Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, відповідно до якого просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за договором позики від 01 січня 2008 року на загальну суму 20000,00 доларів США, три відсотка річних у розмірі 8099,00 доларів США та суму боргу у розписці у розмірі 54000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 01 січня 2008 році [PERSON] згідно розписки взяв в борг у позивача грошові кошти: 20000 (двадцять тисяч) доларів США, що в гривневому еквіваленті на 08.07.2021 року складає 599800 (п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот) гривень та 54 (п`ятдесят чотири тисячі) гривень з умовою повернення 01 січня 2009 року. До теперішнього часу борг за договором позики позивачу не повернуто. Зараз [PERSON] не повернув позивачу гроші згідно складеної розписки. На вимоги позивача до [PERSON] про повернення суми боргу по розписці останній уникає зустрічей з позивачем, не бажає находити порозуміння з приводу повернення грошей за договорами позики, в зв`язку з чим позивач вимушений звертатися до суду за захистом свої прав. Відповідно до довідки НБУ офіційний курс гривні до долара США складає 1 USD, що дорівнює 27.2993грн. Зараз [PERSON] бажає стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, 54 (п`ятдесят чотири) грн та 3 тисячі) гривень, та 3 відсотка річних за користуванням грошовими коштами 20000 (двадцять тисяч) доларів США за період 2008 - 2021 рр., що дорівнює 13 років та 182 дні 2021 року. Розрахунок 3 процентів річних здійснюється наступним чином: з 20000 доларів США дорівнює 600 доларів США 13 років*600 доларів США =7800. 182 дні 2021 року дорівнює 3 відсотки річних 299 доларів США, 20000 тисяч доларів США (сума заборгованості) : 365 (кількість днів у році)* 182 (кількість днів користування коштами у 2021 році): 100 *3 (відсотка річних) складає 299 доларів США. Загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача складає 20000 (двадцять тисяч) доларів США, 3 відсотка за користуванням грошовими коштами в сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, 8099 (вісім тисяч дев`яносто дев`ять) доларів США. та 54 (п`ятдесят чотири тисячі) грн. Просить суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за розпискою від 01 січня 2008 року на загальну суму 20000,00 доларів США (сума борту по розписці), 8099 доларів США (3 відсотка річних) та 54000 грн. (сума боргу за розпискою). Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. В порядку ст.178 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) відповідачем подано відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно із яким [PERSON] позовні вимог [PERSON] не визнає. Відповідно до правової позиції відповідача, викладеної у відзиві останній зазначає, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за розпискою від 01.01.2008 р. на загальну суму 20000 доларів США (сума боргу по розписці), 8099 доларів США (три відсотка річних) та 54000 гривні (сума боргу по розписці). Як підставу для звернення з позовом позивач вказує на наступне. 01 січня 2008 році [PERSON] згідно розписки взяв у борг у позивача грошові кошти, а саме: 20000 (двадцять тисяч) доларів США, шо в гривневому еквіваленті на 08 липня 2021 року складає 599800 (п`ятсот дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот) грн. та 54 (п`ятдесят чотири тисячі) грн з умовою повернення 01 січня 2009 року. До теперішнього часу борг за договором позики позивачу не повернуто. [PERSON] проти позову заперечує в повному обсязі з наступних підстав. Станом на дату звернення позивачу з позовом до суду борг відповідача перед позивачем відсутній. Всі розрахунки між сторонами стосовно суми позики, яка фактично була розрахунками у підприємницької діяльності, завершені ще у 2009 році. Позивач не звертався до відповідача про повернення суми боргу. Оскільки пройшло більш 10 років, всі письмові докази взаєморозрахунків і домовленостей між сторонами втрачено. В силу існуючих між сторонами взаємовідносин [PERSON] не вимагав від [PERSON] повернення розписки. Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України строк позовної давності за позики (розписка) сплинув 01.01.2012 року. До подання позову позивач не звертався до відповідача з вимогою повернення позики. Таке не звернення з позовом є наслідком свідомого волевиявлення позивача. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судове засідання позивач [PERSON] , представник позивача [PERSON] до суду не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. У судове засідання відповідач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином. У заяві від 16 листопада 2021 року [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні; застосувати строк позовної давності та розглянути справу без його участі. Суд ухвалює рішення без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини на відповідні їм правовідносини. Згідно з розпискою від 01 січня 2008 року, [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у сумі 20000 тисяч доларів США, 54000, 00 гривень. Через один рік зобов`язався повернути гроші, тобто до 01 січня 2009 року (а.с.07). Розписка викладена у простий письмовій формі. Завірена позивачем копія вказаної розписки міститься в матеріалах справи Аналізуючи норми права, які регулюють спірні правовідносини суд керується наступним. Статтею 509 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України. Зобов`язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (ст. 526 ЦК України). Згідност.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст.624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Статтею 625ЦК України відповідальність за неналежне виконання зобов`язання, різновидами якої є: індекс інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч. 2 ст. 625 ЦК України) Згідно ст.ст.1046,1049 ЦК України за договором позики позикодавець передає позичальнику у власність гроші, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму. Позичальник повинен повернути гроші в обумовлений договором позики термін. У даному випадку, як вже було зазначено вище, між [PERSON] та [PERSON] дійсно мали місце зобов`язальні правовідносини, які виникли на підставі розписки, укладеної у простій письмовій формі, відповідно до якої [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 20000 тисяч доларів США, 54000, 00 грн., зобов`язавшись повернути наведені грошові кошти в строк до 01 січня 2009 року. Тобто у даному випадку строк виконання зобов`язання настав 01 січня 2009 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 три роки (ст. 257 ЦК України). Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", наведених у статті 261ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-2469цс16). Поважність причин пропуску є оціночним поняттям та за відсутності визначеного законом переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, вирішення цього питання відноситься до компетенції суду, який безпосередньо розглядає спір, з урахуванням у кожному конкретному випадку фактичних обставин справи і не може бути переоцінене (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 05.03.2019 року № 920/497/18) Як зазначалось вище, відповідно до відзиву на позов, а також враховуючи визначений договором строк виконання [PERSON] зобов`язань з повернення суми позики 01 січня 2009 року, відповідачем й заявлено про застосування позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулись у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другоюстатті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-1996цс16. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій». У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження № 61-765св18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦК України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно із ч.5 ст.261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку його виконання. Як вже зазначалось вище договором позики грошових коштів від 01 січня 2008 року сторонами визначено термін виконання зобов`язання з повернення суми боргу до 01 січня 2009 року. У даному випадку позивачем не на надано осуду жодного допустимого доказу переривання строку позовної давності, який би свідчив, що таке переривання мало місце внаслідок будь-яких активних дій зі сторони відповідача- позичальника за договором позики, щодо визнання суми боргу, часткового виконання договору позики тощо. Частиною 1 статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Верховний Суд у своїй постанові від 14.02.2018 №564/2199/15-ц зазначив, що згідно зі ст.611 ЦК України після того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц, провадження № 61-12848св18 (ЄДРСРУ № 76596781), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц, провадження № 61-3240св18 (ЄДРСРУ № 76502922), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, провадження № 61-24172св18 (ЄДРСРУ № 76502947) та ін. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), яка відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин враховується щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене, у даному випадку позикодавцем та позичальником встановлено строк дії договору позики до 01 січня 2009 року з огляду на наведене проценти, у даному випадку не можуть нараховуватись за період після 01 січня 2009 року через сплив терміну дії такого договору позики. Питання стягнення інфляційної складової суми боргу є похідним від питання стягнення цієї суми боргу, а отже при відсутності підстав для стягнення заборгованості з тіла позики фактично унеможливлюється застосування до особи, яка прострочила виконання зобов`язання з повернення боргу норм ст. 624,625 ЦК України. Враховуючи визначену ст.141 ЦПК України пропорційність відшкодування понесених при судовому розгляді справи витрат сторін, у відшкодуванні судового збору суд відмовляє, враховуючи відсутність підстав для задоволення позовних вимог. З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed