Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

23 серпня 2017 року заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту народження дитини. Вказала, що 14 лютого 2014 року у місті Сухумі республіки Абхазія вона народила доньку [PERSON]. Підтвердженням цього факту є обмінна карта (інформація пологового будинку), свідоцтво про народження дитини АБ №081539 від 25 березня 2015 року, повідомлення про відсутність актового запису громадянського стану про шлюб, що видані медичними закладами, органами реєстрації та іншими незаконними органами (установами), що знаходяться на території, непідконтрольній владі республіки Грузія, та невизнаній Україною. В даний час [PERSON] не має можливості зареєструвати факт народження дитини у відділі державної реєстрації актів цивільного стану на території, підконтрольній владі України, оскільки заявник народила дитину на тимчасово окупованій території республіки Грузії. Просить суд встановити факт народження нею 14 лютого 2014 року у м. Сухумі республіки Абхазія дитини [PERSON], а також допустити негайне виконання рішення. В судовому засіданні заявник [PERSON] та її представник [PERSON] заяву підтримали в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення заявника, її представника, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 14 лютого 2014 року [PERSON] в м. Сухумі [PERSON] автономної республіки народила дитину жіночої статі, що підтверджено обмінною картою від 18 лютого 2014 року, свідоцтвом про народження серії АБ №081539, виданим 25 березня 2015 року відділом РАЦС м. Сухумі республіки Абхазії. [PERSON] міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 02 серпня 2017 року № 15.34.-23 [PERSON] було відмовлено в державній реєстрації народження дитини, тому що вона для підтвердження факту народження дитини предявила документ, виданий на території, де органи державної влади Грузії тимчасово не здійснюють свої повноваження. Рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. Відповідно до ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з ч.1 ст.144 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану, а Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім'я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до ст.13 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" за відсутності документа закладу охорони здоров'я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Відповідно до Конституція Грузії від 24 серпня 1995 року [PERSON] Республіка входить до складу республіки Грузія. Відповідно до Постанови парламенту Грузії «Про окупацію територій Грузії Російською Федерацією» від 29 серпня 2008 року колишня Південно-Осетинська автономна область і [PERSON] автономна республіка оголошені територіями, окупованими Російською Федерацією. Так звана «республіка [PERSON]» невизнана й Україною. Тобто, будь - який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, що перебувають на території [PERSON] автономної республіки, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із тим, згідно з консультативним висновком «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд повинен приймати прийняти до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidouv. Turkey", "Cyprusv. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozerv/ theRepublicofMoldovaandRussia", "llascuandOthersv. MoldovaandRussia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою невизнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Суд вважає необхідним встановити факт народження [PERSON] 14 лютого 2014 року у м. Сухумі [PERSON] автономної республіки республіки Грузія дитини жіночої статі, оскільки цей факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні. Законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про народження дитини, видане державним органом України. Суд вважає передчасним зазначати у судовому рішенні імя дитини, оскільки це є виключною компетенцією відділу реєстрації актів цивільного стану при проведенні реєстрації народження дитини. Щодо вимоги про негайне виконання рішення суду, то в цій частині суд вважає за необхідне відмовити. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Негайне виконання рішення суду про встановлення факту народження на окупованих територіях інших республік законодавство України не передбачає.

Outcome: partial