Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про витребування із незаконного володіння [PERSON] нерухомого майна: житлового будинку літера Е, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в обґрунтування якого зазначила наступне. 17 жовтня 2000 року позивачем було придбано та зареєстровано на її ім`я житловий будинок [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О.Д., зареєстровано в реєстрі за №4404. В квітні 2019 року позивач дізналася, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2010 року було визнано право власності на вказаний будинок за її сином [PERSON] , однак участі у судовому засіданні по справі позивач не приймала, доручень на представництво її інтересів не надавала. Крім того, позивач зазначає, що вона дізналася про існування рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 року, яким право власності на вказаний будинок було визнано за відповідачкою [PERSON] . Оскільки позивачка своє майно не відчужувала, а воно вибуло з її власності на підставі неправомірного рішення суду, позивач просить суд витребувати вищевказане нерухоме майно з незаконного володіння відповідача [PERSON] та стягнути судові витрати. Ухвалою суду від 25.09.2019 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов (а.с. 17). 07.11.2019 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, оскільки твердження позивачки про необізнаність існування рішень, якими право власності перейшло до її сина [PERSON] , а в подальшому за рішенням суду про поділ майна подружжя і розірвання шлюбу право власності на спірне майно перейшло до відповідачки не відповідають дійсності. Будучи рідною матір`ю [PERSON] та свекрухою відповідачки, маючи нормальні дружні відносини всередині родини, позивачка безпосередньо із спільних розмов в сім`ї була обізнана про обидва рішення суду. Крім того, обізнаність позивачки про вибуття майна з її власності на користь сина [PERSON] свідчить про пропуск строку позовної давності. Також позивачка не надала доказів догляду за спірним майном, оскільки з 2014 року вона мешкає за межами України, весь цей час не цікавилася станом спірного майна, не утримувала його, що свідчить про її обізнаність про вибуття вказаного будинку з її власності ще у 2010 році. Відповідач зазначає, що всі витрати по утриманню спірного майна несе відповідачка, що підтверджується копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг та проведення необхідних ремонтних робіт. Крім того, відповідач зазначає, що при розгляді судом справи про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя сином відповідачки [PERSON] особисто було подано до суду заяву про визнання позову, в тому числі визнання права власності на спірне майно за [PERSON] , тобто за відповідачем, однак згодом [PERSON] з метою погашення заборгованості передає у власність [PERSON] спірний будинок, шляхом затвердження в судовому порядку мирової угоди, про що свідчить ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року, яка ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2014 року була скасована. На підставі викладеного відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі та застосувати позовну давність (29-34). 19.11.2019 року на адресу суд від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження витрат по утриманню відповідачем спірного будинку (52-53). 16.12.2019 року в підготовчому судовому засіданні представником відповідача були заявлені клопотання про витребування доказів та виклик свідків (а.с.103-109). Ухвалою суду від 16.12.2020 року підготовче провадження по справі було закрито та справу призначено до судового розгляду, клопотання представника відповідача про виклик свідків було задоволено, клопотання про витребування доказів від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України -залишено без задоволення, клопотання про витребування доказів із Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя - задоволено (а.с. 118). 29.01.2020 року в судовому засіданні представником відповідача - адвокатом Карабак В.А. заявлено клопотання про зупинення поводження у справі до набрання законної сили рішення Запорізького апеляційного суду за апеляційною скаргою [PERSON] на постанову Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року (а.с.140-142). Ухвалою суду від 29.01.2020 року клопотання представника відповідача було задоволено, провадження у справі зупинено до набрання законної сили рішення Запорізького апеляційного суду за апеляційною скаргою [PERSON] на постанову Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року (а.с. 157). 13.05.2020 року від представника позивача адвоката Ями Д.М. надійшло клопотання про відновлення провадження у справі у зв`язку із розглядом Запорізьким апеляційним судом апеляційної скарги [PERSON] на постанову Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року (а.с. 158). 15.05.2020 року ухвалою судді провадження по справі поновлено, справу призначено до судового розгляду (а.с. 160). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив позовну заяву задовольнити на підставах викладених у ній, із застосуванням положень ст. ст. 387, 388 ЦК України. Позивач в судове засідання не з`явилася, на адресу суду направила акт передачі-приймання послуг від 15.09.2020 року за договором про надання адвокатських послуг №283-з-2019 від 15.05.2019 року, відповідно до якого позивачка просить стягнути з відповідачки понесені нею витрати на правничу допомогу у розмірі 42000 гривень. Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що у власності [PERSON] перебуває житловий будинок під літ. «Е» загальною площею 506,4 кв.м., а позивачці на підставі договору купівлі - продажу належав будинок під літ «А» площею 35,8 кв.м., тобто за позовом витребовується майно, яке ніколи не перебувало у власності позивача. Крім того, просили суд застосувати позовну давність, оскільки позивачка знала про оформлення спірного майна на сина, а потім на відповідачку. Щодо вимог про стягнення правничої допомоги, просили відмовити у повному обсязі, оскільки наданий позивачкою до суду акт стосується іншої справи, оскільки в акті йдеться про участь представника в судових засіданнях в апеляційній інстанції, однак справа не перебувала на розгляді апеляційного суду. На підставі викладеного просили суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, дослідивши всі наявні матеріали справи та надані сторонами докази, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Корицьким О.Д., зареєстрованого в реєстрі за №4404 від 17.10.2000 року, належало нерухоме майно, а саме: житловий будинок по [ADDRESS] (а.с. 10). Згідно з п. 1 Договору, позивач купила житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На земельній ділянці розміром 537 кв.м. знаходиться, зокрема, житловий будинок, термозит., 1/2 цегл., жилою площею 35,8 кв.м., зазначений в плані літерою „А". Згідно з описом, зазначеним у технічному паспорті ОП «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» на житловий будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] : літ. «А» -знесено (а.с. 199). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІІ-ЗП № 029427, [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 25 липня 2002 р. № 232/96 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0777 га в межах згідно з планом на території [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (а.с.11). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.07.2010 року №2-3764/2010 позов [PERSON] задоволено, скасовано попередню реєстрацію права власності на житловий будинок під літ. «А», жилою площею 35,8 кв.м., літню кухню під літ. «Б», гараж під літ. «В», убиральню під літ. «Г», паркани № № 1,4, водогін під № 3, сарай під літ. «Б-1», що розташовані за адресою: [ADDRESS] та зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2000 року № 4404. Визнано об`єктами нерухомого майна будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок під літ. «Е», прибудова під літ. «е», мансарда під літ. «мс», мансарда під літ. «мс1», мансарда під літ. «мс2», підвал під Е під літ. «пд», визнано за [PERSON] право власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані за адресою: [ADDRESS] , а саме: житловий будинок під літ. «Е», прибудова під літ. «е», мансарда під літ. «мс», мансарда під літ. «мс1», мансарда під літ. «мс2», підвал під Е під літ. «пд», паркан під № 5, ворота під № 6 (а.с.143-145). [PERSON] зареєстрував право власності на вказаний будинок 19 квітня 2013 р., що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №3430268 від 15.05.2013 року, відповідно до якого [PERSON] на праві приватної власності належав житловий будинок, загальною площею 506,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення суду від 07.07.2010 року №2-3764/2010 (а.с.12). Постановою Запорізького апеляційного суду від 22 жовтня 2019 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2010 року скасовано, і ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] (а.с.147-148). Не погоджуючись з постановою Запорізького апеляційного суду від 22.10.2019 року відповідачем [PERSON] подано апеляційну скаргу. Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 29.04.2020 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою [PERSON] було закрито (а.с. 164-167). Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2020 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності за касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 29.04.2020 року (а.с. 186-189). Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок літ. Е, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14), яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 09.09.2014 року залишено без змін (а.с. 36-37). [PERSON] зареєструвала право власності на вказаний будинок об`єкт нерухомого майна: житловий будинок літ. Е, опис об`єкта нерухомого майна, а саме: прибудова літ. «е», мансарда над літ. Е - «мс», мансарда над літ. «е» - «мс1», мансарда літ. «мс2», підвал під Е. - літ. «пд», загальною площею 506,4 кв.м. Зазначені обставини визнані учасниками справи і оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню. 17.12.2019 року постановою Запорізького апеляційного суду рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 року скасовано в частині поділу майна подружжя та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 214-216). 21.11.2014 року відповідач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим відбулася зміна прізвища, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 19.11.2015 року, зареєстрованого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №1594 (а.с. 45). Крім того, ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2014 року затверджено мирову угоду укладену між [PERSON] та [PERSON] , визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с. 43-44), однак ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06.11.2014 року було скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 49-50). Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26.11.2014 року відмовлено [PERSON] у прийнятті заяви про перегляд рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 року про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, за нововиявленими обставинами (а.с. 39). На підставі аналізу наданих сторонами доказів, з урахуванням наданих пояснень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з наступних підстав. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 317, 318 Цивільного кодексу України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Відповідно до статті 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Зазначений засіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його володіння. Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Правовий аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до не власника, який незаконно володіє майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно. Сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача. Правила частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині 3 цієї статті наведено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Володілець визнається добросовісним, якщо здобуваючи річ, він не знав і не повинен був знати про те, що відчужувач речі не має права на її відчуження. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина 1 статті 182 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч. 4 ст. 334 УК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Позивач просить суд витребувати із чужого незаконного володіння відповідача спірне нерухоме майно. При цьому позивач вважала, що вона є власником спірного майна на підставі договору купівлі-продажу, а отже і має право витребування із чужого незаконного володіння. Проте під час розгляду справи судом не було встановлено обставин, що підтверджують правомірність вимог позивача про повернення їй спірного майна із чужого незаконного володіння, зокрема фактів, які доводять про необізнаність позивача про перебування спірного майна у власності її сина, а в подальшому у відповідачки. В матеріалах справи немає належних, достатніх і допустимих доказів наявності права власності на спірний об`єкт нерухомості станом на час розгляду справи по суті, а на підтвердження наявності у позивача суб`єктивного матеріального права на витребування майна із чужого незаконного володіння позивач повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують її право на зазначене майно. Так, під час розгляду справи встановлено, що позивач, на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2000 року, мала у власності житловий будинок літера „А", житловою площею 35,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , який станом на 22.06.2010 року було знесено, тобто зазначений будинок не вибував з власності позивача у власність відповідача. Відповідач, згідно із судовим рішенням, набула у власність будинок літера „Е", загальною площею 506,4 кв.м. за вказаною адресою. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача. Тобто майно може бути повернуте за позовом власника про його витребування, якщо позивач надасть докази, а саме підтвердження право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Право на витребування майна належить лише власнику та лише у особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, і може мати місце лише за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза його волею. Таким чином, жодний доказ, наданий позивачем, не підтверджує наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги позивача щодо підтвердження права власності на витребуване майно, або факту вибуття майна з її володіння поза її волі, або наявності майна у незаконному володінні у відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Крім того, доводи позивача про необізнаність про наявність судового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.03.2014 року, якими право власності на спірне майно перейшло у власність відповідачки [PERSON] спростовується показами свідків. Так, допитана в судовому засіданні 26.08.2020 року свідок [PERSON] суду пояснила, що з позивачкою [PERSON] та її сім`єю свідок знайома з 2003 року, відповідачку свідок також знає, як дружину сина позивачки. Свідок пояснила, що відповідач та син позивачки перебували у шлюбі, і разом будували будинок, який належав сину позивачки [PERSON] . Після розірвання шлюбу будинок перейшов у власність відповідачці та її дітям, позивачка про це була обізнана, вона сама хотіла щоб будинок залишився невістці, оскільки її син пив, продавав все майно. Свідок суду пояснила, що позивач достеменно знала, що спірний будинок належить відповідачці, оскільки свідок та позивач вели розмови про це у 2014 року, перед від`їздом позивачки до Російської Федерації. Допитана в судовому засіданні в якості свідка відповідачка [PERSON] суду пояснила, що з сном позивачки перебувала у шлюбі з 2007 року, у її чоловіка був будинок у [ADDRESS] , який вони будували. У 2010 році будинок став належати її чоловіку, однак як відбувалося переоформлення будинку відповідачка не знає, але стверджує, що позивач була обізнана про оформлення права власності на побудований будинок до її сина. Син позивачки почав вживати спиртні напої, у зв`язку з чим, відповідач подала позовну заяву про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. При розгляді справи про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, [PERSON] залишив будинок відповідачці і про це теж знала позивачка, оскільки до її від`їзду до Російської Федерації з позивачкою була розмова, вона сказала що рада, що будинок залишився відповідачці та дітям за рішенням суду. З 2015 року відповідач та позивач не спілкувались, позивачка не цікавилась будинком, але відповідач пояснила, що сама домом не користується, оскільки мешкає у житлі, яке належить сестрі чоловіка відповідачки, а будинок перебуває у безоплатному користуванні у інших людей, на підтвердження своїх доводів відповідачка надала суду Договори позички житлового будинку від 31.10.2017 року та від 31.10.2019 року (а.с. 54-57), оригінал заяви про оплату комунальних послуг від 15.11.2019 року, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, зареєстровану в реєстрі за №9816 (а.с. 58). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи, що будь яких переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивачем не надано, на підставі об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі матеріалів, з`ясування фактичних обставин, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, оцінивши подані сторонами докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про витребування спірного нерухомого майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають, через їх необґрунтованість та недоведеність. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати, понесенні позивачем під час розгляду справи суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed