Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

20 липня 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, життям не цікавиться, не відвідував і не відвідує її вдома, в дитячому дошкільному закладі, не вітає з днем народження та іншими святами та не сплачує аліментів. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються позивачкою самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. 21 липня 2020 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. До підготовчого засідання відзив на позов не надходив. 19 серпня 2020 року ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області закрито підтовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що він цікавиться долею доньки, але бачити її не має можливості через те, що позивачка чинить перешкоди. Вони з його матір"ю намагалися передати дитині гостинець, але їм було відмовлено. Представник третьої особи вважає позов обґрунтованим. Вислухавши доводи учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 грудня 2016 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.12.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 2598 - розірвано. (а.с.11) Від даного шлюбу у подружжя є донька [PERSON] , [INFO] . (а.с.10) Відповідно до копії розрахунку заборгованості по аліментах, заборгованість по сплаті аліментів на дитину станом на 01.06.2020 року становить 82 056,31 грн. (а.с.12-15) Згідно копії довідки № 35 від 09.07.2020 року дошкільного навчального закладу № 26, в якому перебуває [PERSON] , зазначено що вихованням дитини займається мати, яка здійснює оплату за харчування, забезпечує необхідними речами, одягом, консультується з працівниками закладу щодо розвитку і вихованням своєї доньки. Батько [PERSON] за час перебування дитини в дошкільному закладі жодного разу не з`являвся, питанням своєї доньки в ДНЗ не цікавиться. (а.с.17) Відповідно до копії листа КНП «Дитяча поліклініка № 1 від 16.07.2020 року за інформацією лікаря, з яким підписана декларація, дитина [PERSON] , [INFO] , на диспансерному обліку не перебуває, щеплена за віком, на прийом в поліклініку дитину супроводжує мати [PERSON] . Рекомендації та призначення лікаря мати виконує. (а.с.18) У судовому засіданні, допитані в якості свідків батько позивачки [PERSON] , подруги позивачки [PERSON] та [PERSON] підтвердили доводи позивачки щодо того, що відповідач не цікавиться донькою та не надає їй матеріальної допомоги. Згідно висновку органу опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету районної у місті ради від 10 серпня 2020 року № 158, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . В висновку зазначено, що [PERSON] був запрошений, в установленому порядку, на розгляд даного питання комісією з питань захисту прав дитини. На засідання комісії [PERSON] не з`явився. У заяві зазначив, що заперечує проти доцільності позбавлення його батьківських прав, мотивуючи це тим, що колишня дружина не дозволяє йому бачитися з донькою і пояснює, що добровільно не передає їй кошти на дитину тому, що [PERSON] буде витрачати їх на свої потреби, але документів, що підтверджують його участь у вихованні доньки, не надав. (а.с.31-40) Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позивачка, звертаючись до суду з позовом, посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, життям не цікавиться, не відвідував і не відвідує її, не вітає з днем народження та іншими святами та не сплачує аліменти. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №465/3694/14-ц, існування заборгованості зі сплати аліментів та невідвідування відповідачем дошкільного закладу дитини повною мірою не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків. Матеріали справи не містять відомостей, які б підтверджували звернення позивачки до органів поліції чи органу опіки та піклування для вжиття заходів реагування до відповідача з приводу нехтування ним батьківськими обов`язками стосовно дитини. Як зазначив відповідач у судовому засіданні, він має інтерес до дитини і заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч.4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Виходячи з аналізу викладеної правової норми, такий документ має лише рекомендаційний характер. За клопотанням позивачки, суду було надано висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав від 10.08.2020 року. Вказаний висновок не є достатньо мотивованим та не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав та щодо того, що така міра буде мати позитивний вплив на виховання дитини в подальшому. Органом опіки та піклування щодо [PERSON] не приймалося рішення про застосування заходів попередження та впливу щодо виконання батьківських обов`язків, а одразу прийнято рішення про позбавлення батьківських прав. Враховуючи вищевикладене та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про відмову на даний час у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed