Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості, в обґрунтування якого покликався на те, що згідно до кредитного договору №281/2008, укладеного 12.02.2008р. між ВАТ КБ «Надра» та відповідачем [PERSON] , остання отримала кредит в сумі 20340,00 дол. США зі сплатою 12,39% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 10.02.2017 року. Зобов`язання за вказаним кредитним договором були забезпечені договорами поруки від 12.02.2008 року укладеними між ВАТ КБ «Надра» з одного боку та відповідачами [PERSON] та [PERSON] з іншого боку. Однак, відповідачі взяті на себе зобов`язання не виконали в повному обсязі у зв`язку з чим станом на 16.08.2017 року заборгованість по кредиту становить 9920,21 дол. США, що еквівалентно 253940,31 грн. на момент звернення до суду із відповідним позовом, які позивач разом із понесеними судовими витрати по справі просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів. Представник позивача в судове засідання не з`явився, однак в позовній заяві зазначив, що не заперечує проти розгляду справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином про дату та час судового розгляду, про причини неявки суд не повідомляли. Окрім того відповідач [PERSON] подала суду відзив в якому просила відмовити у задоволенні позову, в тому числі і з підстав пропуску позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає наступне. Згідно до вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 12.02.2008р. між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] був укладений кредитний договір №281/2008 (а.с.28-32), за яким остання отримала кредит в сумі 20340,00 дол. США зі сплатою 12,39% річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 10.02.2017 року, цільове використання кредиту : проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №388 від 12.02.2008 року. З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання, що виникло на підставі вказаного вище договору між ВАТ КБ «Надра» (кредитор) та відповідачем [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки б/н від 12.02.2008р., за яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору №281/2008 в тому об`ємі, що і позичальник та нести солідарну з боржником відповідальність перед кредитором (а.с. 24-25). А також 12.02.2008 року між ВАТ КБ «Надра» (кредитор) та відповідачем [PERSON] (поручитель) було укладено договір поруки б/н за яким поручитель зобов`язався перед кредитором відповідати за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, що витікають з кредитного договору №281/2008 в тому об`ємі, що і позичальник та нести солідарну з боржником відповідальність перед кредитором (а.с. 26-27). Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. В ст. 530 ЦК України вказано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.7-10) відповідач порушував графік погашення заборгованості, кредит вчасно не сплачував та внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 16.08.2017р. відповідач, згідно до поданого позивачем розрахунку має непогашену заборгованість перед позивачем в розмірі 9920,21 дол. США, що еквівалентно 253940,31 грн. з яких: 5925,67 дол. США, що еквівалентно 151686,96 грн. - заборгованість по тілу кредиту, 1954,67 дол. США, що еквівалентно 50036,19 грн. - заборгованість по відсотках та 2039,87 дол. США, що еквівалентно 52217,16 грн. - заборгованість по пені за порушення строку сплати ануїтетного платежу. Відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителів в солідарному порядку. Суд зазначає наступне. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина перша статті 1048 ЦК України). Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав і надав позичальниці кредит у розмірі 20340,00 дол. США під 12,39% річних у валюті отриманого кредиту, а позичальниця належно умови кредитного договору не виконувала, внаслідок чого утворилася заборгованість. Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частини перша та друга статті 533 ЦК України). Щодо вимог позивача до відповідачів -поручителів про стягнення заборгованості в солідарному порядку за кредитним договором, то суд констатує наступне. Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Правові наслідки порушення зобов`язання, забезпеченого порукою, визначені у статті 554 цього кодексу. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Згідно зі змістом пунктів 5.2-5.3 договорів поруки від 12.02.2008 року останні набрали чинності з моменту їх підписання сторонами та діють до належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, тобто до повного припинення всіх зобов`язань за кредитним договором чи договорів поруки. Суду не надано жодних доказів, що позивач пред`являв будь-які письмові вимоги до поручителів, а до суду із позовом звернувся 07 березня 2018 року, який в суд надійшов 13.03.2018 року. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина другастатті 252 ЦК України). Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань за основним договором або до припинення всіх зобов`язань поручителя за договором поруки, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24 вересня 2014 року у справі №6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі №6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі №6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі №6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі №644/6558/15-ц, а також висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі №2-1169/11). Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі №6-2662цс15). У пункті 1.4 кредитного договору передбачений строк повернення кредиту - 10.02.2017 року, а в пункті 3.3.4 встановлено кінцевий термін повернення кредиту - 10.02.2017 року. При цьому строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальниця була зобов`язана згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Тому за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (пункт 84 постанови ВП ВC від 19 червня 2019 року у справі №523/8249/14-ц). В той же час позивач пред`явив позов до поручителів за сплином більш як одного року з моменту кінцевого строку повернення кредиту, який за довговором визначено 10.02.2017 року, а саме 07.03.2018 року, і більш як через три роки з моменту останньої сплати позивачем за своїми зобов`язаннями, яка відповідно до розрахунку заборгованості відбулась 12.01.2015 року (а.с.7). Відтак суд приходить до переконання, що позовні вимоги до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , як поручителів про солідарне стягнення заборгованості є безпідставними і у їх задоволенні необхідно відмовити через припинення поруки. Щодо стягнення заборгованості з відповідача-позичальника, то суд зазначає таке. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості за кредитом, відсотками та пенею, в тому числі і нарахованих після спливу передбаченого договором строку кредитування. У даній справі сторони погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві до 10 числа кожного місяця кошти у сумі 315,34 дол. США (щомісячний платіж) упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов`язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов`язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 10 лютого 2017 року включно. Відповідач визнає вимогу щодо стягнення з нього на користь позивача 5925,67 дол. США - заборгованості по тілу кредиту, а відтак зазначена вимога не потребує окремого доказування і підлягає до задоволення. Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування то слід вказати таке. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 ("Позика. Кредит. Банківський вклад"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий до 10 лютого 2017 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 10 лютого 2017 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 10 числа кожного місяця. Починаючи з 11 лютого 2017 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 10 лютого 2017 року позивач не міг такі проценти нараховувати. Врвховуючи свободу договору і те, що сторонни погодили строк позовної давності у 10 років, то суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості за відсотками, нарахованами до 10 лютого 2017 року, а відтак сума заборгованості по відсоткам підлягає зменшенню з 1954,67 дол. США до розміру 1612,06 дол. США (1954,67- 342,61=1612,06), отож вказана вимога підлягає до часткового задоволення. Щодо вимог про стягнення неустойки. Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Оскільки позивач подав розрахунок пені за період з 18.08.2016 року по 15.08.2017 року, а з позовом в суд звернувся 07.03.2018 року, який в суд надійшов 13.03.2018 року, то розрахована сума пені в розмірі 2039,87 дол. США підлягає до зменшення в межах спеціальної позовної давності (за період з 16.08.2016 року по 12.03.2017 року в сумі 1180,38 дол. США) і до стягнення з позивача на користь відповідача підлягає сума пені, що становить 859,49 дол. США (2039,87-1180,38=859,49) за період з 13.03.2017 року по 15.08.2017 року, згідно до поданого розрахунку (а.с. 10). А відтак і вказана вимога підлягає до часткового задоволення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення, а тому з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь позивача заборгованість в загальній сумі 8397,22 дол. США, що еквівалентно 206051,30 грн. (офіційний курс НБУ 2453,8038 грн. за 100 дол. США https://bank.gov.ua/markets/exchangerates?date=15.10.2019&period=daily) з яких: 5925,67 дол. США, що еквівалентно 145404,32 грн. - заборгованість по тілу кредиту; 1612,06 дол. США, що еквівалентно 39556,79 грн. - заборгованість по відсотках та 859,49 дол. США, що еквівалентно 21090,19 грн. - заборгованість по пені за порушення строку сплати ануїтетного платежу. В задоволенні решти вимог позову слід відмовити, з підстав, що вище наведені у мотивувальній частині рішення суду. В зв`язку з частковим задоволенням позову, судові витрати покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, згідно до ст. 141 ЦПК України .

Outcome: partial