Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач посилається в обґрунтування своїх вимог на те, що відповідно до умов кредитного договору від 25 січня 2007 року ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк") надав відповідачеві [PERSON] кредит в розмірі 6020 грн. шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, зі щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 36 % річних, з поверненням у строк, що відповідає строку дії кредитної платіжної картки. Відповідач [PERSON] не виконує свої договірні зобов`язання, внаслідок чого в нього виникла заборгованість за кредитним договором: проценти за користування кредитом - в сумі 2971,82 грн., пеня за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань - в сумі 9756,97 грн., штраф (фіксована частина) - в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - в сумі 631,05 грн., всього - 13859,84 грн. На підставі викладеного, позивач АТ КБ "ПриватБанк" просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в загальній сумі 13752,12 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. Ухвалою суду від 31 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначено судове засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень. 27 грудня 2018 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, яким він заперечив проти позову. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що позивач АТ КБ "ПриватБанк" вказує датою укладення кредитного договору - 25 січня 2007 року. Проте, заяву позичальника він підписав 25 липня 2007 року, того ж дня отримав кредитну платіжну картку "Універсальна" та персональний ідентифікаційний номер до неї. За таких обставин він не згодний із розрахунком банку заборгованості за договором за період до 25 липня 2017 року. На момент отримання кредиту він перебував у шлюбних відносинах з [PERSON] , яка фактично користувалась кредитом. Особисто він кредитною платіжною карткою не користувався, тому йому нічого невідомо про рух коштів на кредитному рахунку. Від колишньої дружини [PERSON] він знає, що вона здійснила останній платіж за кредитною платіжною карткою 27 грудня 2012 року в сумі 2200 грн. Заявляє про застосування позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору закінчився в останній день листопада місяця 2012 року (відповідно до дати на кредитній платіжній картці), останній платіж за кредитним договором здійснено 27 грудня 2012 року. За таких обставин вважає, що строк звернення позивача АТ КБ "ПриватБанк" до суду закінчився 27 грудня 2015 року. Просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку із закінченням строків позовної давності 28 січня 2019 року від позивача АТ КБ "ПриватБанк" надійшла відповідь на відзив, якою позивач підтвердив заявлені ним позовні вимоги та просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 13752,12 грн. Додатково позивач пояснює наступне. Пунктом 1.3 Умов та правил надання банківських послуг визначено, що датою укладення договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі "Відмітки банку "Заяви". Кредитний рахунок № [NUMBER] був відкритий відповідачеві [PERSON] 25 січня 2007 року, про що зазначено в заяві позичальника. 25 липня 2007 року відповідач лише отримав платіжний засіб - пластикову картку та підписав заяву позичальника. Отже, датою укладення кредитного договору є 25 січня 2007 року. Статтею 14 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україна" та пунктами 2.1.1.7.3., 2.1.1.7.4. Умов та правил надання банківських послуг визначено, що держатель платіжної картки несе відповідальність за збереження своєї картки та за всі операції, які проведені з карткою. Протягом часу кредитування відповідач [PERSON] жодного разу не заявляв про втрату ним кредитної платіжної картки, а тому саме на нього покладається тягар виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором. Підстав для застосування позовної давності немає. Так, останній платіж за кредитним договором був здійснений 12 червня 2017 року, що свідчить про визнання позичальником свого боргу та переривання перебігу позовної давності. Позивач пред`явив позов до відповідача [PERSON] 22 вересня 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. 29 січня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшли заперечення, якими він заперечив проти позову. Так, відповідач вказує, що старт карткового рахунку № [NUMBER] здійснено 13 липня 2006 року, кредитний ліміт на дану картку встановлено 04 грудня 2006 року. При цьому, датою відкриття кредитного рахунку є 25 січня 2007 року, датою видачі кредитної платіжної картки є 25 липня 2007 року. Такі розбіжності ставлять під сумнів розрахунок банку по кредитному договору. Крім того, кредитну платіжну картку він отримував лише один раз 25 липня 2007 року, іншої картки він не отримував. 26 лютого 2019 року від позивача АТ КБ "ПриватБанк" надійшли пояснення, якими позивач додатково пояснив, що на підставі анкети-заяви відповідачеві [PERSON] була надана кредитна картка № [NUMBER] , яку останній особисто активував та якою користувався. При заповненні анкети-заяви була допущена помилка щодо дати отримання картки. Фактично відповідач почав користуватись кредитними коштами з 25 січня 2007 року шляхом зняття готівки в розмірі 206 грн. Крім того, відповідач [PERSON] особисто звертався до банку із заявою про перевипуск картки, тобто надання картки з новим строком дії. Під перевипуском картки розуміється випуск та приєднання картки з новим строком дії до раніше відкритого позичальнику карткового рахунку, а тому вся сума заборгованості за кредитним лімітом буде відображатися та враховуватися в тому числі і на перевипущеній картці. Перевипуск картки підтверджується фотографією відповідача з новою карткою та банківськими виписками по картковому рахунку. Відповідач неодноразово здійснював погашення заборгованості по перевипущеній картці. Активація перевипущеної картки здійснюється шляхом відправки коду авторизації на телефон позичальника, а тому картка не може бути активована без згоди/відома позичальника. Фотографія відповідача з карткою, подальше користування карткою, періодичні погашення заборгованості, в тому числі після останнього перевипуску картки, підтверджують, що відповідач знав про наявність заборгованості за кредитним договором, усвідомлював характер та наслідки невиконання договірних зобов`язань. В судовому засіданні представник позивача АТ КБ "ПриватБанк" Мазурик О.А. підтримала позов, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив та поясненнях. Просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 25 січня 2007 року в загальній сумі 13752,12 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1762 грн. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, просить суд відмовити в задоволенні позову у зв`язку із спливом позовної давності. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. 25 січня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є позивач АТ КБ "ПриватБанк") та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку. В заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. До кредитного договору банк додав витяг з Тарифів обслуговування платіжної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду". З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, вбачається, що станом на 12 вересня 2018 року заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором становить: проценти за користування кредитом - в сумі 2971,82 грн., пеня за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань - в сумі 9756,97 грн., штраф (фіксована частина) - в сумі 500 грн., штраф (процентна складова) - в сумі 631,05 грн., всього - 13859,84 грн. Згідно ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1, ч.2 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.1, ч.2 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відому, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1, ч.2, ч.3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ч.1, ч.2 ст.551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У підписаній сторонами заяві позичальника від 25 січня 2007 року процентна ставка не зазначена. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість по процентами за користування кредитними коштами, а також пеню, комісію та штрафи (фіксована частина і процентна складова). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25 січня 2007 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування платіжної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Тарифів обслуговування та витягом з Умов та правил надання банківських, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил саме у вказаній редакції розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, у зазначеному в цих документах, доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування, оскільки витяг з Тарифів обслуговування платіжної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", тобто до підписання відповідачем заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що вказано й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" з часу виникнення спірних правовідносин (25 січня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (02 жовтня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретно запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату процентів за користування кредитними коштами, надані банком витяг з Умов та витяг з Тарифів, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. При цьому, згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування платіжної картки "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25 січня 2007 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами. За таких обставин суд вважає необґрунтованими вимоги позивача АТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування кредитом - в сумі 2971,82 грн., пені за несвоєчасне виконання боргових зобов`язань - в сумі 9756,97 грн., штрафу (фіксованої частини) - в сумі 500 грн., штрафу (процентної складової) - в сумі 631,05 грн., через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті у заяві від 25 січня 2007 року, оскільки витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`являв. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статі 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Згідно ч.1, ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів"). Згідно п.22 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 (справа № 1-12/2013) зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Тому відсутні підстави вважати, що АТ КБ "ПриватБанк", укладаючи договір з [PERSON] , дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такі висновки, відповідають правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). Також суд звертає увагу, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 25 січня 2007 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Виходячи з обставин справи та наданих сторонами доказів, суд вважає, що наявність правових підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним 25 січня 2007 року між сторонами, позивач не довів, чим не виконав вимоги ст.ст.12, 81 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. На підставі викладеного суд вважає, що позов задоволенню не підлягає через необґрунтованість. У зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача АТ КБ "ПриватБанк" відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed