Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач у травні 2018 року звернувся до суду із позовом, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 179,5 кв.м по [ADDRESS] та зобов'язати повернути вказане майно за актом приймання-передачі територіальній громаді м.Львова в особі Львівської міської ради, скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад Ольги Петрівни про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об'єкт нерухомого майна по [ADDRESS] із закриттям розділу державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Свої вимоги мотивує тим, що ЛМР є власником нежитлових приміщень загальною площею 179,5кв.м. по [ADDRESS] у м. Львові на підставі свідоцтва про право власності виданого згідно з рішенням виконкому Львівської міської ради № 531 від 17.07.2009 року. Вказана будівля знаходиться на балансоутриманні ЛКП «Львівелектротранс». Однак, зідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі біржової угоди на відкритих торгах, видавником якої зазначено Товарну біржу «Наша», власником цієї будівлі на підставі договору купівлі-продажу - біржова угода №Н-318-91 від 23.11.2009 року стало ПП «Західно-Український паливний дім». Як вбачається з біржової угоди з №Н-318-91 від 23.11.2009 року, ЛКП «Львівелектротранс» на відкритих торгах продало ПП «Західно-Український паливний дім» нежитлове приміщення комунальної власності. Однак, рішення про відчуження комунального майна площею 179,5 кв.м по [ADDRESS] Львівською міською радою не приймалося. 26.08.2014 року державний реєстратор Бірак Є.В. зареєстрував право власності на зазначене нежитлове приміщення 179,5 кв.м за ПП «ІНВЕСТ ОІЛ ГРУП», а 10.12.2014 року приватним нотаріусом Новосад О.П. посвідчено договір купівлі-продажу, за яким зазначене нежитлове приміщення площею 179,5 кв.м перейшло у власність [PERSON] Викладене свідчить, що спірне майно вибуло з володіння власника - територіальної громади м.Львова поза його волею, що є підставою, відповідно до ст.ст.387, 388 ЦК України, для витребування майна з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради. Про порушення свого права Львівська міська рада дізналася з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.01.2018 року, відтак згідно положень ст.ст.256, 261 ЦПК України строк позовної давності не пропущений. На підставі наведеного, просить позов задовольнити. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково пояснила, що згода власника комунального майна з приводу відчуження об'єкта комунальної власності - це прийняття відповідного рішення місцевим органом. Львівською міською радою рішення на відчуження спірного майна не приймалося, що свідчить про те, що дійсної згоди Львівська міська рада як власник майна на його відчуження нікому не давала, зазначене приміщення нікому не відчужувала, а відтак спірне майно вибуло з комунальної власності поза волею власника у спосіб, що суперечить законодавству. Між тим, позивач має величезну кількість об'єктів комунальної власності, інформації від балансоутримувача нежитлового приміщення - ЛКП «Львівелектротранс» щодо вибуття із власності територіальної громади м.Львова цього майна не надходило, а при обстеженні такого у 2014 році Управлінням комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради цього виявлено не було, так як приміщення ніким не використовувалося. Про те, що спірне майно вибуло із володіння територіальної громади м.Львова, Львівська міська рада дізналася лише 31 січня 2018 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З приводу незаконного вибуття із власності територіальної громади м.Львова будівлі по [ADDRESS] Львівська міська рада у лютому 2018 року звернулася із заявою у Личаківський ВП ГУ НП у Львівській області, на підставі чого було внесено до ЄРДР відповідні відомості про вчинення кримінального правопорушення. На даний час здійснюється досудове розслідування кримінального правопорушення та встановлюються обставини кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України. Наведене свідчить, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив, надав пояснення аналогічні наведеним у відзиві на позовну заяву, додатково зазначив, що право власності на спірне нежитлове приміщення у [PERSON] виникло на підставі укладеного з ПП «Інвест Оіл Груп» договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Новосад О.П. 10.12.2014 року. Перешкод для вчинення правочину не було, а за інші обставини, за яких продавець не мав право відчужувати майно, [PERSON] не міг знати. Зважаючи на те, що 10 грудня 2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлову будівлю, інформація про вказаний об'єкт нерухомості, згідно Закону України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" є загальновідомою, вважає, що Львівська міська рада мала об'єктивну можливість довідатись про порушення своїх прав та звернутися до суду раніше, а не у травні 2018 року, тобто після спливу строку позовної давності. Вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення. Окрім цього, просить застосувати строк позовної давності і також з цієї підстави відмовити у задоволенні позову. Відповідач приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Новосад О.П. в судове засідання не з'явилася, проте подала до суду заперечення на позовну заяву, в якому зазначила, що позивачем невірно визначено її статус по даній справі у якості відповідача, оскільки нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору. Правочин щодо купівлі-продажу спірного нерухомого майна було посвідчено із дотриманням усіх вимог законодавства. Також у запереченні просить розглядати справу без її участі, що суд вважає за можливе. Представник третьої особи - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради позов підтримав, надав пояснення аналогічні наведеним у письмових поясненнях та додатково пояснив, що 16.09.2009 року спірне нежитлове приміщення зареєстроване на праві власності за територіальною громадою м.Львова. ЛКП «Львівелектротранс» є балансоутримувачем, а не власником цих приміщень, не є органом, до компетенції якого належить передача у власність майна територіальної громади м.Львова, оскільки це виключна компетенція сесії Львівської міської ради. Рішення на відчуження спірного комунального майна Львівською міською радою не приймалося. Відтак, право власності не може бути набуте ПП «Західно-Український паливний дім» на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в результаті біржової угоди, видавник товарна біржа „НАША", за яким продавцем виступив ЛКП «Львівелектротранс». Просить позов задовольнити. Представник третьої особи - ЛКП «Львівелектротранс» позов підтримав та зазначив, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] належить територіальній громаді м.Львова. З 1995 року спірне нежитлове приміщення перебуває на балансі ЛКП «Львівелектротранс», однак протягом останніх років це приміщення не використовувалося. ЛКП «Львівелектротранс» жодним чином не відчужувало вказане приміщення та не укладало біржової угоди. Вважає доводи позивача, викладені в позовній заяві обґрунтованими та такими, що свідчать про незаконність вибуття із володіння територіальної громади м.Львова зазначеного нежитлового приміщення. Просить позов задовольнити. Представник третьої особи - ПП «Інвест Оіл Груп» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини неявки не повідомив і суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на нежитлове приміщення по [ADDRESS], суд приходить до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: частина 1 встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; частина 2 встановлює, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; частина 3 встановлює, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; частина 4 встановлює, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; частина 5 встановлює, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; частина 6 встановлює, що правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згіднно ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Як вбачається з матеріалів справи Львівська міська рада, звернувшись до суду з даним позовом, обґрунтовує мотивованість та підставність заявленої вимоги про витребування нежитлового приміщення загальною площею 179,5 кв.м. по [ADDRESS] в добросовісного набувача [PERSON], в порядку ст.388 ЦК України, у зв"язку з тим, що зазначене нежитлове приміщення є комунальною власністю та вибуло з володіння територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради поза її волею. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності виданого згідно з рішенням виконкому Львівської міської ради № 531 від 17.07.2009 року територіальна громада м.Львова в особі Львівської міської ради є власником нежитлового приміщення (будівля під літ. "А-1") загальною площею 179,5 кв.м. по [ADDRESS]. Вказана нежитлова будівля з 1995 року знаходиться на балансі ЛКП «Львівелектротранс», що стверджується довідкою №03/331 від 28.02.2018 року та актом від 21.11.2014 року. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.01.2018 року, на підставі біржової угоди на відкритих торгах, видавником якої зазначено Товарну біржу «Наша», власником нежитлової будівлі загальною площею 179,5 кв.м по [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, біржова угода серія та номер Н-318-91 від 23.11.2009 року, стало ПП «Західно-Український паливний дім». Право власності на зазначене нежитлове приміщення ПП «Західно-Український паливний дім» зареєструвало 23.07.2014 року. Згідно договору купівлі-продажу, біржова угода серія та номер Н-318-91 від 23.11.2009 року, видавником якої є Товарна біржа «Наша», ЛКП «Львівелектротранс» за згодою Львівської міської ради продало, а ПП «Західно-Український паливний дім» придбало на відкритих торгах нежитлову будівлю загальною площею 179,5 кв.м по [ADDRESS]. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26.08.2014 року державний реєстратор Львівського міського управління юстиції у Львівській області Бірак Євгеній Васильович зареєстрував право власності за ПП «ІНВЕСТ ОІЛ ГРУП» на об'єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення 179,5 кв.м., індексний номер об'єкта нерухомого майна - 15438109 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 26138185 від 28.08.2014 року, виданого Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції Львівської області. Згодом, 10.12.2014 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. було посвідчено договір купівлі - продажу №7030 від 10.12.2014 р., згідно якого ПП «ІНВЕСТ ОІЛ ГРУП» продало, а [PERSON] придбав нежитлове приміщення площею 179,5 кв.м. по [ADDRESS] у м. Львові. 10.12.2014 року приватним нотаріусом Новосад О.П. зареєстровано право власності на зазначене нежитлове приміщення за [PERSON] /а.с.12-13, 103-105/. Згідно п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об'єктів комунальної власності. Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.2 ст.327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. З пояснень представників Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради і ЛКП «Львівелектротранс» та матеріалів справи, судом достовірно встановлено, що рішення про відчуження комунального майна площею 179,5 кв.м. по [ADDRESS] Львівська міська рада не приймала і зазначене майно вибуло з комунальної власності неправомірно і поза волею власника майна. Львівська міська рада неодноразово зверталася до товарної біржі «Наша» з приводу підтвердження існування угоди укладеної на ній від 23.11.2009 р. за №Н-318-91 та надання копії такої, проте жодної відповіді не отримала, що стверджується надісланими копіями довідок про повернення листів. З приводу незаконного вибуття із власності територіальної громади м.Львова будівлі по [ADDRESS] Львівська міська рада у лютому 2018 року звернулася із заявою у Личаківський ВП ГУ НП у Львівській області. Згідно відповіді ГУ НП у Львівській області від 19.11.2018 року, 28.02.2018 року слідчим відділом Личаківського ВП ГУ НП у Львівській області було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості викладені у зверненні Львівського міського голови про вчинення кримінального правопорушення від 19.02.2018 року та розпочато здійснення досудового розслідування кримінального провадження №12018140040000557 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України, за фактом незаконного вибуття з власності територіальної громади м.Львова будинку на вул. Личаківській, 19а, загальною площею 271,8 кв.м, та будівлі на [ADDRESS], загальною площею 179,5 кв.м. На даний час досудове розслідування триває та встановлюються обставини кримінального правопорушення. Суд не приймає до уваги покликання відповідача [PERSON] та його представника, що спірне нежитлове приміщення було відчужене ЛКП «Львівелектротранс» за згодою Львівської міської ради, оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження цього і таке спростовується поясненнями представників Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради і ЛКП «Львівелектротранс», за якими ЛКП ««Львівелектротранс» не укладало договору щодо відчуження комунального майна загальною площею 179,5 кв.м. по [ADDRESS] і згоди на відчуження спірного комунального майна Львівська міська рада не давала. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про перехід права власності на спірне нерухоме майно від територіальної громади міста Львова до будь-якої іншої фізичної чи юридичної особи шляхом приватизації чи іншого відчуження законним шляхом. Таким чином, суд вважає доведеним факт, що спірне комунальне майно вибуло з володіння власника поза його волею. Відтак, ПП «Західно-Український паливний дім» у встановленому законом порядку не набуло право власності на нежитлове приміщення згальною площею 179,5 кв.м по [ADDRESS]. Таким чином, судом встановлено, що нежитлове приміщення згальною площею 179,5 кв.м по [ADDRESS] вибуло з комунальної власності територіальної громади м.Львова в особі Львівської міської ради неправомірно і поза волею власника майна. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Воля в даному випадку це рішення (дозвіл) місцевої ради на відчуження комунального майна конкретно визначеній особі. Відповідно до п.21 Постанови ПленумуВищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. "Просудову практику в справах про захист права власності та інших речових прав"у разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України .Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов'язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Згідно до п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р., відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. У п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Окрім цього така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України №6-1цс15 від 11.02.2015 р. та №6-2069цс16 від 30.11.2016 р., у яких суд дійшов висновку, що дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужене поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Згідно з ч. 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи встановлені обставини, виходячи з норм ст.41 Конституції України, ст.ст.16,215,216,317,319,321,327,328,330,388,390 ЦК України, суд вважає, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння власника територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза її волею, а відтак наявні підстави, відповідно до статей 387, 388 ЦК України, для витребування майна у добросовісного набувача, у зв'язку з чим підставними є заявлені вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м Львова в особі Львівської міської ради та скасування рішення приватного нотаріуса Новосад О.П. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об»єкт нерухомого майна по [ADDRESS], реєстраційний номер майна 417560046101. Як вбачаться з позовної заяви, дії приватного нотаріуса Новосад\~О.П. при посвідченні договору купівлі-продажу та реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщення за [PERSON] не оспорюються, нотаріус не є особою, прав і обов"язків якої стосується спір сторін, оскільки відсутня його юридична заінтересованість, а відтак суд погоджується з покликаннями приватного нотаріуса Новосад О.П., що вона є неналежним відповідачем у даній справі. Що стосується заперечень сторони відповідача про відмову у задоволенні позовних вимог у зв'язку із закінченням строків давності пред'явлення позову, суд приходить до переконання, що позивачем не пропущено сторок позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості захистити своє право через суд. У п. 24 постанови Верховного Суду від 28.11.2018 у справі 911/926/17 зазначено, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Порівняльний аналіз змісту термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 33 ГПК України (у редакції, чинній до 15.12.2017) та статтею 74 ГПК України (у редакції, чинній з 15.12.2017), про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція напрацьована усталеною судовою практикою як Верховного Суду України в постановах від 17.02.2016 у справі №6-2407цс15, від 01.07.2015 у справі №6-178гс15, так і Верховного Суду, зокрема в постанові від 15.05.2018 08.05.2018 у справі №911/2534/17. Представник відповідача у поданих письмових поясненнях та заяві про застосування строку позовної давності посилається на те, що позивач міг довідатися про порушення свого права власності на спірне приміщення, оскільки інформація про зареєстровані права та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, є відкритою та загальнодоступною. Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», який набрав чинності 13.12.2015 року. Вказаним Законом в новій редакції викладається Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, яка почала діяти з 01 січня 2016 року. Звідси слідує, що перевірити інформацію про порушення свого права власності в реєстрі Львівська міська рада фактично могла лише починаючи з 1 січня 2016 року, коли доступ до державного реєстру речових прав став публічним. Безпосередній доступ до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно посадовими особами органів державної влади, органів місцевого самоврядування, судів, органів внутрішніх справ, органів прокуратури, органів Служби безпеки, нотаріусами, адвокатами буде здійснюватися за наявності та використання електронного цифрового підпису, який, своєю чергою, видаватиметься на підставі договору, укладеного між таким користувачем та адміністратором Державного реєстру прав. Такий договір таким особам потрібно укласти до 1 жовтня 2015 року. А до цього отримання ними інформації з Державного реєстру прав здійснювалося у паперовій формі як за об'єктом нерухомого майна, так і за суб'єктом права на нього на підставі письмового запиту. Державна реєстраційна служба була ліквідована як центральний орган виконавчої влади, а її повноваження делегували місцевим органам влади та нотаріусам. Після цього, саме від 01.01.2016 доступ до Державного реєстру речових прав став публічним, а правовстановлюючі документи на нерухомість у паперовому вигляді перестали бути обов'язковими. Суд приймає до уваги покликання представників Львівської міської ради та Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради на те, що Львівська міська рада має величезну кількість об»єктів комунульного майна, в тому числі і майна, яке перебуває на балансі Львівських комунальних підприємств, що свідчить про об»єктивну неможливість своєчасно виявляти факти незаконного вибуття цих об»єктів з комунальної власності. Між тим, ЛКП «Львівелектротранс», як балансоутримувач спірного комунального майна не інформувало Львівську міську раду про вибуття цього майна із власності територіальної громади м.Львова і Львівська міська рада про даний факт дізналася лише 31.01.2018 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.01.2018 року. За наведеного, суд вважає, що Львівська міська рада, звертаючись з даним позовом до суду, не пропустила строк позовної давності. Згідно з ч. 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої ст. 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вище наведені обставини справи стверджуються матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а тому підлягають до задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача понесений судовий збір у розмірі 5524 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved