Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просила визнати за нею право власності на 29/100 частин житлового будинку літ. „А-1" житловою площею 38,8 кв.м з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], стягнути з [PERSON] на її користь 46 843 грн. 60 коп., як компенсацію вартості ? частини проданого ним автомобілю без її згоди Suzuki Grand Vitara, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. В обґрунтування позову посилалася на те, що 08.05.1992 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано рішення суду 18.02.2013 року. Під час подружнього життя за 15 400 грн. було придбано 39/100 частин жилого будинку літ. „А-1", житловою площею 38,8 кв.м, з відповідною частиною надвірних будівель, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивачка зазначала, що відповідно до звіту про оцінку майна від 26.02.2014 року вартість частини житлового будинку на сьогоднішній день літ. „А-1" житловою площею 38,8 кв.м з відповідною частиною надвірних будівель становить 203700 грн.. Тобто за час шлюбу вартість належного нерухомого майна істотно збільшилась, а саме за її рахунок, оскільки чоловік під час шлюбу офіційно не працював. Тоді як, позивачка з 2003 року зареєстрована як фізична особа - підприємець, займалася підприємницькою діяльністю та мала відповідний стабільний дохід, який дозволяв утримувати сім'ю та відповідно реконструювати будинок та збільшити за рахунок її праці його вартість. Вважала, що таким чином за час шлюбу вартість належного нерухомого майна збільшилася внаслідок трудових та грошових затрат одного подружжя. З огляду на викладені обставини, вважала, що після поділу майна подружжя розмір її частки у праві власності на частину жилого будинку літ. „А-1 житловою площею 38,8 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель має становити 148 693 грн. 60 коп., що складає 29/100 частин, а розмір частки права власності [PERSON] має становити 35006 грн. 40 коп., що складає 1/10 частину. Реконструкція будинку відбувалася за рахунок її праці та її доходів, в той же час відповідач не працював та про матеріальне забезпечення сім'ї не дбав, у зв'язку з чим вважала необхідним відійти від засад рівності при поділі даного майна подружжя та визнати за нею право власності на ? частин належної подружжя нерухомості, що становить 29/100 частин будинку. Також 29.12.2006 року за спільні кошти було придбано автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2006 року випуску. Позивачка зазначала, що їй стало відомо, що її колишній чоловік без її згоди продав вказаний автомобіль за 93687,21 грн.. Коштів від продажу автомобіля вона не одержувала, зазначаючи, що [PERSON] привласнив собі усі кошти, одержані від продажу автомобіля. Зважаючи на той факт, що вона не отримувала від свого колишнього чоловіка грошову компенсацію за свою частку від продажу автомобілю, вважала, що має право на стягнення з [PERSON] ? частини вартості проданого автомобіля, а саме 46 843 грн. 60 коп.. На підставі викладеного позивачка звернулася до суду із відповідним позовом. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, яким просив стягнути з [PERSON] на його користь ? частину вартості автомобіля Пежо, 2010 року випуску у розмірі 70 712 грн. 98 коп., що на час ухвалення рішення відповідно до офіційного курсу дорівнює 6000 доларів США. В обґрунтування позову посилався на те, що у період шлюбу з [PERSON] подружжям було придбано за спільні кошти автомобіль Пежо, державний номерний знак [NUMBER], який був зареєстрований за відповідачкою за зустрічним позовом. Але після розірвання шлюбу [PERSON] без згоди та його відома здійснила відчуження даного автомобілю на користь третіх осіб. При цьому [PERSON] не отримував від відповідачки жодної компенсації за його частку у праві спільної сумісної власності за автомобіль. Таким чином, грошові кошти отримані [PERSON] від продажу спірного транспортного засобу вона використала на власний розсуд. Зважаючи на те, що [PERSON] самостійно без згоди та без відома [PERSON] здійснила відчуження належного подружжю на праві спільної сумісної власності об'єкту рухомого майна, вважав, що має право на стягнення з відповідачки грошової компенсації у розмірі ? частини вартості автомобілю. На підставі викладеного до суду було подано зустрічну позовну заяву. До судового засіданні позивачка не з'явилася, проте присутній її представник [PERSON], підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просивши про їх задоволення, проти позовних вимог [PERSON] заперечував, посилаючись на те, що [PERSON] не було надано жодного документу, який би підтверджував його доходи та взагалі факт здійснення підприємницької діяльності, яка б дозволяла одержувати задекларовані доходи. Крім того, у період з 2003 по 2006 роки - коли здійснювалося основне будівництво (реконструкція) будинку, відповідач майже не мав задекларованих доходів. Відповідно до наданих раніше представником відповідача документів у період з 2005 по 2011 роки [PERSON] погасив ряд кредитів та у вказаний період задекларованих [PERSON] доходів не вистачало би на реконструкцію будинку. Також в судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що автомобіль Пежо, належав [PERSON] на праві особистої приватної власності та був проданий позивачкою за ціною еквівалентній 12 000 доларам США, проте розрахунок проводився в національній валюті Україні - гривні та за проданий автомобіль вона одержала 96 000 грн.. Також в судовому засіданні представник позивачки зазначав, що дійсно автомобіль було продано без згоди [PERSON], грошові кошти за продаж автомобіля були витрачені на власні потреби позивачки, оскільки даний автомобіль вона придбала за кошти, що були подаровані їй матір'ю [PERSON], а тому вважала, що кошти, за які був придбаний автомобіль, були особистою приватною власністю [PERSON], оскільки вони були подаровані. В судове засідання [PERSON] не з'явився, проте присутній його представник [PERSON], підтримав позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував просив відмовити в їх задоволенні. Суд, вислухавши представників позивача, відповідача, свідків, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимог [PERSON] підлягають частковому задоволенню та зустрічні вимоги [PERSON] також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбу з 08.05.1992 року. Шлюб розірвано рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2013 року. Відповідно до договору купівлі - продажу 20 червня 2000 року [PERSON] придбав 39/100 частин жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованого в [ADDRESS]. У договорі також зазначалося, що на земельній ділянці, розташований жилий будинок літ. „А-1", з прибудовами, дерев'яний, обкладений цеглою, житловою площею 38,8 кв.м та надвірні будівлі при цьому: льох літ. В,Г, вбиральні літ. Н,Е, сарай літ. И, огорожа № 1,3,5,6,7. Спірний житловий будинок, як повідомив в судовому засіданні представник [PERSON], і на теперішній час належить на праві власності останньому, при цьому суду для огляду було надано оригінал технічного паспорту та оригінал договору купівлі - продажу від 20 червня 2000 року даного будинку. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі СК України) передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма права, передбачена ст. 60 СК України, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності і це означає, що 39/100 частин будинку [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктами права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, одержані одним із подружжя. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. В розумінні ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України, спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, сторони мають рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном і частки майна дружини та чоловіка є рівними. В судовому засіданні представник [PERSON] повідомляв, що на теперішній час будинок має певні прибудови, які належним чином не введенні в експлуатацію. Проте предметом спору є визнання права власності за [PERSON] на ідеальну частку у спільному майні подружжя, яке було придбано станом на 20 червня 2000 року, без його реального поділу. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати ( виключені з цивільного обороту), не залежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Доводи на які посилається [PERSON] у позові та її представник в судовому засіданні не можуть бути підставою для збільшення частки останньої у даному будинку, а тому суд вважає, що частки подружжя є рівними. Що стосується вимог позивачки про стягнення грошової компенсації вартості автомобіля Suzuki Grand Vitara, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], то вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. [PERSON] на праві власності належав автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який за оплатним договором комісії від 16.05.2012 року був переданий [PERSON]. В судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON], який попереджений про кримінальну відповідальність пояснив, що за договором комісії від 16.05.2012 року він отримав автомобіль Suzuki Grand Vitara, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. При оформленні договору був присутній не тільки [PERSON], а також його дружина [PERSON]. Грошові кошти за автомобіль ним передавалися подружжю [PERSON], грошові кошти рахували, як [PERSON], так і його дружина [PERSON]. Крім того, свідок пояснив, що автомобіль Suzuki Grand Vitara, який він бажав придбати йому показувала саме [PERSON]. Пояснення свідка стороною позивача за первісним позовом спростовані не були. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що автомобіль за оплатним договором комісії було передано [PERSON], грошові кошти від продажу якого було витрачені на потреби сім'ї. Тобто вказаний автомобіль було продано в шлюбі, і [PERSON] про даний факт була повідомлена. Позивачка в судовому засіданні не довела той факт, що вона не була повідомлена про продаж вказаного автомобіля. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Що стосується вимог [PERSON] про стягнення на його користь грошової компенсації вартості ? частини автомобілю Пежо, 2010 року випуску в розмірі 70 712 грн. 98 коп., що за офіційним курсом на час ухвалення рішення дорівнює 6000 доларам США, то вони підлягають частковому задоволенню. Автомобіль Пежо, 2010 року випуску був зареєстрований на [PERSON] з 20.07.2010 року, знятий з обліку 30.08.2013 року. Як пояснив в судовому засіданні представник [PERSON] автомобіль дійсно було продано без згоди [PERSON], та грошові кошти за його відчуження були витрачені саме [PERSON], оскільки даний автомобіль є саме її особистою приватною власністю та було придбано у 2010 році за грошові кошти, які їй подарувала її матуся [PERSON] за договором дарування від 22.04.2010 року. Проте суд не приймає як належний доказ договір дарування грошових коштів від 22.04.2010 року, оскільки договір не посвідчений нотаріусом, хоча цього ж дня 22.04.2010 року, перебуваючи у нотаріуса була продана квартира [PERSON], у зв'язку з чим викликає сумніви щодо оформлення договору дарування грошей в сумі 192 000 грн. в простій письмовій формі. Крім того, допитана в якості свідка [PERSON] пояснювала, що грошові кошти за продаж своєї квартири вона подарувала своїй доньці, проте гроші віддала своєму зятю [PERSON], оскільки це була сім'я. У порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Доводи про те, що автомобіль є особистою власністю [PERSON], оскільки він придбаний за кошти, які належали їй особисто, не можуть бути прийняті до уваги судом. Матеріали справи не містять переконливих, належним та допустимих доказів того, що автомобіль Пежо був придбаний за особисті кошти [PERSON], які вона отримала в дар від [PERSON], тому суд відносить вказане майно до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що відповідачка здійснила продаж автомобілю Пежо без згоди [PERSON] та не виплатила йому певної грошової компенсації від продажу автомобілю, суд дійшов висновку про те, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки автомобіль придбаний у період шлюбу й за подружні кошти, та вважає необхідним стягнути грошову компенсацію на користь [PERSON]. Крім того, відповідно до п. 30 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Питання про розподіл судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial