Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

16.03.2018 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа, - служба у справах дітей Кагарлицької РДА Київської області, про надання матері дозволу на тимчасовий виїзд за кордон з дитиною, без згоди батька, в якій позивачка просить суд винести рішення, яким: - надати їй, - [PERSON], ідентифікаційний номер [NUMBER], дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, - [PERSON], [INFO], до досягнення ним 16 років, тобто, - до [INFO] року. Свої позовні вимоги позивачка [PERSON] в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступним: З 26.09.2008 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про шлюб. Оскільки шлюбно-сімейні стосунки між ними не склалися, то шлюб розірвано на підставі рішення Кагарлицького районного суду від 25.09.2015 р. Від шлюбу вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Син постійно проживає з нею за вищевказаною адресою, вона матеріально утримує та належним чином піклується про його здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. З часу розірвання шлюбу Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною майже не бере, розвитком дитини фактично не цікавиться. Більш того, Відповідач безпідставно чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитоку, розширення світогляду. Зокрема, відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, не зважаючи на те, що вона має відповідну фінансову можливість. Загальновідомим є факт, що періодичне перебування на морі якісно впливає на здоров'я дитини, сприяє зміцненню імунітету для боротьби з хворобами. Крім того, виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Але не зважаючи на це, Відповідач, безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, він не наводить. Вважає, що така позиція мого Відповідача і батька неповнолітньго сина , шкодить його інтересам та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У спробі вирішити питання виїзду дитини за кордон у досудовому порядку вона неодноразово зверталася до відповідача і просила його зустрітися у нотаріуса для складання нотаріально засвідченої відповідної згоди. Однак, Відповідач категорично відмовляється це робити. Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є, - паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст. 18 вищевказаної Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей та розширенню світогляду за межами України з метою знайомства з культурою та традиціями інших народів. Таким чином, виїзди дитини за кордон жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини на здоров'я та розвиток. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Враховуючи викладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку, розвитку та оздоровлення, безпідставне небажання батька дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон, я вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. 16.03.2018 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної срави був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В. 29.05.2018 року Кагарлицьким районним судом на підставі положень ст.ст. 187 - 192, 260, 261, 274, 353 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження у справі в порядку спрощеного судового провадження, та призначно слухання справи на 10 год. 00 хв. 11.06.2018 року. 11.06.2018 року слухання справи було відкладено на 18.07.2018 року в зв»язку з неявкою відповідача, - [PERSON] В судовому засіданні, яке відбулося 02.08.2018 року, позивачка [PERSON] позов підтримала, обгрунтовуючи свої позовні вимоги обставинами, які зазначені в мотивувальній частині її позовної заяви, та які судом приведено вище. Окремо позивачка зазначила, що відповідач [PERSON] з моменту розірвання шлюбу, - з вересня 2015 року з нею відносин не підтримує, життям дитини взагалі не цікавиться, - не телефонує, не приїздить до дитини, матеріально дитину не утримує. Відповідач зі слів позивачки на контакт не йде, не повідомляє адресу свого місця проживання, не повідомляє номер засобів зв»язку, що унеможливлює вирішення питання вивозу дитини за кордон для відпочинку дитини, її всестороннього розвитку, тощо. В судове засідання, яке відбулося 02.08.2018 року, відповідач [PERSON] не з»явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, - шляхом повідомлення в загальнодержавний друкований засіб масової інформації «Урядовий Кур»єр» № 138 (6254) від 26 липня 2018 року, (а.с., 11 засобу друкованої інформації), відповідно, суд вважає відповідача [PERSON] таким, який повідомлений належним чином про день, час та місце слухання справи, що є підставою для винесення ухвали про заочний розгляд справи, та, відповідно, винесення заочного рішення без участі відповідача. В судове засідання, яке відбулося 02.08.2018 року, представник третьої особи, - служби у справах дітей Кагарлицької РДА Київської області не з"явився, хоча повідомлявся судом належним чином про день, час та місце слухання справи. Суд, вислухавши позивачку, яка позов підтримала, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення заочного рішення, обгрунтовуючи своє рішення наступним. Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 11 ЦПК - «Заочний розгляд справи». Згідно ст. 280 ЦПК України, - умови заочного розгляду справи: 1 Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: - відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового за\-сідання; - відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без пові\-домлення причин; - відповідач не подав відзив; - позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позов\-них вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти заочного розгляду справи, їй роз»яснено судом в судовому засіданні процесуальні наслідки винесення заочного рішення, які їй зрозумілі. Відповідач [PERSON] повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи шляхом повідомлення в загальнодержавний друкований засіб масової інформації «Урядовий Кур»єр» № 138 (6254) від 26 липня 2018 року, (а.