Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

До суду звернулася з позовною заявою [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовується тим, що вона народилася [INFO] у с. Білозірське Добропільського району Донецької області. ЇЇ батьками є [PERSON] та [PERSON] . Протягом останнього часу її сім`я проживала в с. Попівка Конотопського району Сумської області. Вона має брата [PERSON] та сестру [PERSON] . Відповідачка про справі є дочкою її сестри, а їй племінницею. Батько давно помер і матір проживала у власному будинку [ADDRESS] , або у її сестри. Вона підтримувала з матір`ю добрі стосунки, надавала їй необхідну допомогу. Влітку 2018 року мати вадко хворіла і знаходилась на лікуванні у неврологічному відділенні Конотопської ЦРЛ. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері вона дізналась про заповіт, якій матір склала 12.07.2018 року, згідно якого все майно заповіла відповідачці. Позивачка вважає заповіт недійсним, оскільки вважає що відповідачі , скориставшись хворобливим станом матері сфальсифікували заповіт. Просить визнати заповіт недійсним. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] , кожен окремо, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала в повному обсязі. Представник Попівської сільської ради в судове засідання не з`явився, надали заяву про розгляд справи без їх участі проти позовних вимог не заперечують (а.с.60). Третя особи: [PERSON] в судове засідання на з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду (а.с.65). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] померла матір позивачки [PERSON] , про що видано свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (а.с. 6,7). За життя [PERSON] склала заповіт, яким розпорядилась , що все майно на випадок її смерті заповіла онуці [PERSON] . Даний заповіт був засвідчений секретарем виконкому Попівської сільської ради Конотопського району сумської області та зареєстрований в реєстрі № 104, що підтверджується копією заповіту та витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.8,10). 17.10.2019 року приватним нотаріусом Мусієнко В.В. була заведена спадкова справа № 227/2019 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.11). Згідно довідки виконкому Попівської сільської ради № 137 від 11.03.2020 року [PERSON] , який помер [INFO] був зареєстрований та проживав в [ADDRESS] . Спадщину після його смерті прийняла дружина - [PERSON] (а.с.12). З довідки виконкому Попівської сільської ради № 138 від 11.03.2020 року вбачається, що [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] . Разом з нею на день її смерті були зареєстровані, але не проживали: син - [PERSON] , правнука - [PERSON] . Фактично [PERSON] постійно проживала без реєстрації з дочкою - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Згідно довідки КНП КМР «Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка М.Давидова» [PERSON] , 1938 року народження, мешканка с. Попівка, перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з 23.10.2017 року по 03.11.2017 року (а.с.20) Приватний нотаріус Мусієнко В.В. листом від 03.02.2021 року №27/01-16 повідомила суд, що після померлої [INFO] [PERSON] заведена спадкова справа № 227/2019 на підставі заяви про прийняття спадщини за заповітом, поданої [PERSON] [INFO] . Спадкоємці, які відповідно до ст. 1241 ЦК мають право на обов`язкову частку у спадщині, з заявами про її прийняття до нотаріуса не зверталися. Донька померлої - [PERSON] 20.02.2020 року подала нотаріусу заяву про прийняття спадщину за законом, але вона не є спадкоємцем відповідно до ст.ст. 1223,1241 ЦК України. Син померлої - [PERSON] , який на час відкриття спадщини був зареєстрований та постійно проживав в одному будинку зі спадкодавцем також не є спадкоємцем відповідно до ст.ст. 1223,1241 ЦК України (а.с.53). Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Згідно з частинами першою, другою ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Чинність заповіту пов`язується законом із дотриманням вимог щодо його форми і посвідчення (ст. 1257 ЦК). При цьому невідповідність заповіту вимогам закону означає його нікчемність. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 статті 207 ЦК. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251 - 1252 ЦК. Заповіти підлягають державній реєстрації. Тобто, необхідно визначити необхідні вимоги до заповітів передбачені законом і недодержання цих вимог є підставою для визнання заповіту недійсним. До них відносяться: - письмова форма заповіту; - зазначення в заповіті місця та часу його складання; - заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем; - у разі, якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 ЦК, а саме: якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа; підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє; підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє. - заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 ЦК; - якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ч. 2 абз 3 ст. 1248 ЦК); - передбачається, у випадках передбачених ч. 2 абз 3 ст. 1248 ЦК і ст.1252 ЦК присутність не менш як двох свідків; - свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому; - у текст заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч. ч. 5, 6 ст. 1253 ЦК). Відповідно до ст. 1257 ЦК, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Поняття "нікчемність правочину" застосовується у статтях 27, 215 ЦК. Відповідно до ст. 27 ЦК нікчемним є правочин, який обмежує можливість фізичної особи мати незаборонені законом цивільні права і обов`язки. У ст. 215 ЦК встановлений зв`язок між поняттями "нікчемний" та "недійсний, тобто недійсним є заповіт якщо його недійсність передбачена законом (нікчемний заповіт). Тобто, у разі складання заповіту представником заповідача або посвідчення його не уповноваженою особою, а також дотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту, такий заповіт не повинен виконуватися і наступає спадкування за законом. У відповідності до 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо в книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. За змістом ст.ст. 203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених Цивільним Кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Порядок складення заповіту регламентований главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 1, згідно якої, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Визнання судом недійcними правочинів укладених в силу обману регулюється ст. 230 ЦК України. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман - це навмисне введення в оману сторони правочину іншою стороною або особою, в інтересах якої вчиняється правочин. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Наявність умислу в діях відповідачки, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Згідно з роз`ясненнями, які містяться у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до змісту ст. 230 ЦК України та роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 норми цієї статті не застосовуються до односторонніх правочинів, якими зокрема є заповіт. За таких обставин, відсутні підстави для визнання заповіту недійсним в порядку ст. 230 ЦК України. Як встановлено судом, позивач просить визнати недійсним, посвідчений 12.07.2018 року секретарем Попівської сільської ради [PERSON], заповіт від 12.07.2018 року [PERSON] на користь [PERSON] вказуючи на фальсифікацію підпису заповідача, оскільки підпис від імені заповідача вичинений іншою особою. [PERSON] 12 .07.2018 року склала заповіт на належне їй майно на ім`я відповідача - онуки [PERSON] . Цей заповіт, відповідно до вимог ч.2 ст.1247 ЦК власноручно підписано заповідачем і посвідчено уповноваженою на те особою - секретарем Попівської сільської ради [PERSON] Заповіт було записано зі слів [PERSON] за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера). При цьому, згідно до вимог ч.2 ст.1248 ЦК, заповіт перед підписанням було прочитано заповідачем вголос, про що відображено в його тексті. Зареєстровано в реєстрі за № 104. [PERSON] померла, [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть «Повторно» серії [NUMBER] , виданим Конотопським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області 02.10.2019 року. Суд вважає безпідставними доводи в частині сумнівів належності заповідачу підписів у заповіті, журналі реєстрації та написання особисто в тексті заповіту: «Мною [PERSON] текст заповіту прочитано вголос і власноручно підписано», оскільки перевірка цієї обставини можлива лише шляхом призначення певної експертизи виключно за клопотанням сторін. Ухвалою суду від 22.10.2020 року за клопотанням представника позивача у справі було призначено судову посмертну почеркознавчу експертизу на вирішення якої було поставлено питання: «Чи виконано підпис, а також рукописний текст у заповіті від 12 липня 2018 року зареєстрованого в реєстрі за №104, посвідченого секретарем виконкому Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] чи іншою особою?». Проте, 04.01.2021 року експертом направлено повідомлення про неможливість проведення судової експертизи № 19/119/6/7/1-63, оскільки до експертної установи не було надано оригіналу досліджуваного документа т а зразків почерку та підпису [PERSON] , рахунок від 16.11.2020 року № 96 не сплачений. Водночас, факт про те, що [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу, розуміючи значення своїх дій, на випадок смерті зробила розпорядження: все її майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що вона за законом матиме право і що буде належати їй на момент смерті заповіла онуці [PERSON] , [INFO] , підтверджується і наданими у судовому засіданні показами свідка. Так, допитана у судовому засіданні у якості свідка секретар виконкому Попівської сільської ради Конотопського району Сумської області [PERSON] , пояснила, що встановивши особу заповідача за паспортом, поспілкувалась із нею та з`ясувала її дійсну волю. Текст заповіту було виготовлено нею технічним способом та після його прочитання та підписання [PERSON] було посвідчено. Зазначила, що [PERSON] розуміла значення своїх дій, говорила чітко, висловлювала свою думку, її фізичний стан був хороший, волевиявлення було добровільним. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Однак, ні позивачем, ні його представником під час розгляду справи не подано доказів того, що [PERSON] зробила даний заповіт всупереч своїй волі чи здійснила його не розуміючи значення своїх дій, чи під впливом збиваючих факторів. Як і ненадано суду будь-яких доказів, які б свідчили про те, що [PERSON] не могла прочитати самостійно заповіт та не підписувала його, а також, що даний заповіт складено із порушенням вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203, 1247 ЦК України Також не надано позивачем належних та допустимих доказів щодо підготовки секретарем тексту заповіту зі слів сторонніх осіб суду не представлено, як не надано доказів на спростування факту встановлення особи [PERSON] та роз`яснення їй прав. Згідно з приписами статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд на підставі наявних у справі доказів не встановив наявність необхідних у цій справі обставин, які підлягають обов`язковому встановленню для задоволення заявлених позовних вимог. З огляду на все викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі у зв`язку з недоведеністю наявності таких позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed