Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON], про визнання договору удаваним, визнання права власності та ціни договору. В судовому засіданні позивач уточнивши позовні вимоги пояснила, з 2002 року позивач та відповідач [PERSON] проживали разом у цивільному шлюбі. 18 лютого 2006 року між ними був зареєстрований шлюб. Під час їхнього спільного з відповідачем проживання в цивільному шлюбі, а саме 13 грудня 2005 року, між відповідачами [PERSON], та [PERSON], був укладений частково удаваний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Цим договором відповідачі порушили її права на квартиру. Так, у п. 2 Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 13 грудня 2005 року, засвідченому приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованому в реєстрі за № 8513, відповідачі вказали: „Продаж цей вчинено за 15202 (п'ятнадцять тисяч двісті дві) гривні, які повністю оплачені покупцем до підписання договору." Але реальна ціна, яку 13 грудня 2005 року отримала відповідач [PERSON], з продажу цієї квартири становить 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США, а не 15202 (п'ятнадцять тисяч двісті дві) гривні, як зазначено у договорі. Наявним у позивача оригіналу квитанції відділення №420 „УкрСиббанку" м. Стрий від 13.12.2005 року, підтверджується, що 13 грудня 2005 року, тобто в день укладання оскарженого договору, відповідач [PERSON], у відділенні №420 „УкрСиббанку" м. Стрий в рахунок купівлі-продажу квартири здійснив платіж на рахунок відповідача [PERSON], в сумі 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США. Відповідач [PERSON], особистих коштів, які б дозволяли йому придбати вказану квартиру, не мав та не мав доходу, який би дозволяв йому це зробити. Квартира фактично була куплена ним на особисті грошові кошти позивача у розмірі 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США, які вона отримала з продажу своєї двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Сума ж 15202 (п'ятнадцять тисяч двісті дві) грн.., яку відповідачі зазначили в договорі купівлі-продажу квартири, як ціну квартири, була їхніми спільними з відповідачем [PERSON] коштами. Після розірвання шлюбу, 09 березня 2011 року, відповідач [PERSON], подарував позивачу ? частину квартири, уклавши договір. Таким чином відповідач розпорядився своєю часткою квартири, яка була придбана ним за спільні кошти їхнього цивільного шлюбу. Між тим, друга ? частина квартири, яка дотепер належить відповідачу [PERSON], фактично була куплена за власні кошти позивача, які вона отримала з продажу своєї двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Зважаючи на той факт, що покупцем квартири фактично являється позивач, а дійсною ціною квартири є 111000 (сто одинадцять тисяч) грн.. 00 коп., тому договір щодо купівлі-продажу квартири є частково удаваним оскільки покупцем даної квартири фактично є особисто позивач, яка погодилася на вказівку покупцем відповідача виключно з любові до [PERSON], довіряла йому і думала, що буде з ним жити разом однак, такого не сталося. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON], позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав вказаних в позові. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, подав до суду заперечення на позовні вимоги, які підтримав. В запереченні вказав, що не може погодитись з викладеними в позовній заяві вимогами, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи. 13 грудня 2005 року він за власні кошти, за договором купівлі-продажу придбав у [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Він особисто оплатив [PERSON], належні йому кошти за купівлю квартири. 13 січня 2006 року Стрийським міжрайонним бюро технічної інвентаризації в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно за відповідачем було зареєстровано право особистої власності на вказану квартиру, і з цього моменту він набув одноосібного права власності на вказане помешкання. Разом з цим, було проведено ремонт квартири. Тодішня дружина увесь час достовірно знала про придбання ним квартири за його кошти, і що він є її одноосібним власником, тому що вона була присутня при її купівлі і документальному оформленні та не перечила цьому. Також знаючи, що назване помешкання куплене лише за його гроші і є виключно його власністю, у них не було жодних майнових спорів під час шлюбу. Лише після розірвання шлюбу і заявленого ним до [PERSON], позову про реальний поділ квартири вона з надуманих підстав і мотивів звернулась до суду з позовом (зустрічним) до нього про визнання недійсним договору купівлі квартири [ADDRESS] в частині визнання покупцем [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на цю квартиру, визнання недійсним договору дарування від 09.03.2011 року ? частини цієї квартири [PERSON] та визнання та розподілу спільно нажитого майна - автомашини марки ВАЗ-2106 та гаражу. Твердження позивача, що відповідач не мав особистих коштів та доходу для придбання квартири не відповідають дійсності, оскільки з 1994 року він працював на "Львівській залізниці" та отримував заробітну плату і відкладав кошти для придбання в майбутньому для себе власного житла. Натомість, [PERSON], як на час знайомства, так і пізніше, під час спільного проживання в шлюбі ніколи ніде офіційно не працювала і не працює до цього часу. Жодних спільних коштів у нього з [PERSON] не було, так як спільне господарство ними не велося. На момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу вони з позивачем у шлюбі не перебували, й відповідно спільного господарства не вели і не могли вести. Усі отримані від продажу квартири кошти [PERSON] витратила для своїх потреб. Не відповідає дійсності твердження позивача, викладене в позовній заяві, що після розірвання шлюбу відповідач подарував ? частину квартири позивачу, розпорядившись своєю часткою квартири, яка була придбана ним, на думку позивача, за спільні кошти. 09 березня 2011 року реалізувавши своє право власника, відповідач подарував ? частину спірної квартири позивачу, оскільки вважав, що такий вчинок скріпить їхню сім'ю. Безпідставною вважає вимогу позивача визнати за [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS], адже на сьогоднішній день як позивачем, так і за відповідачем, є зареєстровано право власності на ? частини квартири за кожним відповідно. Позивач [PERSON] не вправі претендувати на частину його приватної власності. В судовому засіданні відповідач [PERSON] також пояснив, що визнає, що за спірну квартиру дійсно сплачено 22000 доларів США, а також визнав, що позивач продала належну їй квартиру [ADDRESS] за 20000 доларів США. Однак, зважаючи на наведене просить суд в позові [PERSON] відмовити повністю. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з'явилась та не повідомила суд про причини своєї неявки, надіслані конверти за останньою відомою адресою відповідача повернулись, оскільки за такою адресою [PERSON]. не проживає. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], в судовому засіданні вказала, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири по [ADDRESS] позивач була присутня при укладені договору купівлі-продажу та їй достовірно було відомо, що договір купівлі-продажу укладений на ім'я відповідача [PERSON], оскільки перед оформленням оригіналу документу, надається його копія для того щоб сторони могли ознайомитись з ним. Нотаріальні послуги і мито оплачували від суми вказаної у договорі купівлі-продажу, яку назвали сторони договору. Сторони ствердили, що кошти за квартиру отримані самі ті, які вказані в договорі. В задоволенні вимог просить відмовити. Третя особа [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що дійсно її мати купила у позивача квартиру, що по [ADDRESS] 20000 (двадцять тисяч) доларів США і це їй відомо особисто оскільки, вона передавала гроші позивачу по справі. В задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши документи і матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши обставини, якими сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, заслухавши пояснення позивача [PERSON] допитаної, як свідка, яка в судовому засіданні пояснила з 2002 року проживали разом з відповідачем із батьком позивача в м. Стрий. В 2005 році вона продала належну їй квартиру по [ADDRESS] за 20000 доларів США. 13.12.2005р., вони купили квартиру по [ADDRESS]. Під час реєстрації договору-купівлі продажу, відповідач через касу банку здійснив перевід коштів на рахунок відповідача [PERSON]. Квартиру купили за 22000 доларів США. 20000 доларів США [PERSON], надала для купівлі квартири, а тільки 2000 доларів США були спільними. Покупцем квартири вказали відповідача оскільки, вона його любила. На основі наведеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги до підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON], купив у [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Продаж квартири вчинено за 15202 гривні, відповідно до договору. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 09.08.2012р., шлюб зареєстрований 18 лютого 2006 року між позивачем [PERSON], та відповідачем [PERSON], було розірвано. Згідно договору дарування частини квартири від 09.03.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON], подарував [PERSON], ?? частину квартири [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 09.09.2005 року посвідченого приватним нотаріусом Стрийського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON], продала [PERSON], квартиру [ADDRESS]. Продаж квартири вчинено за 17130 грн., відповідно до умов договору. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову ціну. Відповідно до ст.. 235 ЦК Укараїни удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06 листопада 2008 року №9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України для визнання правочину удаваним позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Визнання договору удаваним законодавець пов'язує з необхідністю вирішення спору, що виник між сторонами у зв'язку з реалізацією прав та обов'язків за договором, який насправді вчинили сторони, та застосування відповідних наслідків. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON], не була стороною у спірному договорі, тому до цих правовідносин не можуть бути застосовані положення ст.. 235 ЦК України, які містять правові наслідки удаваного правочину, який сторони правочину насправді вчинили для приховання іншого правочину, і стосуються тільки сторін договору. В силу приписів ст.. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, за його думкою, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Таким чином, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Отже, виходячи з викладеного, основною ознакою, яка є необхідною для визнання правочину удаваним є воля обох сторін такого договору на приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, тобто особа, яка вимагає визнання правочину недійсним, який укладено з метою приховати інший правочин, повинна довести, що правочин укладений з такою метою, тобто позивач повинен довести наявність умислу та волі сторін правочину укласти інший договір, аніж був укладений між сторонами. Окрім того зазначення однієї з сторін (покупцем) замість іншої особи не є ознакою удаваного правочину, оскільки умовою удаваного правочину і того правочину, який вони насправді вчинили, є сталість (незмінність) сторін правочину. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Досліджуючи фактичні обставини справи, судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що відповідачем [PERSON], отримано за продаж квартири [ADDRESS], що в м. Стрий Львівської області 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США, а не 15202 (п'ятнадцять тисяч двісті дві) грн. 00 коп.., як вказано в п.2 договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2005р. посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №8513, тому така обставина не підлягає доказуванню, оскільки визнається сторонами по справі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON], вказала, що купували квартиру на ім'я відповідача тому, що "любила" відповідача та довіряла йому, проте жодного доказу на підтвердження тої обставини, що гроші внесені в розмірі 22000 доларів США були її власними коштами вона не надала, а судом в судовому засіданні дані факти не встановлені. Дослідженою в судовому засіданні копії квитанції №1 від 13.12.2005р., у відділенні №420 "УкрСиббанку" м. Стрий, вбачається, що [PERSON], здійснив перерахунок на ім'я [PERSON], 22000 доларів США, що підтверджує факт сплати даної суми за придбану квартиру. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Проаналізувавши надані сторонами докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано та в матеріалах справи відсутні докази того, що правочин укладений між [PERSON], та [PERSON], будь-яким чином порушує права [PERSON] та приховує будь-який інший правочин. Дії сторін спірного правочину дійсно були направлені на продаж-купівлю квартири, що не заперечується сторонами по справі. Окрім того суд вважає, що задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання частково удаваним договору в частині покупця квартири відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2005р. укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Стрийського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №8513 - визнання покупцем ? частини квартири [ADDRESS] [PERSON] та визнання за [PERSON] права власності на ? частину квартири [ADDRESS], визнання [PERSON] стороною, яка сплатила 22000 (двадцять дві тисячі) Доларів США, що на день укладення договору становить 111000 (сто одинадцять тисяч) грн. 00 коп., що становить вартість квартири [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 13.12.2005р. укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Стрийського нотаріального округу [PERSON] порушить права [PERSON], оскільки зобов'язання за договором купівлі-продажу в частині оплати коштів за куплену квартиру ніс відповідач [PERSON]

Outcome: dismissed