Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей, доньки - [PERSON] [INFO] та сина - [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 гривень на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно, з дня звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття; стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць, допустити до негайного виконання; судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що з 2006 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року у справі №569/14105/19, шлюб між ними розірвано. Діти ростуть, що в свою чергу призводить до щосезонної необхідності купівлі одягу та взуття. Внаслідок інфляційних процесів та необхідності забезпечення гармонійного розвитку дітей, вона несе витрати по купівлі продуктів харчування, забезпечення гармонійного розвитку, оплачує комунальні послуги за житло, де проживають діти, що в декілька разів перевищує суму аліментів, які вона просить стягнути із відповідача. Також вказує, що син, [PERSON] , [INFO] , який перебуває на її утриманні є інвалідом І групи. Відповідач матеріальну допомогу на дітей в добровільному порядку не надає, хоча має можливість її надавати, так як є працездатним, інших утриманців немає, має неофіційний дохід та перебуває на заробітках в Республіці Польща. Вважає, що відповідач спроможний буде сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 гривень на кожну дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону. Ухвалою суду від 20 січня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 17 лютого 2021 року з повідомленням (викликом) сторін, визначено сторонам строк для подання відзиву на позов, відповіді та заперечень. Ухвалою суду від 05 квітня 2021 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Бухти Наталії Андріївни про витребування доказів. Витребувано з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордоннної служби України інформацію про підтвердження чи спростувати факту перетину державного кордону України громадянином [PERSON] . В судове засідання представник позивача подала клопотання, в якому просила справу розглянути у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання овторно не з"явився, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Враховуючи, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом надіслання судової повістки, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Суд ухвалив, здійснювати заочний розгляд справи. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з"ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають дітей, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №48. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 30 вересня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Діти, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою, [ADDRESS] , що стверджується Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 24.11.2018 №119931 та від 24.11.2018 №119934, виданими ЦНАП у місті Рівному. Судом також встановлено, що згідно Медичного висновку від 15 січня 2020 року, виданого КНП "ЦМСД Ювілейний" РМР, [PERSON] , [INFO] має захворювання, цукровий діабет, інвалід І групи. 22 липня 2020 року УПСЗ Рівненського міськвиконкому, видано [PERSON] посвідчення на дитину з інвалідністю, [PERSON] , [INFO] . Відповідно до інформаційної довідки Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 26 квітня 2021 року вбачається, що [PERSON] у 2018-2020 роках 13 разів здійснював перетин кордону України. Останній виїзд здійснив 02 лютого 2020 року. Отже, з досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що позивач та відповідач разом не проживають, їхні діти проживають з позивачкою та між батьками дітей не було досягнуто домовленості щодо порядку, способу, форми та розміру участі відповідача в утриманні дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов"язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов"язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов"язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні "М.С. проти України" повторює, що існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси (див. справу "Нойлінґур і Шурук", № 41615/07, § 135, 06.07.2010 року, і "X проти Латвії", заява №. 27853/09, § 96, ЄСПЛ 2013 р.). Найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків (див. справу "Сахін проти Німеччини", заява № 30943/96, §66, ЄСПЛ 2003 р.VIII). Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов"язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров"я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров"я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Законом України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2021 року - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 184 СК України, - суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей, доньки - [PERSON] [INFO] та сина - [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 2500,00 гривень на кожну дитину щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи з 11 січня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджується за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Приймаючи до уваги, що позивач при подачі до суду позовної заяви була звільнена від сплати судового збору, та враховуючи положення ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 908,00 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved