Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, на підставі ст. ст. 228 ЦК України із застосуванням наслідків, передбачених ч. 3 ст. 228 ЦК україни та стягненням в дохід держави одержане за угодою - 60 430 доларів США. Вимоги мотивовано тим, що 22 травня 2018 року його колишнім тестем - відповідачем [PERSON] до суду було подано позовну заяву про стягнення заборгованості з нього, позивача та його колишньої дружини, дочки [PERSON] - [PERSON] , яку аргументує тим, що в 2014 р. дав у борг своїй дочці грошові кошти, за які придбано квартиру, на підтвердження чого надано копію розписки, яка нібито написана його дочкою в 2014 р. Проте боргова розписка, за якою [PERSON] намагається стягнути борг, написана не в 2014 р., а безпосередньо перед зверненням до суду - у 2018 р., тобто заднім числом. Цим позовом батько та його дочка намагаються обманним шляхом отримати грошові кошти. У зв`язку з чим було подано позов про визнання правочину фіктивним та стягнення моральної шкоди. В рамках даної справи передбачалося витребувати оригінал розписки та провести її експертизу на предмет встановлення часу її написання. Після подання даного позову, поведінка відповідачів по іншій справі про стягнення заборгованості за вказаною розпискою, різко змінилася. [PERSON] було подано заяву про закриття провадження по справі у зв`язку з відсутністю предмета спору та додано нотаріальну заяву про те, що дочка раптово повернула йому весь борг, а розписка повернута [PERSON] Всю цю «виставу» було розіграно лише з метою знищення розписки та не допущення проведення експертизи. Вказаний правочин вчинявся лише з метою заволодіння грошовими коштами обманним шляхом. Дії відповідачів та їх наслідки регламентовані ст. 228 ЦК України, а саме: правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, згищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, незаконне заволодіння ним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 17 травня 2019 року вказана цивільна справа розприділена судді Саламон О.Б. 22 травня 2019 року по справі відкрито провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене у позові. Відповідач [PERSON] не скористався правом надання відзиву. Відповідач [PERSON] скористалася правом надання відзиву, в якому її представником [PERSON] зазначено, що позовні вимоги є необгрунтованими, безпідставними та такими, що ґрунтуються лише на припущеннях та не підлягають задоволенню, оскільки не зрозуміло, який саме інтерес в публічному порядку порушив правочин, який має виключно приватно-правовий характер. Позивач обрав неналежний спосіб захисту зважаючи на ст. 16 ЦК України. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. При цьому, позивач навіть не зазначає який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірним правочином, а також не обгрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином, а також не враховує, що приватно-правові відносини, які лежали в основі спірного правочину були здійснені без залучення будь-яких третіх осіб, в тому числі органів держави або місцевого самоврядування. Здійснений правочин відповідав усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Застосування наслідків передбачених ч.З ст.228 ЦК України (про що просить позивач) передбачає наявність умислу обох сторін на порушення інтересів держави і суспільства. У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З моменту, коли позивач дізнався про правочин, який є предметом цього позову (з 24 травня 2018 року), він не ставив під сумнів правомірність правочину/дій чи документів. Щодо намірів чи фактів порушити публічний порядок сторонами правочину - ніколи не вносилися відомості в Єдиний реєстр досудових розсліувань. Це свідчить про безпідставність та необгрунтованість позовних вимог у цій справі. Щодо суб`єкту захисту порушених інтересів держави і суспільства зазначає, що відповідно до змісту правового висновку, затвердженого Постановою Пленуму від 13.03.2017 № 5 "'Про правовий висновок щодо порядку здійснення представництва органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах, - зазначено, якщо інтереси держави вимагатимуть захисту прав певного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, то представництво такого органу в судах здійснюється через прокурора. Саме з цією метою позивачем було залучено до розгляду справи прокуратуру міста Києва, яка в своєму листі зазначила про те, що відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні підтримала викладене у відзиві. Представник третьої особи - Прокуратури м. Києва в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлялися належним чином. До суду надійшов лист, на підставі якого зазначається про те, що відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Водночас рішення у справі № 754/7285/19 не впливає на права та обов`язки прокуратури міста Києва, оскільки остання не є учасником спірних правовідносин. У зв`язку з зазначеним, учать прокуратурою м. Києва у розгляді справи забезпечуватися не буде. (а.с.99-100) Оскільки відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив та не подав до суду відзив, а також те, що сторони не заперечували щодо розгляду справи за його відсутності, суд вважає можливим розглянути спір на підставі матеріалів справи. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено. 13 червня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, від якого народилося двоє дітей - [PERSON] та [PERSON] . 01 березня 2018 року шлюб розірвано. Під час шлюбу подружжя набуло право власності на новозбудовану трикімнатну квартиру по [ADDRESS] (договір договір купівлі - продажу майнових прав від 16.12.2013) 30 січня 2014 року відповідач [PERSON] продав квартиру за адресою: [ADDRESS] та передав кошти відповідачу [PERSON] , про що остання склала розписку 30 січня 2014 року, в якій зазначено, що кошти в розмірі 60 430 доларів США взято в борг у [PERSON] на придбання квартири. (а.с.11) 15 липня 2014 року року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно було зареєстровано право власності [PERSON] на зазначену вище квартиру. 24 травня 2018 року було відкрито провадження у справі 149754/6415/18 про стягнення заборгованості, де і позивач [PERSON] за цим позовом, і відповідач [PERSON] були відповідачами. 27 лютого 2019 року відповідач [PERSON] повернула кошти відповідачу [PERSON] , отримані у відповідності до розписки. 06 травня 2019 року у судовому засіданні у справі № 754/6415/18 було поставлено на обговорення заяву відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору, зважаючи на факт повернення коштів. Провадження у справі № 754/6415/18 було закрито. Позивач посилається на те, що укладений договір позики порушує публічний порядок. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору позики з підстав порушення публічного порядку, оспорюючи правомірність правочину, має довести існування обставин, з якими стаття 228 ЦК України пов`язує правові наслідки вчинення правочину, який порушує публічний порядок, вчинений з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства. На підтвердження своїх доводів позивачем суду було надано копію розписки. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. ч. 2 ст. 228 ЦК України встановлено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року №916/3156/17 наголошено: П.67 Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке снувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. П.68 Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. П.69 Велика Палата Верховного Суду також погоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. П.70 Водночас Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вирішила колізію норм - в частині суперечності ч. 2 та ч. 3 ст.228 ЦК України, зважаючи на що відповідач наголошує про те, що обраний позивачем спосіб захисту є неналежним. Щодо факту порушення інтересів держави і суспільства суд зазначає. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 13 квітня 2016 року по справі № 6-1528цс15 висловила правову позицію щодо правочинів, які порушують публічний порядок. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку. Публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини: спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності;правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України);правочини щодо відчуження викраденого майна;правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу' або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок. Ч. З ст. 228 ЦК України вказує, що у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. Позивач вважає, що вчинений правочин суперечить інтересам держави і суспільства, внаслідок чого вважає за доцільне стягнути в дохід держави з [PERSON] одержане ним за угодою, у вигляді боргової розписки від З0 січня 2014 року - 60 430 доларів США. Однак позивач не зазначає, який саме інтерес держави чи суспільства порушено спірним правочином, а також не обгрунтовує які суттєві основи правопорядку порушено вчиненим правочином, а також не враховує, що приватно-правові відносини, які лежали в основі спірного правочину були здійснені без залучення будь-яких третіх осіб, в тому числі органів держави або місцевого самоврядування. Здійснений правочин відповідав усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Що стосується умислу сторін, суд зазначає наступне. Застосування наслідків передбачених ч.3 ст.228 ЦК України передбачає наявність умислу обох сторін на порушення інтересів держави і суспільства. У сформованій правовій позиції Верховного Суду України у справі №6- 1528цс15 наголошено, що при кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, встановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. З моменту, коли позивач дізнався про правочин, щодо намірів чи фактів порушити публічний порядок сторонами правочину - не вносилися відомості в Єдиний реєстр досудових розслідувань. Щодо суб`єкту захисту порушених інтересів держави і суспільства суд зазначає наступне. Відповідно до змісту правового висновку, затвердженого Постановою Пленуму від 13.03.2017 №5 "Про правовий висновок щодо порядку здійснення представництва органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах, запровадженого Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" - зазначено, якщо інтереси держави вимагатимуть захисту прав певного органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, то представництво такого органу в судах здійснюється через прокурора. Позивачем було залучено до розгляду справи в якості третьої особи - Прокуратуру міста Києва. Зі змісту листа прокуратури міста Києва від 11.06.2019 № 4856-19 вбачається, що відповідно до ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Водночас рішення у справі № 754/7285/19 не впливає на права та обов`язки прокуратури міста Києва, оскільки остання не є учасником спірних правовідносин. Згідно з ст. 77-80 ЦПК України, належними, допустимими та достатніми є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі них можна встановити дійсні обставини справи, у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності правових підстав для визнання недійсним договору позики. Вимоги позову є необґрунтованими, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки всі інші вимоги є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України і в зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати не підягають стягненню з відповідачів.

Outcome: dismissed