Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

12.03.2019 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] [PERSON] до Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Донецька залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі за 2016 рік у сумі 3277,55 грн., зобов'язання нарахування єдиного соціального внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та подання звіту до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску за період лютий-червень 2016 року. Судові витрати просить покласти на відповідача(а.с.3-7). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебував в трудових відносинах з відповідачем до 30.06.2017, звільнений за п.5ст.36 КЗпП України у звязку з переведенням до РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». При звільненні за переводом відповідач частково виконав обов'язки щодо погашення заборгованості із заробітної плати за період лютий-червень 2016 року у сумі 24346,61 грн. Залишок до сплати становить 3277,55 грн. Крім того, відповідач прийняв на себе зобов'язання по сплаті заробітної плати, податків, зборів та єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, але у порушення вимог ч.2 ст. 6 Закону № 2464 не виконав обов'язків щодо подачі звітності до органу доходів і зборів, в результаті чого позивач позбавлений права на зарахування періоду з лютого по червень 2016 року включно, до страхового стажу, що необхідно для нарахування пенсії у належному обсязі. Ухвалою суду від 13.03.2019 відкрито спрощене позовне провадження по справі, призначено до судового розгляду без повідомлення сторін за наявникими у справі матеріалами(а.с.38-39). Представник відповідача, 01.04.2019 надав відзив на позовну заяву, просив у позові відмовити у повному обсязі(а.с.46-53). Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як передбачено\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1\~ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України\~передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст.\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу\~в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2\~ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач звернувся з позовною заявою до АТ «Українська залізниця»(юридична адреса: 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, код ЄДРПОУ 40075815). Відповідно до\~Постанови Кабінету Міністрів України від 31.10.2018 року №938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменованого його в акціонерне товариство «Українська залізниця», код ЄДРПОУ 40075815. Згідно до записів дублікату трудовій книжки АЕ № 333901 та вкладишу до нього АЕ № 120456, [PERSON] з 1985 року працював на різних посадах ст. Дебальцеве Донецької залізниці. 17.11.2014 прийнятий на посаду заступника начальника «Станція Дебальцеве-Сортувальна» Державного підприємства "Донецька залізниця"(а.с.13-28). «Станція Дебальцеве-Сортувальна» Державного підприємства "Донецька залізниця" реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» від 23.02.2012 р. № 4442-VI та постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"» від 25.06.2014 № 200. З позивачем продовжено дію безстрокового трудового договору у ВП «Станція Дебальцеве-Сортувальна» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця»(а.с.27-28). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ\~«Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ\~Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що АТ\~«Українська залізниця»\~є належним відповідачем у справі. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що\~ Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно\~ст. 97 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~КЗпП,\~Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем в трудових відносинах, при переведенні\~не отримаввсі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати та порушення відповідачем вимог ч.2 ст. 6 ЗУ «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 станом на 10.01.2018, виписку по картковому рахунку за період 01.09.2016-01.04.2017(а.с.29-36). Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України форми ОК-5, що була сформована 10.01.2018 відносно позивача йому були нараховані суми заробітної плати: за лютий 2016 року- 4413,51 грн.; березень 2016 року- 4327,88 грн., квітень 2016 року- 3905,15 грн., травень2016 року-6002,26 грн.; червень 2016 року- 4552,38 грн., всього - 23201,18 грн.(а.с.33). Згідно даних Лиманської ДПІ Словянсько-Лиманського управління Головного управління ДФС у Донецькій області від 25.03.2019 вбачається, що сума нарахованого доходу(заробітна плата) за 1 квартал 2016 року позивача становить 12348,33 гривень, сума утриманого податку 2222,70 гривень, інформація за 2 квартал 2016 року- дані відсутні (а.с.44-45). Як слідує з виписки по картковому рахунку № 0040-26206502592876 (картка № 5168757357826025), що відкритий на ім'я [PERSON] [PERSON], ІПН [NUMBER], 21.10.2016 на рахунок позивача було перераховано заробітну плату у сумі 4986,00 грн., 09.11.2016 у сумі 4986,00 грн., 21.02.2017 третя частина за липень 2016 року у сумі 4986,00 грн. Згідно довідки наданої представником відповідача, про стан депонованої заборгованості по заробітній платі за період з 01.02.2016, сума прийнятої заборгованості по заробітній платі [PERSON] складає 18235,55 грн., сума виплаченої заборгованості -14958,00 грн., залишок до виплати складає 3277,55 грн.(а.с.53). Отже, з урахуванням отриманої суми 14958,00 грн., заборгованість з виплати заробітної плати [PERSON] складає 3277,55 грн.(з урахуванням утримань). Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що позивачем підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати у розмірі 3277,55 грн., а тому ці вимоги підлягають задоволенню повністю. Щодо вимог позивача про зобов'язання нарахування єдиного соціального внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та подання звіту до органу доходів і зборів за основним місцем обліку платника єдиного внеску за період лютий-червень 2016 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що він у зв'язку із проведенням реорганізації не набув прав та обов'язків, як правонаступник ДП «Донецька залізниця» та на підставу своїх заперечень посилався на лист ДФС України від 31.10.2017 № 16704/6/99-13-02-01-15, в якому зазначено що сплата єдиного внеску та подання Звіту регіональною філією «Донецька залізниця» за лютий-червень 2016 року за застрахованих осіб, які в цей період перебували в трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця» суперечить нормам Закону України від 08.07.2010 № 2464 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне страхування», АТ «Укрзалізниця» не є правонаступником ДП «Донецька залізниця»(а.с.46-51). Як зазначалося вище, КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ\~«Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту У даній справі предметом спору є заборгованість по заробітній платі за трудовим договором, який продовжив свою дію. Також, суд звертає увагу, що трудова книжка позивача не містить запису про звільнення у зв'язку із проведенням реорганізації. За таких обставин, суд дійшов висновку, що АТ «Укрзалізниця» є належним відповідачем по справі. Відповідно до\~ст. 67 Конституції України, кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Статтею 46 Конституції України\~передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у старості. Це право гарантується загальнообовязковим державним соціальним страхування за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій. Відповідно до абз. 1, 2 ст.1 Закону України «Про збір на обовязкове державне пенсійне страхування», платниками збору на обов'язкове державне пенсійне страхування є суб'єкти підприємницької діяльності незалежно від форм власності, їх об'єднання, бюджетні, громадські та інші установи та організації, об'єднання громадян та інші юридичні особи, а також фізичні особи; - субєкти підприємницької діяльності, які використовують працю найманих працівників; філії, відділення та інші відокремлені підрозділи платників податку, зазначених у пункті 1 цієї статті, що не мають статусу юридичної особи, розташовані на території іншої, ніж платник збору, територіальної громади. Статтею 1 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобовязані сплачувати єдиний внесок. Відповідно до ч. 6 ст.20 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», страхувальники зобовязані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Відповідно до частини 2\~ст.20 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Частинами 4, 5 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», визначено, що єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, не зменшені на суму відрахувань податків, інших обов'язкових платежів, що відповідно до закону сплачуються із зазначених сум, та на суми утримань, що здійснюються відповідно до закону або за договорами позики, придбання товарів та виплат на інші цілі за дорученням отримувача. Єдиний внесок нараховується на суми, зазначені в частинах першій і другій цієї статті, незалежно від джерел їх фінансування, форми, порядку, місця виплати та використання, а також від того, чи виплачені такі суми фактично після їх нарахування до сплати. Відповідно до ч.2 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. За приписами ч.5 ст.8 Закону України «Про облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску. Відповідно до пп.\~162.1.1\~та пп.\~164.2.1 Податкового кодексу України\~(далі\~ПКУ), до загального (місячного) оподатковуваного доходу працівника, як платника податку, включаються доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) йому за умовами трудового договору (контракту). Таким чином, згідно з нормами\~ПКУ, оподаткуванню підлягають усі виплати, які за трудовим законодавством підпадають під визначення заробітної плати, незалежно від того, яким чином вони виплачені. Податковий агент, згідно з\~пп. 14.1.180 ПКУ, зобов'язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений\~розділом IV ПКУ, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подавати податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому статтею\~18\~та розділом\~IV ПКУ. Частиною 4 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування» визначено, що обчислення єдиного внеску за минулі періоди, крім випадків сплати єдиного внеску згідно з частиною п'ятою статті 10 цього Закону, здійснюється виходячи з розміру єдиного внеску, що діяв на день нарахування (обчислення, визначення) заробітної плати (доходу), на яку відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. На одну застраховану особу допускається декілька записів у таблиці 6 додатка 4 до Порядку формування та подання страхувальниками звіту щодо сум нарахованого єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, затвердженого\~наказом Міністерства фінансів України від 14 квітня 2015 року N 435, якщо протягом одного звітного періоду застрахованій особі були здійснені нарахування виплат, у яких відрізняються база нарахування єдиного внеску та розміри ставок єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, згідно із Законом (додаток 2), а також якщо нарахування здійснювалися за поточні та майбутні (відпускні, допомога у звязку з вагітністю та пологами), за минулі (лікарняні, тимчасова непрацездатність та перебування у відпустці у звязку з вагітністю та пологами та нарахування сум заробітної плати (доходу) за виконану роботу (надані послуги), строк виконання яких перевищує календарний місяць, а також за відпрацьований час після звільнення з роботи або згідно з рішенням суду - середня заробітна плата за вимушений прогул) періоди». Згідно п. 3 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», застрахована особа має право вимагати від страхувальника сплати страхових внесків, у тому числі в судовому порядку. Відповідно до положень\~ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Судом встановлено, що відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON], наданих Пенсійним фондом України, встановлено, що позивачу були нараховані суми заробітної плати - за лютий 2016 року- 4413,51 грн.; березень 2016 року- 4327,88 грн., квітень 2016 року- 3905,15 грн., травень2016 року-6002,26 грн.; червень 2016 року- 4552,38 грн., всього - 23201,18 грн.(а.с.33), проте з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок (зазначено в правій частині колонки «НІ» (а.с. 33). Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що оскільки позивачу знаходячись в трудових відносинах з відповідачем була нарахована заробітна плата за період з лютого по червень 2016 року на загальну суму 23201,18 грн., але з цієї заробітної плати відповідачем не було сплачено єдиний соціальний внесок на позивача, як застрахованої особи, то це є порушенням прав позивача відповідно до законодавства України на оформлення, призначення та виплату у відповідному розмірі сум пенсій в органах ПФУ, яке вираховується із сум цих страхових внесків, які повинен був відраховувати відповідач, як роботодавець, в Пенсійний фонд України, тобто відповідач, як роботодавець який порушив трудове законодавство в частині своєчасності виплати заробітної плати позивачу, повинен сплатити єдиний соціальний внесок. Оскільки відповідач не виконав ці вимоги, то суд вважає за необхідне зобов'язати відповідача перерахувати до відповідних державних установ суми єдиного соціального внеску та сплатити цю суму єдиного соціального внеску на відповідний рахунок органу доходів і зборів за місцем обліку. Відповідно до частини 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1\~ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно п. п.1 п.2 ч. 2ст.\~4\~Закону України\~«Про судовий\~збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлена вимога майнового характеру про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати, та немайнового- щодо здійснення зобов'язальної дії, при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1536,80 грн.(768,40 грн. Х2). Також, слід наголосити, що відповідно до п. 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Але суд зазначає, що на підтвердження існуючої заборгованості з виплати заробітної плати позивачем суду були надані розрахунки заробітної плати, в яких зазначені суми до виплати, тобто після утримання сум податків і обов'язкових платежів. Відповідно до ч.1\~ст. 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved