Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання додаткової угоди до договору оренди землі від 17.01.2017 та договору оренди земельної ділянки недійсними. Позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 5,34 га, кадастровий номер 3521781900:02:000:0699, яка розташована на території Дружелюбівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІV - КР № 027787 від 30.03.2002 . Вказана земельна ділянка перебувала в оренді у ТОВ " Згода " на підставі договору оренди землі від 02.01.2007, строком на 10 років. Позивач 27.08.2017 з'ясував, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.02.2017 зареєстровано право оренди на підставі додаткової угоди від 17.01.2017 до договору оренди землі, зареєстрованого 15.10.2008. Згідно умов додаткової угоди продовжено термін дії договору оренди до 14.10.2028 року. З огляду на те, що волевиявлення на укладення зазначеної угоди позивач не мав, угоду не підписував, вважає, що є підстави для визнання додаткової угоди та договору оренди землі недійсною. В судовому засіданні представник позивача надав заяву про зменшення позовних вимог та просив не розглядати позовну вимогу в частині визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 15.10.2008. Позивач та представники позивача в судовому засіданні заявлені вимоги з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримали повністю та обґрунтували їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Стверджували, що додаткову угоду до договору оренди землі від 17.01.2017 [PERSON] не підписував. Викладені в додатковій угоді умови не відповідають волевиявленню позивача. Повноважень на укладення та підписання оспорюваного правочину іншим особам він не надавав. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав повністю, мотивуючи тим, що спірний договір укладений з дотриманням вимог діючого законодавства. Стверджував, що на момент укладення вказаного правочину волевиявлення [PERSON] було вільним та відповідало його внутрішній волі. Обставини укладення вказаного договору йому особисто невідомі. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини : [PERSON] є власником земельної ділянки площею 5,377 гектара, яка розташована на території Дружелюбівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області, що підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку серії ІV-КР №027787, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с.6 ). Відповідно до умов додаткової угоди до договору оренди землі від 17.01.2017, укладеної між [PERSON] та ТОВ "Згода", яка зареєстрована у Добровеличківському ДП КРФ ЦДЗК , про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 15.10.2008 за № 040836900114, з'ясовано, що позивач надав відповідачу в строкове платне користування з терміном на 10 років земельну ділянку площею 5,34 га, кадастровий номер 3521781900:02:000:0699, яка розташована на території Дружелюбівської сільської ради Добровеличківського району Кіровоградської області. За користування обєктом оренди встановлена орендна плата в розмірі 6469,2 гривень, що відповідає 4,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яку орендар має сплачувати у строки не пізніше 31 грудня поточного року. Відповідно до статті 13 Закону України Про оренду землі (далі по тексту Закон) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до статті 14 Закону договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до статті 16 Закону укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною ( сторонами ). З пояснень позивача встановлено, що спірний договір суперечить його волі та ним не підписувався . Будь-яких доказів, які б підтверджували факт надання [PERSON] в установленому законом порядку повноважень іншій особі на укладення та підписання оспорюваного правочину стороною відповідача не надано . Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи №933/934/17-27 від 27.12.2017, встановлено, що підпис, розташований у графі "Орендодавець ", розділу "Реквізити сторін" оригіналі додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 17.01.2017 , укладеного між [PERSON] та ТОВ "Згода" в особі генерального директора [PERSON], виконаний рукописним способом, пастою кулькової ручки, без попередньої технічної підготовки чи застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] у графі "Орендодавець ", розділу "Реквізити сторін" оригіналі додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 17.01.2017 , укладеного між [PERSON] та ТОВ "Згода" в особі генерального директора [PERSON], виконаний не самим [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його підпису (а.с. 98-103). Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин ) . Відповідно до ч.2,3,4,5 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним . Суд зазначає, що захист права власності гарантується як національним законодавством, так і ст.1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції з прав людини та основних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є частиною національного законодавства. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського суду з прав людини. Так у рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватись своєю власністю. Зазначені сподівання, тобто те, на що розраховував позивач, порушено відповідачем. Аналізуючи зібрані по справі докази та оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що спірна додаткова угода до договору оренди землі від 17.01.2017, укладеної між [PERSON] та ТОВ "Згода, має бути визнаною недійсною, оскільки не підписувалась орендодавцем та не відповідає його внутрішній волі . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами,

Outcome: approved