Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом та просить суд звільнити з-під арешту належне йому нерухоме майно, скасувавши постанову від 31 травня 2010 року, винесену відповідачем, виключивши усе нерухоме майно, належне йому, з Єдиного реєстру заборон відчуження, посилаючись на повне виконання судового рішення, та закриття виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт. В обґрунтування позову зазначив, що вирішив продати належну йому на підставі договору купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] , однак отримав витягу приватного нотаріуса про наявність арешту на його нерухоме майно. Арешт був накладений державним виконавцем Дзержинського відділу ДВС КМУЮ на виконання ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 14.04.2010 р. з метою забезпечення позову по цивільній справі № 2-5133/10 про стягнення з нього на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованості в розмірі 78064,01 грн. Заборгованість перед банком ним погашено повністю, тому він звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, на що отримав усну відповідь, що виконавче провадження В-8-2206(10) закінчено на підставі п. 9 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» та знищено у зв`язку із закінченням строків зберігання. тому з метою реалізації права на користування та розпорядження належним йому нерухомим майном, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави від 30 липня 2019 р. позовну заяву передано за підсудністю до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 вересня року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України. Позивач звернувся до суду про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Від відповідача до суду надійшов відзиву на позов, в обгрунтуванн якого зазначено, що 28.05.2010 р. державним виконавцем Металургійного відділу ДВС було відкрито виконавче провадження № 19482342 на підставі ухвали № 2-5135 виданої 14.04.2010 р. Октябрським судом м. Полтави про накладення арешту на майно, яке належне [PERSON] 31.05.2010 р. державним виконавцем на підставі вказаної ухвали було здійснено звернення на майно боржника згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 11.11.2010 р. державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі повного фактичного виконання рішення, арешт на квартиру накладено. На теперішній час згідно ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" у державного виконавця відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника. Крім того, Металургійний відділ ДВС не може бути відповідачем по справі, тому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Від представника третьої особи письмових пояснень до суду не надійшло. Суд, враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, станом на 27.05.2019 р. на все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт, про що наявний реєстраційний номер обтяження 9882089, на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження В8-2206 (10) від 31.05.2010 р., винесеної Дзержинським відділом державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції (а.с. 10-11). Згідно абзаців першого та другого пункту 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5 (далі Постанова № 5), у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно абзацу першого пункту другого Постанови № 5, позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Пунктом 13 Постанови № 5 роз`яснено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог. Підстави та порядок зняття арешту при виконанні рішень суду визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2\~червня 2016\~року № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII). Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону № 1404-VIII). Згідно частин першої, другої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що всупереч вимогам Закону, дій щодо зняття арешту з майна Металургійним (колишній Дзержинський) відділом державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області проведено не було, чим було порушено право позивача на користування та розпорядження своїм майном. Зазначене підтверджується також довідкою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» від 22.07.2019 р., відповідно до якої [PERSON] станом на 22.07.2019 р. не має заборгованості перед АТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 12), у зв`язку з чим АТ КБ «ПриватБанк» просить начальника Металургійного ВДВС зняти обтяження В8-2206 (10) від 31.05.2010 р. у вигляді арешту нерухомого майна в рамках судового провадження № 2-5133/10 Октябрського районного суду м. Полтави по справі про стягнення заборгованості із [PERSON] на користь АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 78064,01 грн. (а.с. 13). Згідно статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином порушене право власника підлягає захисту шляхом звільнення з-під арешту спірного майна. Положеннями частини першої статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи наявність заяви представника відповідача про визнання позову, суд приходить до висновку до наявність підстав для задоволення заявлених вимог щодо зняття арешту з майна. В частині скасування постанови державного виконавця про накладення арешту суд вважає необхідним відмовити, оскільки вказана постанова винесена правомірно та у законний спосіб, на підставі судового рішення та положень Закону України "Про виконавче провадження", а отже не підлягає скасуванню з підстав повного виконання судового рішення. Відповідно до статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон від 01.07.2004 № 1952-IV) державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Абзацом 1 частини другої статті 26 Закону від 01.07.2004 № 1952-IV встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем вимога про відшкодування судових витрат не заявлялася, вони покладаються на позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved