Частиною 1 статті 78, частиною 2 статті 90 ЗК України передбачено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Способи захисту прав на земельні ділянки визначені ст. 152 ЗК України. Зокрема, ч. 1, 2 цієї статті передбачено, що Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи, щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. В ході судового розгляду судом встановлено, що спірна земельна ділянка в установленому законом порядку відповідачем не вилучалася з користування позивачки, отже не була вільною. Лиманська міська рада Донецької області приймаючи рішення від 18.03.2021 № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] » не врахувала ці обставини, фактично позбавивши позивачку права користування нею без законних на те підстав. В даній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, враховуючи обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права, у зв`язку з порушенням процедури набуття права приватної власності на спірну земельну ділянку, суд приходить до висновку про визнання доводів позивачки обґрунтованими, а обраний спосіб захисту порушеного права - таким, що не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. В даному випадку належним способом захисту порушеного права є визнання незаконним та скасування рішення Лиманської міської ради Донецької області від 18.03.2021 № 8/6-746 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] ». Суд не може погодитися з позицією відповідача що прийняте рішення від 18.03.2021 № 8/56-746 є ненормативним актом індивідуальної дії, яке вичерпало свою дію шляхом свого виконання та скасуванню не підлягає, з огляду на таке. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14.12.2011 № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30.05.2018 у справі №932/466/17 відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 11.11. 2014 у справі № 21-405а14, та зазначила, що особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. Факт правомірності користування майном є достатньою підставою для відповідної особи для звернення за захистом цього права. Крім того, позивачем за цим позовом може бути і неволодіючий власник, а особа, законний інтерес або право якої порушено. Відновленням становища, яке існувало до порушення, є також визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Отже, [PERSON] , як спадкоємиця нерухомого майна наділена правом на звернення до суду з метою захисту порушеного права в обраний нею спосіб захисту. У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 134 ЦПК України позивачкою поданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона очікувала понести в зв`язку із розглядом справи, які складалися з: судового збору в розмірі 908,00 грн.; правничих послуг в розмірі 5000,00 грн.; представництва адвокатом інтересів в суді першої інстанції в розмірі 10000,00 грн., всього 15908,00 грн. (а.с.38-39). Позивачкою при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 908,00 грн. (а.с.10). У зв`язку з обґрунтованістю позовних вимог та відсутністю в матеріалах справи документів про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 908,00 грн. на користь позивачки. Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10.12.2009 у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26.02.2015 у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд, розподіляючи витрати, понесені [PERSON] на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про те, що наявні в матеріалах справи договір про надання правової допомоги, укладений між [PERSON] та адвокатом Виноградською О.В., від 10.06.2021 (а.с.43) та розрахункова квитанція №1/9 від 06.09.2021 на суму 15000,00 грн. (а.с.100). не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та складності виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на користь позивача 7000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. На підставі наведеного,

Outcome: approved