Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.07.2019, відкрито провадження по справі. До суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, яка прийнята судом. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 25.10.2006 відповідачі надала розписку, згідно з якою вони отримала від позивача 70000,00 доларів США в рахунок оплати за купівлю квартири [ADDRESS] із зобов`язанням після зняття арешту продати позивачу житло за ціною, еквівалентною 70000 доларів США. Позивач вважає, що відповідачі набули грошові кошти без достатньої підстави, відповідно до ст. 1212 ЦК України. У зв`язку з викладеним позивач просить суд стягнути з [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах на користь [PERSON] кошти в розмірі 700000,00 доларів США, що за офіційним курсом долара США до гривні, встановленим НБУ станом на 28.11.2014 (1дол.США = 14,969 гривень) становить 1047830,00грн та судові витрати. В матеріалах справи міститься відзив від [PERSON] відповідно до якого зазначено, що грошові кошти не були набуті [PERSON] безпідставно, оскільки їх набуття відповідачкою відбулося в порядку виконання договірного зобов`язання, а тому посилання позивача на положення ст. 1212 ЦК України є безпідставним. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих коштів та подав до суду заяву про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності з тих підстав, що правовідносини виникли між сторонами 25.10.2006, а з даним позовом до суду позивач звернувся лише у 2014 році. У зв`язку з викладеним відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. В матеріалах справи міститься відповідь на відзив від позивача [PERSON] відповідно до якого зазначено, що у відзиві відповідач зазначила, що юридичною підставою заявленого позову позивачем визначено статтю 1212 Цивільного кодексу України, заявлений позивачем на підставі ст. 1212 ЦК України позов не може бути задоволений судом, так як відносини, з приводу яких виник спір між сторонами, мають під собою договірне начало. Варто зауважити, що відповідач зазначає не про договірний характер відносин, з приводу яких виник спір між сторонами, а про певне договірне начало. Позивач під договірним началом розуміє щось, що передує договірним відносинам, тобто дії, які мають значення для укладання договору в майбутньому. Щодо твердження відповідача про те, що позовна заява, на яку подається відзив, подана з пропуском строку позовної давності, можемо лише зазначити, що відповідно до ч. 2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. А оскільки позовна заява позивачем заново не подавалась і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції за ухвалою суду касаційної інстанції, вважаємо недоречним говорити про пропуск позовної давності. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 05.11.2019 було вирішено залучити в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 05.11.2019, витребувано у Комунального підприємства Київської міської ради «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» інформацію та засвідчені копії документів, а саме: про право власності та інші права [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з 01.10.2006 по 01.01.2013; про припинення права власності та інших прав [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] з 01.10.2006 по 01.01.2013; про накладення (наявність) арешту на квартиру [ADDRESS] з 01.10.2006 по 01.01.2013. 13.12.2019 до суду надійшов лист від Комунального підприємства Київської міської ради «КИЇВСЬКЕ МІСЬКЕ БЮРО ТЕХНІЧНОЇ ІНВЕНТАРИЗАЦІЇ» на виконання Ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 05.11.2019, відповідно до якого зазначено, що у період з 01.10.2006 по 01.01.2013 за адресою: в [ADDRESS] на праві власності була зареєстрована: 4/9частина - [PERSON] , 1/3частина - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.10.1999; 2/9частина - [PERSON] (1/9ч.), [PERSON] (1/9ч.) на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31.01.2006, далі право власності перейшло та зареєстровано за [PERSON] на 1/9частину [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 06.12.2006, після [PERSON] на 1/9частину [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 15.10.2008. Представник позивача - адвоката Лиховида М.С. в судових засіданнях підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, про день, місце та час судових засідань повідомлялась за адресою в позовній заяві, як фактичне місце знаходження ( [ADDRESS] ), однак до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв`язку з цим відповідача було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, про день, місце та час судових засідань повідомлялась за адресою реєстрації, відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області ( [ADDRESS] ), однак до суду повернувся конверт з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв`язку з цим відповідача було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». Під час перебування цивільної справи (номер провадження 754/19899/14, номер справи 2/754/1900/20) в провадженні судді Деснянського районного суду міста Києва Бабко В.В., відповідачами у встановлений законом строк до суду не подано відзиву на позовну заяву та будь-яких заяв або клопотань не надходило. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідачів, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши представника позивача, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 06.10.1999 між [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина [PERSON] (продавці) та [PERSON] , [PERSON] (покупці) укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого продавці продали належну їм на праві власності, а покупці купили квартиру [ADDRESS] , в слідуючих частинах: [PERSON] -2/3 частини квартири, [PERSON] -1/3 частина квартири, договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горяцновою Т.К., зареєстровано в реєстрі за № 3960. 25 жовтня 2006 року позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] та неповнолітня на той час [PERSON] склали розписку, відповідно до змісту якої [PERSON] та [PERSON] отримали від [PERSON] в рахунок оплати за купівлю квартири [ADDRESS] грошові кошти у розмірі 70000,00 доларів США для придбання квартири [ADDRESS] . Згідно умов вказаної розписки, [PERSON] і [PERSON] зобов`язувались після закінчення судових справ, що пов`язанні з квартирою [ADDRESS] , зняття з неї арешту, відчуження (переоформлення) 2/9 частин квартири у [PERSON] і [PERSON] протягом одного місяця продати квартиру [ADDRESS] позивачу за ціною, еквівалентною 70 000 доларів США. 06.12.2006 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу 1/9 частини квартири, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив 1/9 частину квартиру [ADDRESS] , договір посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Прядко Т.А., зареєстровано в реєстрі за № 5-2384. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15.10.2008, виданого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 6у-312, майна [PERSON] , яка померла [INFO] , зазначено, що [PERSON] , як спадкоємцю зазначеного в заповіті майна видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/9 частину квартири [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2009 року, задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу та стягнуті з останньої на користь позивача грошові кошти в сумі 535 500,00грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2010 року, Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2009 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Під час нового розгляду справи позивач змінив предмет позову та просив визнати правочин, укладений 25 жовтня 2006 року між ним та [PERSON] недійсним, як такий, що був вчинений під впливом обману, а також стягнути завдані йому збитки в розмірі 1 120 000грн. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання договору недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19 грудня 2011 року залишено без розгляду у зв`язку з неявкою позивача. У березні 2011 року [PERSON] звернулась до [PERSON] з позовом про визнання правочину, укладеного у формі розписки від 25 жовтня 2006 року, недійсним, який ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2011 року залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2011, позов [PERSON] задоволено та визнано недійсним як такий, що вчинений під впливом обману, правочин - договір позики, оформлений розпискою, укладений 25 жовтня 2006 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] з відшкодування збитків у розмірі 1 120 000грн. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 05.07.2012, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.12.2011 скасовано та постановлено нове, яким у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання договору недійсним, стягнення збитків відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 25.07.2012 скасовано арешт на 5/9 частину квартири [ADDRESS] , а також на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , що належать на праві приватної власності [PERSON] . Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справі від 25.09.2013, касаційну скаргу [PERSON] на рішення апеляційного суду м. Києва від 05.07.2012, відхилено, Рішення апеляційного суду м. Києва від 05.07.2012 - залишено без змін. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.2015 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно отриманих коштів в розмірі 70000 доларів США, що еквівалентно станом на 28.11.2014 за курсом НБУ становить 1047830,00грн. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21.10.2015, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.2015 залишено без змін. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.12.2017, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.2015 та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 21.10.2015 скасовано та направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.07.2018 у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 07.11.2018, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.07.2018 скасовано, ухвалено нове у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів відмовлено. Постановою Верховного суду від 05.06.2019, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18.07.2018 та постанову Київського апеляційного суду від 07.11.2018 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначені висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 13 грудня 2017 року № 6-996 цс 17. Судом установлено, що [PERSON] , [PERSON] отримали кошти від [PERSON] в розмірі 70000,00дол. США в рахунок оплати за купівлю квартири [ADDRESS] для придбання квартири [ADDRESS] . Однак [PERSON] і [PERSON] отримавши грошових коштів на придбання квартири від позивача, що було оформлено розпискою, зобов`язання перед позивачем не виконали, не передали позивачу в рахунок оплати квартиру [ADDRESS] , договір купівлі-продажу зазначеної квартири не оформили, що вказує на набуття і збереження відповідачами майна за рахунок позивача без достатньої правової підстави. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, застосування у кожному конкретному випадку положень статей 1212 ЦК України залежить від обставин, за яких грошові кошти передавалися відповідачу. Наявність між сторонами договору, який є нікчемним або який визнано недійсним, виключає можливість стягнення переданих на його виконання коштів на підставі статті 1212 ЦК України. У тому разі, якщо договір між сторонами не був укладений, тобто правова підстава передачі коштів у момент їх передачі відсутня, до правовідносин застосовується стаття 1212 ЦК України. Отже судом установлено, що відповідачі одержали від позивача грошові кошти у сумі 70000,00доларів США в рахунок оплати за покупку квартири та в подальшому оформити договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , що на той час не виявлялось можливим, оскільки зазначена квартира перебувала під арештом, однак у подальшому договір купівлі-продажу квартири укладений не був, таким чином суд дійшов до висновку про набуття відповідачами коштів за відсутності для цього правових підстав, а тому обґрунтовано зазначено позивачем про стягнення вказаної суму відповідно до статті 1212 ЦК України. Доводи [PERSON] , викладені у заяві про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, пропущення позивачем позовної давності при поданні цього позову, суд відхиляє, з таких підстав. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (статті 256, 257 ЦК України). Згідно зі статтею 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд оцінивши зміст судових рішень, ухвалених у ініційованих [PERSON] і [PERSON] судових процесах, дійшов висновку про те, що після постановлення Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справі від 25.09.2013, позивач остаточно встановив неможливість отримання у свою власність квартири [ADDRESS] і безпідставність набуття і збереження відповідачем коштів у сумі 70000,00доларів США. А з даним позовом позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва 01.12.2014, що в межах строку звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Постанова від 23.03.2016 Верховного Суду України в справі № 6-2978цс15 передбачає, коли особа отримала грошові кошти та зобов`язалась передати у майбутньому у власність надавала коштів квартири, що було оформлено розпискою, проте договірні зобов`язання не виконувались, квартири у власність не передались, грошові кошти не повертались, то особа набула грошові кошти без достатніх правових підстав та не повернула їх у зв`язку з чим обґрунтованим є висновок про наявність підстав для стягнення цих коштів за ст. 1212 ЦК України. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним існування умов, які є підставою для виникнення зобов`язання з безпідставного придбання майна. Таким чином зважаючи на те, що відповідачі безпідставно збагатився за рахунок позивача, порушені права останнього підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення грошової суми. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов до такого. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Зокрема, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору від 26.09.2019 Адвокатським об`єднанням «Правопріоритет» (попереднє найменування Адвокатське об`єднання «ДІ ЕС ПІ»), що в подальшому іменується як «Об`єднання», в особі керуючого партнера Лиховида М.С., який діє на підставі статуту та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги №1/26. Також, 26.12.2019 між Адвокатським об`єднанням «Правопріоритет» (попереднє найменування Адвокатське об`єднання «ДІ ЕС ПІ»), в особі керуючого партнера Лиховида М.С., який діє на підставі статуту та [PERSON] укладено додаткову угоду № 1 до договору № 1/26 про надання правової допомоги. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано опис виконаних робіт в судовій справі 754/19899/14, звіт про виконання договору 1/26 про надання правової допомоги від 26.09.2019, копію акту № ОУ-0000145 від 23.12.2019, копію рахунку-фактури № СФ-0000150 від 23.12.2019, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 27.12.2019, копію акту № ОУ-0000157 від 27.02.2020, копію рахунку-фактури № СФ-0000162 від 27.02.2020, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 02.03.2020, копію акту № ОУ-0000166 від 06.04.2020, копію рахунку-фактури № СФ-0000172 від 06.04.2020, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 08.04.2020, копію акту № ОУ-0000177 від 29.05.2020, копію рахунку-фактури № СФ-0000182 від 29.05.2020, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 28.07.2020, копію дублікату квитанції № 0.0.1783577566.1 від 27.07.2020 АТ КБ Приватбанк, копію акту № ОУ-0000189 від 30.07.2020, копію рахунку-фактури № СФ-0000194 від 30.07.2020, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 20.08.2020, копію акту № ОУ-0000195 від 28.09.2020, копію рахунку-фактури № СФ-0000200 від 28.09.2020, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 30.09.2020, копію дублікату квитанції № 0.0.1854531349.1 від 30.09.2020 АТ КБ Приватбанк, копію акту № ОУ-0000215 від 04.12.2020, копію рахунку-фактури № СФ-0000220 від 04.12.2020, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 07.12.2020, копію дублікату квитанції № 0.0.1932868276.1 від 07.12.2020АТ КБ Приватбанк, копію акту № ОУ-0000225 від 20.01.2021, копію рахунку-фактури № СФ-0000230 від 20.01.2021, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 21.01.2021, копію дублікату квитанції № 0.0.1987910530.1 від 21.01.2021 АТ КБ Приватбанк, копію акту № ОУ-0000237 від 19.03.2021, копію рахунку-фактури № СФ-0000242 від 19.03.2021, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 19.03.2021, копію дублікату квитанції № 0.0.2059497313.1 від 19.03.2021 АТ КБ Приватбанк, копію акту №ОУ-0000251 від 18.05.2021, копію рахунку-фактури № СФ-0000256 від 18.05.2021, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 19.05.2021, копію дублікату квитанції № 0.0.2130976424.1 від 19.05.202 АТ КБ Приватбанк, копію акту № ОУ-0000268 від 04.08.2021, копію рахунку-фактури № СФ-0000273 від 04.08.2021, копію витягу з виписки по рахунку [NUMBER] в АТ «АЛЬФА-БАНК» за 04.08.2021, копію дублікату квитанції № 0.0.2219560077.1 від 04.08.2021 АТ КБ Приватбанк. Однак при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 24000,00грн відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, та не суперечить принципу розподілу таких витрат. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги є підставними і обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене, відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, беручі до уваги задоволення позовних вимог з відповідачів слід стягнути 24000,00грн, а саме по 12000,00грн понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді та стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 3654,00грн, а саме по 1827,00грн.

Outcome: approved