с., 11 засобу друкованої інформації). Окрім того, відповідач [PERSON] не по відомив про причини своєї неявки, відповідно, його неявку в судове засідання суд визнає як таку, яка є неповажною, окрім того, відповідач не подав відзив на позовну заяву. Згідно ст. 281 ЦПК України, - порядок заочного розгляду справи: 1. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. 2. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією гла\-вою. Згідно ст. 282 ЦПК України, - форма і зміст заочного рішення: 1. За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встанов\-леним статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Згідно ст. 283 ЦПК України, - повідомлення про заочне рішення: 1. Відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заоч\-ного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України, вручення судового рішення: - учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні. 26.09.2008 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб з відповідачем по даній справі, - [PERSON]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], яке видане 26 вересня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Жашківського районного управління юстиції Черкаської області, в якому зазначено, що [PERSON], [INFO], уродженець місто Жашків Жашківського району Черкаської області, Україна, громадянин України, та [PERSON], [INFO], уродженка місто Кагарлик Київської області, Україна, громадянка України, зареєстрували шлюб 26.09.2008 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів 26 вересня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 123. Прізвище після реєстрації шлюбу: Чоловіка - [PERSON]. Дружини - [PERSON]. Від вищевказаного шлюбу сторони по справі мають неповнолітню дитину, сина, - [PERSON], [INFO]. Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], яке видане 23 березня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції в Київській області, в якому зазначено, що [PERSON] народився [INFO] року в місті Кагарлик Київської області, Україна, про що в Книзі реєстрації народжень 23 березня 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 33. В графі «Батько» зазначений [PERSON], громадянин України, - відповідач по справі. В графі «мати» зазначена [PERSON], громадянка України, - позивачка по справі. Проте, подальше сімейне життя в сторін не склалося, та на підставі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 вересня 2015 року шлюб миіж сторонами було розірвано. Даний факт підтверджується копією вищевказаного рішення суду, яке набрало законної сили 10.03.2016 року, згідно резолютивної частини якого: - шлюб між [PERSON] та [PERSON], який зареєстрований 26 вересня 2008 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Жашківського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис за № 123, - розірвати. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу залишається на прізвищі [PERSON]. Згідно мотивувальної частини вищевказаного рішення шлюбно - сімейні відносини між сторонами припинені з 2011 року. Отже, як встановлено в судовому засіданні, сторони не підтримують шлюбно - сімейні відносини ще з 2011 року, відповідач [PERSON] фактично не займається вихованням дитини ще з 2015 року, - не відвідує, не телефонує, взагалі не цікавиться життям дитини. Відповідно, спільна дитина сторін, - [PERSON] постійно проживає з позивачкою, та знаходиться на її повному триманні. Даний факт підтверджується довідкою № 1075, яка видана 12.03.2018 року виконкомом Кагарлицької міської ради Кагарлицького району Київської області, в якій зазначено, що [PERSON], [INFO], зареєстрована в [ADDRESS], та на її утриманні знаходиться син, - [PERSON], [INFO]. Як вбачається з показань позивачки [PERSON], відповідач [PERSON] взагалі уникає спілкування як з позивачкою, так і з своїм сином, тим самим відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітнього сина [PERSON] за кордон для відпочинку та оздоровлення останнього, не зважаючи на те, що позивачка має відповідну фінансову можливість. Суд вважає, що вищевказана позиція відповідача шкодить інтересам перш за все дитини, та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами, та порушення відповідачем положення ч. 2 ст. 155 СК України. Суд, враховуючи вимоги розумності, логічності, вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості. Норми права, використані судом при вирішенні спору. Норми процесуального права. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Норми Конституції України. Згідно положень ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Норми ЦК України. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 - ти річного віку, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Норми галузевого права, - норми СК України. Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов»язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов»язані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Норми галузевого права, - норми Закону України «Про охорону дитинства». Згідно ст. 1 вищевказаного Закону забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров»я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно, суд в даному випадку вважає, що винесенням рішення про надання матері дитини, позивачці по справі, -[PERSON], дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дитини, - [PERSON], буде сприяти задоволенню індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров»я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та відповідатиме інтересам дитини. Згідно ст. 2 Закону України «Про охорону дитинства» законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, міжнародних договорах, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з цього Закону, а також інших нормативно - правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально - правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально - економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»: Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»: Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Зглядаючись на вищевказану норму, суд вважає, що виїзд дитини за кордон з метою її оздоровлення, всебічного розвитку її світогляду, відповідатиме інтересам неповнолітньої дитини. Напроти, суд вважає, що ненадання батьком дитини дозволу на її виїзд за кордон, без поважних на те причин, є прямим порушенням відповідачем по справі, - [PERSON] норм даного Закону, зокрема, положень ст. 11. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»: Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Напроти, суд вважає, що ненадання батьком дитини дозволу на її виїзд за кордон, без поважних на те причин, є прямим порушенням відповідачем по справі, - [PERSON] норм даного Закону, зокрема, положень ст. 11. Норми галузевого права, які безпосередньо регулюють порядок виїзду зе межі території держави Україна громадян України, зокрема, - неповнолітніх дітей. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено: 1. Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857 XII; 2. постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України"; 3. «Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (і змінами). У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. У відповідності до положень ст.ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»зду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в»зд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. 3а відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердженні Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за меж України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або в супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріальне посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 - річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, зокрема, за рішенням суду. «Згідно до п.18 «Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення», затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правила перетинання державного кордону громадянами України затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі Україні громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момен виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явленн: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним і таких документів: 1. паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям - громадянам України згідно з цими правилами; 2. проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; 3. паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Згідно п. 18 цих Правил оформлення паспорта/проїзного документу здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, колі батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Норми міжнародного права, зокрема: - Декларації Прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року. Так, відповідно до Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. - положення Конвенції «Про права дитини»: Так, згідно преамбули: Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу, сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння, дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності, необхідність у такому особливому захисті дитини була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року і Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права (зокрема, в статтях 23 і 24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права (зокрема, в статті 10), а також у статутах і відповідних документах спеціалізованих установ і міжнародних організацій, що займаються питаннями благополуччя дітей, дитина, внаслідок її фізичної і розумової незрілості, потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Згідно ст. 3 Конвенції «Про права дитини»: В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права та обов»язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно, зглядаючись на положення ст. 3 Конвенції «Про права дитини», суд в даному випадку вважає, що судове рішення у виді надання дозволу матері на виїзд дитини без дозволу батька забезпечить дитині якнайкраще забезпечення її інтересів. Згідно з ст. 18 вищевказаної Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов'язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров'я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей та розширенню світогляду за межами України з метою знайомства з культурою та традиціями інших народів. Отже, суд вважає, що наданнядозволу на виїзд дитини за кордон жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини на здоров'я, та всебічний розвиток дитини. Враховуючи викладене, зважаючи на необхідність періодичних виїздів дитини за кордон для відпочинку, розвитку та оздоровлення, безпідставне небажання батька дитини надати згоду на виїзд дитини за кордон, суд остаточно приходить до висновку щодо задоволення позову, шляхом винесення судового рішення, як окремого процесуального документу, належним чином завірена копія якого буде законною підставою для виїзду дитини за кордон у супроводі матері, - без нотаріально завіреного дозволу батька, та без його супроводу, яким є відповідач, - [PERSON]. Відповідно, суд з урахуванням вищевикладеного та вимог ст. 214 ЦПК України приходить до наступного висновку: - обставини, якими обґрунтовувала позовну заяву позивачка [PERSON], - мали місце; - із встановлених обставин випливають сімейні правовідносини, - особисті немайнові відносини між подружжям, які регулюються нормами СК України, що закріплено, зокрема, в ч. 1 ст. 2 СК України; - до встановлених правовідносин підлягають до застосування, зокрема, наступні норми права, - ст. 33 Конституції України, ст. 313 ЦК України, ст. 141, ч. 2 ст. 150, ч. 2 ст. 155, положення Закону України «Про охорону дитинства», положення Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857 XII, постанови КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Декларації Прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, положення Конвенції «Про права дитини»; - зважаючи на встановлені фактичні обставини справи, позов підлягає до задоволення; - судові витрати слід стягнути з відповідача; - підстав до допущення судового рішення до негайного виконання на підставі положень ст. 367 ЦПК України, - судом не вбачаються; - заходи забезпечення позову в даному цивільному провадженні не застосовувалися. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved