Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовною заявою до [PERSON], яким, після уточнення позовних вимог, просив визнати за ним право власності на металевий кіоск синьо-білого кольору, розмір якого 2,5м х 3,5м, площа якого 8,5 кв. м., розташований у районі будинку № 4 по вулиці 30 років Перемоги у місті Рубіжне Луганської області. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 11 вересня 2017 року для розгляду справи по суті сторони не зявились. Позивач через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі на підставі наявних у справі доказів, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 05 вересня 2017 року та 11 вересня 2017 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Позиція позивача полягала у тому, що 30 травня 1997 року [PERSON], продав йому металевий кіоск за 300 гривень, про що видав відповідну розписку, але пізніше, а документу із назвою договір купівлі-продажу вони не підписували і нотаріально його не оформлювали. На даний час у нього виникла необхідність оформити за собою право власності на вказане майне, але оскільки колишнього власника знайти не вбачається можливим щоб оформити договір купівлі-продажу, у його класичному розумінні, а оригінал розписки втрачено, він вимушений звернутись до суду з позовом про визнання права власності. А суд на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Тридцятого травня 1997 року [PERSON], проживаючий за адресою: [INFO], продав належний йому металевий кіоск (біло-синього кольору, розміром 2,5м х 3,5м, площею 8,5 кв.м.), що мав форму металевого гаражу, [PERSON] (а.с.2-7,12-13,43,59). Сьомого жовтня 1999 року, у присутності [PERSON] та [PERSON], [PERSON] фактично передав у власність [PERSON] вказаний металевий кіоск, а також написав останньому про це розписку, оригінал якої [PERSON] втратив (а.с.54-58). Окремого документу під назвою договір купівлі-продажу металевого кіоску, [PERSON] та [PERSON] між собою не укладали, і тому останній вважає, що знаходиться в умовах правової невизначеності, зокрема у зв`язку із відсутністю у нього оригіналу правовстановлюючого документу на кіоск (а.с.2-4). Таким чином, із встановлених обставин вбачається виникнення між позивачем та відповідачем цивільно-правових відносин у сфері права власності, в межах яких існує спір спір щодо визначення власника металевого кіоску. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Положення статті 41 Конституціїї України гарантують право кожного володіти, користуватись і розпоряджатись своє власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. І, на час виникнення між сторонами спору спірних правовідносин, одним з таких законів був Закон СРСР "Основи цивільного законодавства Союзу РСР і республік" від 31.05.1991 № 2211-I, який у частині 2 статті 3 передбачав, що цивільні права (а значить і право власності) могли виникати з договорів або угод, як тих, що передбачені законодавством, так і тих що ним не передбачені, але не протирічать йому. При цьому під угодою (в силу положень статті 26 цього ж закону) розумілась дія громадян, що спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Разом з цим, частини 1 статті 27 вказаного Закону унормовувала, що угода, для якої законодавством не встановлювалась письмова (проста або нотаріальна) чи інша певна форма, могла бути здійснена усно. Така угода вважалась вчиненою і в тому випадку, коли з поведінки особи вбачалсь її воля здійснити угоду. Також треба відзначити, що з огляду на положення статті 4 та частини 1 статті 51 цього ж закону, об`єктом угод, а тому і об`єктом права власності, могло бути будь-яке майно у тому числі рухоме, до якого і відносився на той час металевий кіоск у формі гаражу, оскільки іншого не було встановлено законодавством, а переміщення металевого кіоску у просторі без шкоди для його призначення було і є можливим. На те саме вказувала і стаття 13 Закону України "Про власність", яка діяла у той час. А тут суд враховує, що положення частини 1 статті 74 Закону СРСР "Основи цивільного законодавства Союзу РСР і республік" прямо передбачали такий вид угод як договір купівлі-продажу за яким, продавець зобов`язувався передати річ (майно) у власність покупця, а покупець зобов`язувався прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму. При цьому частиною 2 статті 50 вказаного Закону було передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законодавством або договором. Якщо договір про відчуження майна підлягав державній реєстрації або нотаріальному посвідченню, право власності у набувача виникало в момент реєстрації або посвідчення договору, а при необхідності нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору - в момент його реєстрації. Аналогічні положення були передбачені і Цивільним кодексом Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI, зокрема частиною 1 статті 128. Тож оскільки а ні законодавством, а ні договором між позивачем та відповідачем, суть якого зафіксовано у копії розписці не було передбачено необхідності здійснення державної реєстрації або нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу металевого кіоску, який насправді вчинили позивач і відповідач, що підтверджується копією розписки продавця, і останній реально передав кіоск покупцю: [PERSON], що підтверджуюється письмовими доказами (а.с.54-58) суд вважає, що [PERSON] 07 жовтня 1999 року дійсно набув право власності на металевий кіоск біло-синього кольору, площею 8,5 кв.м., розміром 2,5м х 3,5м (а.с.59). Тому, саме [PERSON] став новим власником вказаного металевого кіоску. І оскільки положення частини 1 статті 392 Цивільного кодексу України передбачають право власника майна пред`явити позов про визнання його права власності у разі втрати ним документа, який засвідчує таке право, що має місце і у випадку з позивачем (оскільки таким документом є оригінал розписки), його позов про визнання права власності на металевий кіоск підлягає задоволенню повністю. І тому,

Outcome: approved