Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Барського районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дітей. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем, за рішенням суду шлюб розірвано. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У 2020 році позивач уклала шлюб зі [PERSON] , від шлюбу у них народився син [PERSON] . Діти позивача від першого шлюбу, [PERSON] чоловік [PERSON] проживають усі разом у м. Вінниці. Старші діти відвідують міські навчальні заклади у м. Вінниці. Колишній чоловік позивача - відповідач у справі, а також його родичі беруть участь у вихованні дітей, регулярно спілкуються з дітьми, проти чого позивач не заперечує. Оскільки новонароджена дитина є третьою дитиною позивача, то у неї виникло право на отримання статусу багатодітної сім`ї та відповідні пільги. Позивач звернулася до Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради з проханням видати їй та членам її сім`ї посвідчення "Батьків багатодітної сім`ї" та посвідчення "Дитини з багатодітної сім`ї". Однак, їй було відмовлено. Відмова мотивована тим, що позивач не надала копію рішення суду щодо визначення місця проживання дітей: [PERSON] , [PERSON] разом з нею після розірвання шлюбу з їх батьком. Оскільки домовленість про визначення місця проживання була досягнута між сторонами усно, то позивач не може надати необхідний документ, отримати статус багатодітної сім`ї та користуватися належними їм пільгами, тому змушена звертатися до суду та просила визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [PERSON] разом з нею. У судове засідання позивач не з`явилася, подала до суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Подав до суду заяву про те, що позов визнає та просить розглянути справу за його відсутності. У судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Вінницької міської ради Остапець Н. не з`явилася, подала до суду заяву про те, що проти задоволення позову не заперечує та просить розглянути справу за її відсутності. З огляду на положення ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає можливим провести засідання за відсутності сторін, ураховуючи, що вони скористалися своїми процесуальними правами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з положеннями ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, ураховуючи заяви позивача, відповідача, третьої особи, суд дійшов висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26.09.2013 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 08.10.2013. 04.11.2020 укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] , після укладення шлюбу позивачу присвоєно прізвище " [PERSON] ", про що свідчать дані копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04.11.2020. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , що підтверджується даними копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до даних копій довідок Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради про реєстрацію місця проживання (№ 11128, № 11138, № 11134 від 12.02.2021, № 31622 від 14.05.2021), місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надав письмову згоду на те, щоб його дружина [PERSON] та її діти [PERSON] , [PERSON] проживали у його квартирі за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради від 04.11.2021 № 01-00-011-73743 місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , є доцільним разом із матір`ю [PERSON] . Згідно з даними копії листа Управління соціального захисту населення Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради від 04.06.2021 № 08-00-008-38878, позивачу відмовлено у присвоєнні статусу багатодітної сім`ї, у зв`язку з відсутністю рішення суду про визначення місця проживання дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 4, ст. 19 СК України, передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. У рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16 зазначила, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага, в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини, приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальні частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. При визначенні місця проживання дітей, суд ураховує наведені вище норми закону та висновок органу опіки та піклування, вік та стан здоров`я дітей, ті обставини, що після розірвання шлюбу між сторонами діти постійно проживають з матір`ю, яка забезпечує спілкування дітей з батьком та його родичами, тому з метою забезпечення найкращих інтересів дітей, та з урахуванням наведених вище обставин, суд дійшов висновку про задоволення позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд ураховує думку позивача, яка просила судові витрати не стягувати з відповідача та вважає, що судові витрати слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved