Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням доповнень та уточнень просив суд визнати, що ПАТ «Автотранспортне підприємство 16329» порушило його соціальне право на безкоштовний проїзд 21.05.2018 року. В обґрунтування позову посилався на те, що 21.05.2018 року він, будучи пенсіонером, мав намір проїхати з м. Харкова до с. Липці автобусом, який належав відповідачу, рейсом «Харків-Липці». При цьому на кінцевій зупинці він показав водію автобуса своє пенсійне посвідчення, але водій не впустив його в автобус та почав вимагати кошти за проїзд. Водій повідомив, що в АТП прийнято розпорядження директора перевозити пенсіонерів до Липців по талонам. Оскільки в нього не вистачало коштів на проїзд, він не зміг проїхати до місця свого призначення, чим було порушено його право на пільговий проїзд. Позивачем була викликана поліція та подано заяву до Харківського ВП ГУНП в Харківській області про порушення його права, а також подано інформаційний запит директору АТП [PERSON]. в якому викладено дане порушення і прохання надати роз`яснення, чому з пенсіонерів вимагають кошти, однак роз`яснення та відповіді він так і не отримав. На підставі викладеного до суду було подано даний позов. Ухвалою судді від 23.01.2019 року відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 22.02.2019 року від директора ПрАТ «АТП 16329» [PERSON] до матеріалів справи надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи документів, до якого були також додані заперечення щодо клопотань позивача в яких зазначалось, що сторони по справі наділені правом заявляти клопотання у яких просять суд вирішити процесуальні питання щодо розгляду справи, однак позивач «вимагає» що є неприпустимим відносно правосуддя, яке здійснюється за принципом верховенства права. Щодо допиту як свідка [PERSON] , то він як керівник ПрАТ «АТП 16329» письмово виклав позицію у відзиві на позов, свідком подій, які сталися 21.05.2018 року він не був, а також з метою забезпечення належних та допустимих доказів у справі надав суду копію договору, а також копії рішень Липецької сільської ради Харківського району Харківської області від 25.01.2018 року «Про затвердження договору на здійснення виплат перевізнику за перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування на приміських маршрутах за рахунок вартості місцевого бюджету на 2018 рік» та «Про затвердження порядку відшкодування компенсації за пільговий проїзд окремих категорій громадян автомобільним транспортом загального користування за рахунок коштів місцевого бюджету на 2018 рік». 22.02.2019 року директора ПрАТ «АТП 16329» [PERSON] до матеріалів справи надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Так, правову основу діяльності відповідача визначено Законом України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 року № 2344-ІІІ (зі змінами). Згідно ст. 11 вказаного Закону - надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту здійснюється відповідно до законодавства з питань поставки продукції для державних потреб. Соціально значущими послугами автомобільного транспорту є послуги з перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування за визначеними уповноваженими органами тарифами та на пільгових умовах відповідно до законодавства. Згідно ст. 31 вказаного вище Закону відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування міських, приміських та міжміських, які не виходять за межі території області (внутрішньообласні маршрути), із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування визначаються договором про організацію перевезень пасажирів на автобусному маршруті загального користування, у якому встановлюються: перелік маршрутів загального користування, які буде обслуговувати автомобільний перевізник, умови організації перевезень, показники якості транспортного обслуговування населення, термін роботи автомобільного перевізника, зобов`язання органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо облаштування маршруту, підтримки проїзної частини автомобільної дороги та під`їзних шляхів у належному стані (тільки для міських автобусних маршрутів), розмір компенсації витрат автомобільного перевізника внаслідок перевезення пільгових пасажирів та регулювання тарифів, механізм їх виплати. Відносини між перевізником і місцевою радою є договірними. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення державних соціальних нормативів у сфері транспортного обслуговування» від 14.03.2018 року № 196 уряд постановив, що розподіл соціальної норми кількості поїздок на транспорті приміського сполучення становить 8 поїздок на місяць. згідно рішення ХХХІV сесії VІІ скликання від 25.01.2018 року Липецької сільської ради було прийнято, що з перевізником затверджується договір на компенсацію пільгових перевезень і порядок відшкодування за пільговий проїзд на приміських автобусних маршрутах № 1163 «Харків-Липці» та № 1659 «Харків-Трав`янське водосховище». Згідно порядку відшкодування за пільговий проїзд пільговим категоріям громадян було прийнято рішення про видачу їм талонів. Позивач підтвердив, що відповідного талону на проїзд він не мав. Перешкод у користуванні автотранспортом на загальних підставах не вчинялось. За умови відсутності підтвердження на пільговий проїзд - талону, перевезення здійснюється на загальних засадах. Відповідач діяв виключно у межах своїх повноважень та у спосіб. передбачений діючим законодавством. Права та свободи позивача не були жодним чином порушені, і саме такий спосіб надання соціально значущих послуг автомобільного транспорту. 12.03.2019 року від позивача [PERSON] до матеріалів справи надійшли доповнення та уточнення до позовної заяви. 15.03.2019 року через канцелярію суду надійшла заява про допуск представника. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19.03.2019 року в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про залучення до участі у справі Харківську обласну громадську організацію «Наука, освіта та правозахист», Департамент економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації, Головне управління національної поліції в Харківській області в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - відмовлено. 11.04.2019 року до матеріалів справи надійшла заява позивача та його представника про долучення документів та витребування доказів. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.04.2019 року клопотання представника позивача - задоволено. Витребувано з Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Управління Укртрансбезпеки в Харківській області, Департаменту економіки і міжнародних відносин - матеріали перевірок по всім зверненням [PERSON] щодо порушень його прав. 24.04.2019 року на виконання ухвали суду від 11.04.2019 року до матеріалів справи з Управління Укртрансбезпеки в Харківській області надійшли витребувані судом документи. 10.05.2019 року на виконання ухвали суду від 11.04.2019 року до матеріалів справи з Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації надійшли витребувані судом документи. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22.05.2019 року клопотання представника позивача - задоволено частково. Витребувано з Харківського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області, Управління Укртрансбезпеки в Харківській області, Департаменту економіки і міжнародних відносин - належним чином засвідчені копії матеріалів перевірок по всім зверненням [PERSON] щодо порушень його прав. В задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про залучення Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації, Головне управління національної поліції в Харківській області та Управління Укртрансбезпеки в Харківській областів якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, витребування порядку проведення перевірки, витребування у відповідача даних водія, який є безпосереднім винуватцем порушення права [PERSON] з метою подачі до нього позову за незаконне вимагання коштів за проїзд, витребування з УТБ документів, які були надані позивачу, в яких частина інформації та прізвища водіїв замазані чорною краскою, визнання явки представників в судове засідання обов`язковою, виклик та допит як свідків [PERSON] , [PERSON] , начальника Управління Укртрансбезпеки в Харківській області Шатохіна Є.А., директора Департаменту економіки і міжнародних відносин [PERSON] , начальника Липецького відділення Харківського відділу поліції Тураєва Д.І . , притягнення винних осіб до відповідальності - відмовлено. 10.06.2019 року на виконання ухвали суду від 22.05.2019 року до матеріалів справи з Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації надійшли витребувані судом документи. 12.06.2019 року від позивача та його представника надійшла заява про винесення окремої ухвали. В обґрунтування заяви зазначалось, що третіми особами на виконання ухвали про витребування доказів не надано жодного документу, які б підтверджували чи спростовували факт порушення прав [PERSON] , що є предметом спору. Було надано документи, які не мають жодного відношення до дати, вказаної в позові. Вказане свідчить про те, що чисельним скаргам [PERSON] не проводилось перевірки ні поліцією, ні Департаментом економіки, ні Управлінням трансбезпеки, що є укриванням злочину. просили направити окрему ухвалу в правоохоронні органи для притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб, власника АТП 16329 за вимагання коштів з пенсіонерів, а також направити до кабінету та Президента України окрему ухвалу щодо укривання злочинів перевізника, бездіяльності посадовими особами органів поліції, Управління трансбезпккита Департаменту економіки та міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації, діяльністю яких керує Президент України. 19.06.2019 року на виконання ухвали суду від 22.05.2019 року до матеріалів справи з Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації надійшли витребувані судом документи. 21.06.2019 року на виконання ухвали суду від 22.05.2019 року до матеріалів справи з Липецького ВП ГУНП в Харківській області надійшли витребувані судом документи. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, через канцелярію суду від позивача надійшла заява, в якій останній позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити та провести судове засідання за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилась, через канцелярію суду надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Раніше подану позицію відповідача підтримала, в задоволенні позову просила відмовити у повному обсязі, оскільки позов є безпідставним та необґрунтованим. У зв`язку з тим, що розгляд справи відбувався за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вислухавши позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст. 4). Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ст. 21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 22 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Цією ж нормою Основного Закону України держава узяла на себе обов`язок забезпечення реалізації громадянами своїх конституційних прав. Частиною 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист у старості та у інших випадках, передбачених Законом. Статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (пункт 36)). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (пункт 132). За приписами статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до цієї статті слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним (нормативний акт повинен бути доступним та передбачуваним); чи переслідує воно легітимну мету, тобто вчинене в інтересах суспільства (має "суспільний", "публічний" інтерес); чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном шляхом обмеження прав) пропорційним визначеним цілям - чи забезпечено справедливу рівновагу між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини. За положеннями Преамбули та статті 1 Конституції України в країні проголошений принцип соціальної та правової держави. Приписами статті 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно зі статтею 8 Основного Закону України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Як встановлено в судовому засіданні відповідно до договорів про організацію перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування від 01 серпня 2014 № 1386 та від 21 серпня 2018 № 105 право обслуговувати приміські автобусні маршрути загального користування № 1195 Харків (АС «Героїв Праці») - Руські Тишки та № 1163 Харків «АС «Героїв Праці») - Липці надано ПрАТ «АТП-16329». Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно Закону України «Про автомобільний транспорт» послугою з перевезення пасажирів є перевезення пасажирів транспортними засобами на договірних умовах із замовником послуги за плату. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний транспорт галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами, а автобус транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно. Статтею 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» № 2344-III від 05квітня 2001 року визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах. Так, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб`єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Статтею 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобов`язаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Частиною 2 статті 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Види та обсяги пільгових перевезень установлюються замовленням, у якому визначається порядок компенсації автомобільним перевізникам, які здійснюють перевезення пасажирів на маршрутах загального користування, збитків від цих перевезень. За положеннями ст.ст. 16, 18 Закону до персоналу автомобільного транспорту належать працівники, які безпосередньо надають послуги з перевезення пасажирів чи вантажів, виконують роботи з ремонту та технічного обслуговування транспортних засобів, надають допоміжні послуги, пов`язані з перевезеннями. Контроль за роботою водіїв транспортних засобів здійснює перевізник. Взаємовідносини між перевізником та пасажиром, у тому числі й питання обслуговування пасажирів під час перевезень у громадському транспорті регулюються Правилами надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 року № 176. Відповідно до пп. 10 п. 145 Правил, автомобільний перевізник зобов`язаний здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Згідно пп. 1 п. 158 та пп. 2 п. 159 даних Правил, пасажир автобуса зобов`язаний за наявності права пільгового проїзду мати при собі відповідне посвідчення, на підставі якої надається пільга, та має право висувати вимоги до автомобільного перевізника щодо виконання ним умов договору перевезення. Відповідно до ч. 2 ст. 916 ЦК України пільгові умови перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти транспортом загального користування можуть встановлюватися організацією, підприємством транспорту за їх рахунок або за рахунок відповідного бюджету у випадках, встановлених законом та іншими нормативно-правовими актами. 25 січня 2018 року між Липецькою сільською радою та ПрАТ «АТП 16329» було укладено договір № 5 на здійснення компенсаційних виплат перевізнику за перевезення пільгових категорій громадян автомобільним транспортом загального користування на приміських маршрутах Липецької сільської ради Харківського району за рахунок коштів місцевого бюджету на 2018 рік, за умовами якого Перевізник зобов`язується здійснювати перевезення пільгових категорій громадян Липецької сільської ради, які відповідно до діючого законодавства України користуються правом безоплатного проїзду приміським автомобільним транспортом загального користування автобусами № 1163 Харків (диспетчерський пункт «Героїв Праці» - Липці та № 1659 Харків (диспетчерський пункт «Героїв Праці» - Липці (Трав`янське водосховище), а Розпорядник (Липецька сільська рада) зобов`язується відшкодувати Перевізнику витрати, пов`язані з безкоштовним перевезенням пільгових категорій громадян Липецької селищної ради пасажирським автомобільним транспортом загального користування на приміських маршрутах (пункт 1.2 Договору, а.с. 12-14). Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 17.05.1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування», право на безоплатний проїзд мають пенсіонери за віком за наявності посвідчення встановленого зразка чи довідки. Позивач стверджує, що 21 травня 2018 року йому було відмовлено у перевезенні на пільгових умовах працівником ПрАТ «АТП-16329» на маршруті № 1163 Харків-Липці. 21 травня 2018 позивач звернувся до відповідача із запитом щодо надання роз`яснень про підстави для відмови позивачу у безкоштовному проїзді (а.с. 1 із зворотного боку). [PERSON] є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням серії [NUMBER] (а.с. 2). Статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, що ратифікована Україною передбачено, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. Відповідно до статті 8 Загальної декларації прав людини кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією України або законом. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати законну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар. Аналогічна позиція викладена в рішення Європейського суду з прав людини у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції". У відповідності до положень ч.1ст.4 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України в тому числі і на доступ до товарів та послуг. Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації (ч.1ст.6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»). Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються. Особа, яка вважає, що стосовно неї виникла дискримінація, має право звернутися із скаргою до державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини та/або до суду в порядку, визначеному законом згідно ч. 1 ст. 14 вищевказаного Закону. Вважаючи дії відповідача незаконними, позивач щоразу звертався зі скаргами про порушення своїх прав до ГУНП в Харківській області, Управління Укртрансбезпеки у Харківській області та Департаменту економіки і міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації, якими в свою чергу були прийняті відповідні заходи реагування. На підставі викладеного судом встановлено, що 21 травня 2018 року працівником відповідача було порушено право позивача на безоплатний пільговий проїзд у міському автобусі, маршрут «Харків-Липці». За наведених обставин суд прийшов до висновку у неправомірності дій відповідача щодо відмови позивачу у пільговому безкоштовному проїзді міським пасажирським транспортом та що внаслідок таких протиправних дій відповідача порушено право позивача на пільговий безкоштовний проїзд. Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України). Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Отже, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача. Що стосується вимог позивача про постановлення окремої ухвали, то відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦПК України, суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу. Суд, не вбачає правових підстав для постановлення окремої ухвали відносно Управління трансбезпккита Департаменту економіки та міжнародних відносин Харківської обласної державної адміністрації, оскільки при розгляді справи не встановлено незаконних або неправомірних дій зазначених юридичних осіб. Крім того, відповідно до приписів ст. 262 ЦПК України це є правом суду, а не імперативною нормою закону, а тому в даному клопотанні позивача суд вважає за необхідне відмовити. Також, необхідно зауважити, що захист прав позивача щодо порушення соціального права на безкоштовний проїзд підлягає захисту в порядку цивільного судочинства, шляхом ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved