Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

У жовтні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог послалася на таке. З 25 березня 2004 року по 06 серпня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано рішенням Новокаховського відділу РАЦС Новокаховського міського управління юстиції в Херсонській області. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться. При цьому, останній безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення фізичного, духовного та морального розвитку сина. Зокрема, останній ігнорує прохання надати у передбаченому законодавством України порядку на виїзд дитини за кордон з метою його відпочинку та оздоровлення. Крім того, виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду сина та добре позначиться на його духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, а також надасть йому можливість побачитися з родичами, які проживають на території Польщі. Посилаючись на неможливість вирішення спору у добровільному порядку, порушення відповідачем прав дитини на повний і гармонійний розвиток особистості та зловживання відповідачем батьківськими правами, просила суд надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд за кордон, зокрема до Республіки Польщі, без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON] , у супроводі матері - [PERSON] до досягнення ним 16-річного віку, тобто до [INFO] , та надати дозвіл їй або її офіційному представникові, без згоди батька [PERSON] , на оформлення документів для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, зокрема до Республіки Польщі, до досягнення ним 16-річного віку, тобто до [INFO] . У судове засідання позивачка не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутність, у якій позов підтримала та не заперечував проти ухвалення заочного рішення (вх. 835/20-вх. 10.02.2020). Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення за останнім відомим місцем реєстрації судових викликів рекомендованим листом з повідомленням, які повернулися за непроживання та закінчення строку зберігання, та через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі Судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК, суд ухвалив про проведення заочного розгляду справи. Від представника органу опіки та піклування Новокаховської міської ради Херсонської області надійшла заява про слухання справи у відсутність представника; враховуючи інтереси дитини, не заперечують проти задоволення позову (вх. ЕП - 103/20-вх. 20.01.2020). У зв"язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 березня 2004 року, який між ними було розірвано та Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новокаховського міського управління юстиції у Херсонській області на підставі актового запису №45 від 06 серпня 2013 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 10, 11). Згідно з копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Новокаховського міського управління юстиції Херсонської області 07 червня 2005 року за актовим записом №06 від 06 січня 2005 року, сторони є батьками [PERSON] , який народився [INFO] в м.Нова Каховка Херсонської області (а.с. 12). Дитина проживає з позивачкою за адресою: [ADDRESS] , про що нею надано копію довідки про склад сім`ї, виданої Відділом реєстрації Новокаховської міської ради Херсонської області №04-04/11718 від 22 жовтня 2019 року (а.с.13). Відповідно до ст. 51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним право і обов`язком батьків. Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо свої дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав та обов`язків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від батьків. Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 р. № 302. Відповідно до ст. 2 "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну). У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Верховна Рада України 14 липня 2016 року внесла зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до п.п.1 п.7 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України, оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта здійснюються особі, яка досягла 14-річного віку, - на підставі заяви-анкети, поданої нею особисто. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку і закінчення. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у справі № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року. За такого, позивачка не довела суду дійсного наміру на тимчасовий виїзд дитини за кордон, не надала жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, не вказала конкретного часу перебування дитини за кордоном. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки, незазначення яких позивачкою виключає можливість встановити відповідність такої поїздки інтересам дітей. Крім того, позивачкою суду не надано жодних належних та допустимих доказів про звернення до відповідача із проханням надання останньою згоди на виїзд дитини за межі України із визначенням держави прямування, мети поїздки та відповідного часового проміжку перебування в цій державі до подання вказаного позову до суду, як і доказів її відмови у наданні дозволу у встановленому законом порядку на виїзд дитини за кордон, рівно як і не наведено обставин, які б унеможливлювали оформити виїзд дитини за кордон через встановлену законом процедуру. На підставі викладеного, з урахуванням установлених судом обставин і вимог закону, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed