Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Дарницький районний відділ головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS]. В спірному будинку крім неї зареєстровані її син - [PERSON], дружина сина - [PERSON], онук - [PERSON] та відповідач, колишній чоловік позивача - [PERSON], який в зазначеному будинку не проживає та не з'являється, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має, у зв'язку з чим позивачка звернулася до суду з вимогою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивачі підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили суд задовольнити позов. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Судом встановлено, що власником будинку [ADDRESS] є позивач, [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу від 11.04.1997 року (а.с.6). Відповідно до довідки Ф-3, виданої 04.04.2015 року за № 811 в спірному будинку зареєстровані позивач - [PERSON],син - [PERSON], дружина сина - [PERSON], онук - [PERSON](а.с. 8). Як вбачається із матеріалів справи, в квітні 2011 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Судом встановлено, що відповідач, [PERSON] з січня 2008 року в зазначеному будинку не проживає, що підтверджується заявами сусідів [PERSON] від 03.04.2015 р., [PERSON] від 04.04.2015 р., [PERSON] від 03.05.2015 р., які засвідчені ЖЕД № 207 та не заперечувалось відповідачем. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що з 2008 року фактично шлюбні відносини між подружжям було припинено та останній раз бачила відповідача січні 2008 року на похоронах його матері. З того часу він забрав свої речі та переїхав жити в м. Шепетівка. Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48 Закону України "Про власність"). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379, 382 ЦК). Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] у спірному будинку не проживає, особистих речей у будинку не зберігає, будинком не цікавиться, його необхідно визнати такими, що втратив право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS].

Outcome: approved