Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-20 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Зіньківського районного суду із позовною заявою до [PERSON], Зіньківського РС УДМС України в Полтавській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв"язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних причин, розірвання договору найму житлового приміщення та зняття особи з реєстраційного обліку. Відповідач, [PERSON], повідомлений належним чином про розгляд справи, в судове засідання не з"явився та не надав суду заперечень щодо заявлених позовних вимог. Відповідач Зіньківський РС УДМС України в Полтавській області направив до суду повідомлення в якому проси розгляд справи провести без участі їхнього представника, позовні вимоги визнав. Заслухавши пояснення представника позивача, [PERSON], який підтримав позовні вимоги, зважаючи на відсутність заперечень проти заявлених вимог відповідачів та дослідиши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Під час розгляду цивільної справи судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 02.12.1992 року секретарем виконкому Човно-Федорівської сільської ради народних депутатів Зіньківського району Полтавської області Іващенко Н.В., позивач володіє садибним житловим будинком [ADDRESS] 22 лютого 2007 року, на прохання дружини [PERSON] уклав з її сином від першого шлюбу [PERSON] усний договір найму житлового приміщення та дав йому дозвіл на реєстрацію місця проживання у вище вказаному житловому будинку. З дня реєстрації і по день звернення позивача до суду [PERSON] у вище зазначеному житловому будинку фактично не проживав, ніяких обов"язків по сплаті комунальних платежів і підтримання у належному стані житла за цей час не виконував. З літа 2007 року [PERSON] в селі Човно-Федорівка не проживає і не перебуває. Останнє відоме його місце проживання с.Заїки, Зіньківського району, Полтавської області, куди йому надходять листи від кредиторів. З 2011 року будь-який зв"язок з [PERSON] відсутній і його місце проживання чи перебування позивачу невідоме. Позивач вказує, що на даний час має намір продати житловий будинок [ADDRESS], Зіньківського району, Полтавської області, але не може цього зробити через реєстрацію в ньому гр.[PERSON]. Факт того, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], але там не проживає підтверджується: довідкою Човно-Федорівської сільської ради від 16.02.2015 року (а.с.8), а також актом умов проживання від 16.02.2015 року (а.с.9). Згідно ст. 71 Житлового кодексу жиле приміщення зберігається за відсутньою особою шість місяців. Стаття 72 Житлового кодексу дозволяє визнавати особу, яка відсутня понад шість місяців в займаній квартирі такою, що втратила право на користування нею. У відповідності до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Норми ст.. 158 ЖК України передбачають, що наймач користується жилим приміщенням у квартирі, що належить громадянинові на праві особистої власності, відповідно до договору найму жилого приміщення, що укладається у письмовій формі з наступною реєстрацією. [PERSON] може користуватися належним позивачу жилим будинком на загальних підставах, як простий квартиронаймач, що передбачено ч. 4 ст. 156, ст. 158 ЖК України, тобто укласти з позивачем, [PERSON], договір найму жилого приміщення, який має бути зареєстрованим у відповідності до чинного законодавства та сплачувати позивачу за користування житлом і за комунальні послуги. Відповідач письмового договору найму жилого приміщення у жилому будинку позивача не укладав і укладати, як і позивач, не бажає, за користування житлом і комунальні послуги відповідач не сплачує позивачу коштів. [PERSON] вважається таким, що самоправно займає належне позивачу жиле приміщення, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача і членів його сім'ї, проживання з ним в одному будинку а тому на підставі ст. ст. 157,168, 169 Житлового кодексу України підлягає примусовому виселенню без надання йому іншого жилого приміщення. Наявність приписки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала як член сім'ї наймача. Як передбачено ч.1 ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою та інш. Як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з роз»яснення, наданих Постановою Верховного Суду України від 16.01.2012 року, Закону України від 11.12.2003р « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно- правовим актом, який регулює правовідносини, пов»язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов»язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред»явивши разом з тим одну із таких вимог : 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до ст.. 213 ЦПК України суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства ухвалюючи рішення на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та

Outcome: partial