Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

[PERSON] 28.04.2015 року звернувся з позовом до [PERSON] та після уточнення позовних вимог 11.06.2016 р. остаточно просив встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2001 року, поділити спільне майно 68/100 частин будинку за адресою: [ADDRESS] , припинивши право спільної сумісної власності, визнати за ним право власності на приміщення першого поверху, а за відповідачем на приміщення другого поверху будинку (літ.А-2), стягнути з відповідача 44056 грн. компенсації за перевищення реальної площі, що їй виділяється на 7,9 кв.м від ідеальної долі, визнати за кожним право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та обладнання загальною вартістю 1318000 грн., використані під час самочинного будівництва і фактично знаходяться у вигляді самочинно збудованої двоповерхової прибудови до будинку, припинивши право спільної сумісної власності на вказане майно. В обгрунтування заявленого позову була зазначено, що разом як чоловік та дружина стали проживати з літа 2001 року в орендованому житлі. У 2002 році його знайомий [PERSON] передав йому право на проживання та розпорядження будинком та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , після чого вони з відповідачкою разом стали там проживати. [INFO] в них народився син [PERSON] . В 2003 році позивач вирішив почати будувати більш просторий будинок. Всі будівельні матеріали купував сам і самостійно займався будівництвом, відповідачка доглядала за сином. В 2003 році був збудований будинок загальною площею 73,5 кв.м, однак не введений в експлуатацію. Восени 2004 року за спільні кошти позивачем самостійно перебудовано будинок та зведено другий поверх, загальна площа будинку склала 160,5 кв.м, житлова 52 кв.м . Було прийнято рішення про оформлення права власності на [PERSON] , саме тому всі правовстановлюючі документи в тому числі і на будинок оформлені на неї. З червня 2005 року він зареєстрував своє місце проживання за вказаною адресою, всі комунальні платежі сплачує він. [INFO] року в них народилася донька [PERSON] . В подальшому було вирішено за спільні кошти збудувати двоповерхову прибудову, позивач придбав будівельні матеріали та обладнання і самостійно до кінця 2014 року закінчив будівництво, однак в експлуатацію не ввів. З липня 2014 року відповідачка з дітьми стала проживати окремо, в них виник спір про поділ спільного майна. Поділ будинку позивач просив здійснити з урахуванням висновків експертизи. 28.10.2016 р. судом призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. 11.03.2016 року після отримання висновку експерта провадження у справі поновлено. 13.06.2016 р. відповідач [PERSON] звернулася до [PERSON] з зустрічним позовом і в остаточній редакції від 13.07.2017 р. просила визнати автомобіль Меrsedes Benz Е220, д/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , спільною власністю подружжя, стягнути компенсацію за автомобіль в розмірі 60 000 грн., згідно довідки-рахунку № ВІА 378005 від 24.11.2014 року, виданої ПП «Лідер-К», стягнути кошти в розмірі 131890 гривен (вартість столу, стільців та морозильної скрині МОRА), стягнути кошти в розмірі 187 500 грн. згідно боргового зобов`язання, та визнати 68/100 часток будинку за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю. В обгрунтування вимог [PERSON] вказувала на те, що з літа 2001 року по 18.07.2014 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , вели з ним спільне господарство, були пов`язані спільним побутом. В 2002 році стали проживати за адресою по [ADDRESS] , в самочинно збудованій веранді розміром 3x3.5 кв.м, з ними проживала також її бабуся - [PERSON] [INFO] року народився син, бабуся пішла від них проживати в інше місце, так як житлової площі на 4-х осіб було мало. З [PERSON] відносини не складалися, постійно сварилися, він матеріально сім`ю не забезпечував, зловживав спиртними напоями, не мав часу навіть зареєструвати народження сина. [PERSON] постійної роботи не мав, офіційно ніде не працював, грошей постійно не вистачало на прожиття, не те що на будматеріали. Бабуся бачила, як їм тяжко жити в таких умовах і дала їй свої збереження на загальну суму 40000 гривень на забудову житлового будинку. В період з 2003 року до кінця 2004 року вона давала гроші на будівельні матеріали. На забудову будинку [ADDRESS] також давала гроші її рідна тітка - [PERSON] , які взяла кредит в АБ «Південний". Спірний будинок було реконструйовано та збільшено на загальну площу до 160,5 кв.м., житлова площа - 52 кв.м, сараю літ. «Д», відображених у технічному паспорті від 07.10.2004р. [PERSON] були зібрані всі необхідні документи та 02.02.2005 року, вона звернулася в Суворовську райадміністрацію Одеської міської ради з заявою про прийняття в експлуатацію забудов у домоволодінні [ADDRESS]. [PERSON] знав, що на будівництво давали гроші її родичі, і не заперечував, щоб право власності на будинок було оформлено на її ім`я. Також відповідач зазначила про наявність спільного з [PERSON] боргового зобов`язання в розмірі 15000 дол.США, які вони взяли в борг у її сестри [PERSON] протягом 2011-2013 р.р.(14.09.2011р., 20.01.2012р., 15.07.2012р., 21.07.2013р., 13.12.2013 р.), для здійснення часткової прибудови до [ADDRESS] і які частково пішли на забудову двох будинків по [ADDRESS], про що були складені відповідні розписки, та які до цього часу не повернуті. Відповідачем розраховано, що 5000 долларів США витрачені на забудову [ADDRESS] а останні 10000 доларів СІПА пішли на забудову двох будинків по [ADDRESS]. 02.02.2011 року за її особисті кошти було придбано італійські меблі, а саме, кухонний стіл та 12 стільців на суму 4540 Євро (стіл-2500 Євро та стільці-2040 Євро). Вартість одного стільця складає - 4845 гривен, що за курсом Національного Банку України становить - 170 євро (1 євро-28,5 грн.) (12 стільців х на 4845 грн. = 58 140 грн., вартість столу становить - 71 250 гривен, що за курсом Національного Банку України становить - 2500 Євро, а усього вартість столу і стільців складає 129390 гривень (58 140 + 71 250). Також в будинку відсутня морозильна скриня МОRА марки WРН9141W, яку вони придбали за 2500 грн. 16.09.2010 року. Наявність кухонних меблів зафіксована в висновку судової будівельної експертизі в додатку №7, фототаблиці на фото №4 приміщення 1-4, однак коли у вересні 2016 року відповідач прийшла додому, морозильної скрині і столу з стільцями в будинку вже не було, [PERSON] розпорядився цим майном на власний розсуд. Оскільки останні два роки вона в будинку не проживала, вимушена була з дітьми тікати з дому, тому не може знайти чек на придбання меблі, все залишилося в будинку, де мешкав [PERSON] зі своєю співмешканкою. Крім того, відповідач вважає, що позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду, оскільки раніше не оспорював право власності на будинок. 09.10.2017 р. судом прийнято ухвалу про проведення судового засідання в режимі відеоконференції для забезпечення участі позивача, який утримується під вартою. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов та повністю заперечували проти вимог зустрічного позову. Позивач вказував на те, що він був приватним підприємцем, займався виготовленням тротуарної плитки, в нього були працівники, він отримував дохід, тоді як відповідач не працювала, була домогосподаркою, доглядала за дітьми. Про гроші, які надавали родичі [PERSON] , він не знав, однак вважає, що такі твердження безпідставні, оскільки таких коштів не було. Автомобіль він продав та гроші витратив на будівництво. Щодо меблів та побутової техніки, то він вказував, що до взяття його під варту все залишалося в будинку. Крім того, позивач уточнив, що факт проживання необхідно встановити по 18.07.2014 року та повідомив, що з 19.09.2018 р. він знаходиться в зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, яка залишалася в будинку і в неї також був ключ. Представник позивача просив врахувати, що твердження відповідача щодо наявності в неї коштів на будівництво є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами, просив не враховувати представлені розписки, фотографії щодо будівництва і продажу будинку за адресою :[ADDRESS], оскільки за вказаною адресою він був найманим працівником та займався будівництвом на замовлення інших осіб. Представник відповідача заперечувала проти позову [PERSON] , а зустрічний позов [PERSON] підтримала повністю. Раніше в засіданні відповідач також заперечувала проти позову [PERSON] та підтримала зустрічні вимоги з підстав, вказаних в позові. Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши письмові докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено і підтверджено учасниками справи, що [PERSON] та [PERSON] з літа 2001 року по 18.07.2014 рік проживали разом як чоловік та дружина, спочатку в орендованому житлі, а з 2002 року за адресою по [ADDRESS], в самовільно збудованому будинку, який перейшов в користування після [PERSON] (а.с.6-8 т.1) . [INFO] року у сторін народився син [PERSON] , про що Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м.Одеси, складено актовий запис №21, та видано свідоцтво про народження [NUMBER] . [INFO] року в них народилася донька [PERSON] , актовий запис №10511 про народження, складений відділом ДРАЦС у м.Одесі Одеського міського управління юстиції. Як було з`ясовано в ході розгляду справи, будівництво розпочалося в 2002 році і закінчилося в 2003 році, загальна площа будинку - 160,5 кв.м, що підтверджується довідкою - характеристикою від 25.09.2007 р. №5654701.13, складеною КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.139-140 зворотня сторона т.1) . Розпорядженням Суворовської райадміністрації ОМР №99 від 04.02.2005 року прийнято в експлуатацію з правом приватної власності від [PERSON] у житловому будинку літ. «А»: 1-й поверх: 1-1 коридор, площею 9.8 кв.м., 1-2 житлове, площею 18.6 кв.м., 1-3 санвузол, площею 7.5 кв.м.,1-4 кухня, площею 9.3 кв.м., 1-5 гараж, площею 28.3 кв.м., 1-6 тамбур, площею 5.0 кв.м.; ІІ-й поверх: 1-7 коридор, площею 18.7 кв.м., 1-8 житлове, площею 21.2 кв.м., 1-9 туалет, площею 0,9 кв.м., 1-10 житлове, площею 12.2 кв.м., 1-11 підсобне, площею 29,0 кв.м., загальною площею 160,5 кв.м, в т.ч. житловою площею 52.0 кв.м., а з надвірних споруд - сарай літ «Д», площею 112,0 кв.м (а.с.145 т.1). 11.02.2005 р. на підставі розпорядження Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради виконавчим комітетом ОМР [PERSON] отримала свідоцтво про право приватної власності [NUMBER] та 25.02.2005 р. зареєструвала в КП «ОМБТІ та РОН» за №40563 в книзі 272-140 (а.с.145 т.1).. В червні 2005 року [PERSON] зареєстрував місце проживання в будинку. 02.10.2007 р. відповідно до договору купівлі-продажу, [PERSON] продала [PERSON]. 32/100 часток домоволодіння за номером 50-А, яке знаходиться [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового ракушечного будинку під літ. «А», загальною площею 160,5 кв.м., в тому числі житловою - 52,0 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Д» - сарай, №1-5- огородження, розміщені на земельній ділянці площею 1000 кв.м. У власність [PERSON] перейшли із житлового будинку під літ. «А» - 1-2 -житлове приміщення, площею 18,6 кв.м., «Д» - сарай. Отже, виходячи з періоду завершення будівництва, правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тобто до набрання чинності СК України. Проживання осіб однією сім`єю без реєстрації шлюбу за діючим в період з січня 1998 року до 01 січня 2004 року КпШС України, жодних правових наслідків не породжувало і до виникнення права спільної сумісної власності не призводило. У відповідності зі ст. 22 КпШС України, виникнення спільної сумісної власності пов`язувалось виключно з перебуванням жінки та чоловіка у шлюбі. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28,29 КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпІПС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. У постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року по справі №6-135цс 13, міститься висновок про те, що майно, набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. З огляду на норми, які діяли на час виниклих правовідносин, суд прийшов до висновку, що вимога [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу підлягає частковому задоволенню, а саме, починаючи з 01.01.2004 р. і до 18.07.2014 р., оскільки лише з вказаного періоду має правові наслідки для визначення майна спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч.1 та 3 ст.12 ЦПК України , цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК). За нормами ч.1 ст.13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частинами 1 та 2 ст.77 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України , обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами ст.80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В підтвердження своїх доводів позивачем надано товарні чеки та накладні на придбання будівельних матеріалів, однак суд не приймає їх як належний доказ, оскільки в них відсутні відомості про покупця. Більш того, вони не підтверджують, що матеріали, вказані в них, були використані для будівництва спірного будинку, а з накладної №33 від 30.11.2004 року на суму 3142 грн. видно, що матеріали доставлялися за адресою: [ADDRESS] (копія і оригінал а.с.80,81 т.1). При цьому, суд враховує, що у сторін був ще один будинок за адресою: [ADDRESS], який був зареєстрований на ім`я [PERSON] , а 18.06.2008 року подарований відповідачу, та не є предметом спору. Крім того, сам позивач та його представник підтвердили про здійснення будівництва за іншими адресами, де позивач працював за наймом. Посилання позивача на те, що він працював, займався підприємницькою діяльністю, отримував великі доходи, розглядається судом критично, оскільки належних доказів про розмір своїх доходів ним не надано в судовому засіданні. В підтвердження наявності у позивача доходів було надано копії свідоцтв про державну реєстрацію фізичної особи -підприємця та сплату єдиного податку від 23.06.2006 року з терміном дії 2006 рік (а.с.42,43 т.2), однак належних доказів про розмір доходів з вказаного в них періоду не надано, як і не надано належних доказів щодо наявності доходів до 2006 року. Також необхідно звернути увагу на те, що з метою з`ясування використаних будівельних матеріалів та обладнання, їх кількості та ринкової вартості, а також варіантів їх розподілу, судом було призначено судову будівельно- технічну експертизу, відповідно до висновку якої №500 від 26.02.2016 року не надано відповіді через відсутність вихідних даних, необхідних для з`ясування таких питань. Отже, позивачем не доведено факту прийняття участі у будівництві спірного будинку та не надано належних доказів в підтвердження використання будівельних матеріалів та обладнання згідно наданих квитанцій, використаних саме для будівництва приміщень за вказаною адресою, тому підстав для задоволення вимог не має. 11 листопада 2008 року відповідач продала [PERSON] домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , яке належало [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліш Н.І. 18.07.2008 року в реєстрі за № 2132, зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 19.06.2008 р. за реєстраційним №22586387 в книзі 290-194 за номером запису 42023. Оскільки домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , було отримано [PERSON] за договором дарування, а тому відповідно до положень п.2 ч. 1 ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю. Продаж вищевказаного домоволодіння було вчинено за 982 600 (дев`ятсот вісімдесят дві тисячі шістсот) гривень, що по курсу Національного Банку України становило 131 893 (сто тридцять одну тисячу вісімсот дев`яносто три) євро. Вказане домоволодіння було продане [PERSON] в розстрочку до травня 2010 року. Допитані в судовому засіданні свідки позивача: [PERSON] , [PERSON] ., [PERSON] вказували на те, що [PERSON] заробляв кошти, займався будівництвом, а [PERSON] . господарювала, не можуть бути враховані судом, оскільки обставини щодо вкладу в будівництво мають бути підтверджені належними доказами. Свідки відповідача: бабуся - [PERSON] , тітка [PERSON] , матір [PERSON] , та сестра [PERSON] підтверджували передачу вказаної в позові суми [PERSON] для здійснення будівництва, однак суд критично ставиться до їх пояснень, оскільки їх показання не є належними доказами, які підтверджують доводи позивача по заявленій вимозі. 02.10.2007 р. відповідно до договору купівлі-продажу, [PERSON] продала, а [PERSON] купив 32/100 часток домоволодіння за номером 50-а, яке знаходиться по [ADDRESS] та складається в цілому з одного житлового ракушечного будинку під літ. «А», загальною площею 160,5 кв.м., в тому числі житловою - 52,0 кв.м., та надвірних споруд: літ. «Д» - сарай, №1-5- огородження, розміщені на земельній ділянці площею 1000 кв.м. У власність [PERSON] перейшли із житлового будинку під літ. «А» - 1-2 -житлове приміщення, житловою площею 18,6 кв.м., «Д» - сарай. На земельній ділянці є також прибудова А1 до будинку №50-А, самочинно збудована, про що проставлено відмітку в технічному паспорті від 07.07.2011 р., однак в експлуатацію не введена (а.с.150 зворотня сторона т.1) Відповідно до положень ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За нормами ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 03.06.2014 року позивач [PERSON] купив автомобіль Меrsedes Benz Е220, д/з [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , тобто в період спільного проживання сторін як чоловіка та дружини однією сім`єю, який відповідно до вимог ст.74 СК України є їх спільною сумісною власністю (а.с.148 т.2) Згідно з довідкою - рахунком № ВІА 378005 від 24.11.2014 року, виданою ПП «Лідер-К» 25.11.2014 року, вказаний автомобіль позивач продав [PERSON] за 120000 грн. (а.с.154). Отже, вказаним транспортним засобом позивач розпорядився після припинення стосунків з відповідачем, а відтак вимога відповідача про стягнення компенсації за 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 60 000 грн. є обгрунтованою, тому підлягає задоволенню. Що стосується зустрічних вимог про стягнення вартості кухонних меблів та морозильної скрині -131890 гривен, стягнення коштів по грошовому зобов`язанню у розмірі 187500 грн., та визнання 68/100 часток будинку за адресою: [ADDRESS] особистою приватною власністю не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Так, дійсно, із матеріалів судової будівельно-технічної експертизи видно, що під час огляду приміщень в будинку було зафіксовано наявність кухонних меблів: стіл та 12 стільців, разом з тим відповідачем не було представлено доказів на її придбання та вартість. Також не надано доказів вартості морозильної скрині. За нормами ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою ст. 543 ЦК України визначено, що, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відповідно до вимог ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи вказані норми, суд вважає вимоги відповідача про стягнення коштів по грошовому зобов`язанню безпідставними, оскільки наявність зобов`язання у позивача по поверненню коштів не підтверджена належними доказами, показання свідків та оформлений кредит на [PERSON] також не є належними доказами. З огляду на вказані висновки щодо представлених доказів, якими відповідач підтверджувала здійснення будівництва спірного будинку за кошти родичів, суд прийшов до висновку, що вона не підтвердила свою вимогу про право особистої власності на 68/ 100 частин будинку. Посилання на використання коштів від продажу будинку № [ADDRESS] належного [PERSON] за договором дарування, суд розглядає критично, оскільки такі кошти могли бути використані лише в період з 11.11.2008 року по 10.05.2010 року, тобто на здійснення прибудови, яка не була введена в експлуатацію, та не є предметом спору. Одночасно суд звертає увагу на те, що твердження позивача про належність сторонам вказаного будинку не приймаються до уваги, оскільки договір дарування не оскаржувався ним у визначений законом строк.

Outcome: partial