Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просив визнати нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою [ADDRESS] таким, що не відповідає будівельним і санітарним нормам, та припинити експлуатацію ФОП [PERSON] розміщених в цьому приміщення кафе-бару „[INFO]", продовольчого магазину, промтоварного магазину та кондитерського цеху. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що відповідачем було порушено порядок проведення будівельних і ремонтних робіт, недотримані норми щодо розміщення інженерного обладнання, вимоги щодо рівня шуму та вібрації, початок здійснення господарської діяльності відбувся без дозвільних документів. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 18 жовтня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Припинено експлуатацію магазину продовольчих товарів «[INFO]», кафе-бару «[INFO]», кондитерського цеху та магазину промислових товарів «[INFO]» фізичною особою-підприємцем [PERSON] за адресою [ADDRESS] до приведення їх у відповідність з вимогами Додатку П та Додатку Р ДБН В.2.2-25:2009 «Підприємства торгівлі», п.6.3.1.1, Додатку Д, п.6.3.17, Додатку Ж п.6.3.3.1, Додатку К ДБН В.2.2-25:2009 «Підприємства харчування (заклади ресторанного господарства) щодо складу приміщень, п.6.1.1. ДБН В.2.2-25:2009 «Підприємства харчування (заклади ресторанного господарства) щодо забезпечення потокового технологічного процесу, п.8.11 ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» щодо розташування приміщення кухні під житловою кімнатою квартири [ADDRESS], власником якої є [PERSON], п.6.28, п.6.54 ДБН В.2.5-20:2001 «Газопостачання» щодо кількості влаштованих газових плит та влаштування опалювальних котлів в не обособленому приміщенні, що має єдиний вихід зі сторони внутрішніх приміщень кафе та магазинів, п.5.4 «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів» ДСП №173-96» щодо знаходження житлового будинку у санітарно-захисній зоні кондитерського цеху, Додатку 4-а Зміни №1 до «Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів. ДСП №173-96» ДСП 2.2.1-2004 щодо дотримання нормативного розміру санітарно-захисної зони від джерела шкідливих викидів до межі житлової забудови п.7.2.3 ДБН В.2.2-25:2009 «Підприємства харчування (заклади ресторанного господарства) щодо виведення вентиляційних труб на достатню висоту (над дахом житлового будинку, до якого прибудовані нежитлові приміщення), Додатку 3.1 ДБН 360-92 ** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» щодо дотримання протипожежних відстаней. В задоволенні решти позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та фізичної особи-підприємця [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Відповідач посилається на те, що суд не з'ясував право на звернення позивача із даним позовом, оскільки ст. 376 ЦК України передбачає право органу державної влади або місцевого самоврядування подати позов про порушення будівельних норм. Судом помилково застосовано ст.383 ЦК України, ст. 152 ЖК України, Правила користування приміщеннями житлових будинків, бо спірне приміщення є нежитловим. На думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку, що експлуатація неприйнятого будівельною інспекцією об'єкта нерухомості є порушенням. Скасована декларація про готовність об'єкта до експлуатації стосується лише прибудови до нежитлового приміщення, а не об'єкту в цілому. Крім того, реєстрація права власності на об'єкт нерухомості є неможливим без документу, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Відповідач зазначає, що позивач не обгрунтовує, в чому саме полягає порушення його прав прибудовою критого майданчика, який не межує з квартирою позивача. Вказує, що справа непідсудна суду цивільної юрисдикції. За твердженням апелянта зупинення експлуатації приміщення припинить господарську діяльність відповідача як ФОП. Не погоджується відповідач із висновком експерта, вважаючи його неповним та недостатньо обгрунтованим. На думку апелянта, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки позивач став власником своєї квартири у 2009 році, коли кафе, торгові зали та кондитерський цех вже функціонували. Також апелянт звертає увагу на порушення судом норм процесуального права, зокрема, незадоволення обгрунтованого відводу судді, подання позивачем десять однакових позовів та залишення в подальшому 9 із них без розгляду. В письмових запереченнях представник позивача [PERSON] - [PERSON] просить апеляційну скаргу [PERSON] відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню. Проте наведені вимоги процесуального закону судом першої інстанції дотримані не були. Звертаючись до суду, позивач [PERSON] заявив позовні вимоги до [PERSON] як до фізичної особи, так і як до фізичної особи-підприємця (том 1 а.с.170). Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог до [PERSON] було відмовлено, та задоволено вимоги, заявлені до неї як до фізичної особи-підприємця. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подана [PERSON] як фізичної особою, проте відповідно до приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] заявлені до ФОП [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, допущення з боку відповідача свідчать про створення небезпечних умов для життя, здоров'я людини та безпечності будівель і споруд, експлуатація яких забороняється; в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують введення в експлуатацію всього об'єкта нерухомості, до складу якого увійшли об'єкти самочинного будівництва, тому весь об'єкт є самочинним; порушення відповідачем пожежних, будівельних, санітарних норм і правил створюють позивачу перешкоди у користуванні власною квартирою за призначенням. Апеляційний суд не може погодитись із такими висновками, враховуючи наступне. Позовні вимоги [PERSON] щодо необхідності припинення експлуатації фізичною особою-підприємцем [PERSON] за адресою [ADDRESS] розміщених кафе -бару „[INFO]", продовольчого магазину, промтоварного магазину та кондитерського цеху обґрунтовувались порушенням [PERSON] порядку проведення будівельних і ремонтних робіт, здійснення господарської діяльності без дозвільних документів, недоцільністю розташування закладу, непристосованість нежитлового приміщення до вантажно-розвантажувальних робіт, до вивезення відходів, недотримання вимог щодо вентиляції, рівня шуму та вібрацій. Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. В матеріалах справи наявний протокол №1 від 13.03.2013 року Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень, з якого встановлено, що на момент перевірки рівні віброприскорення в квартирі №42, що належить позивачу на праву власності, не перевищують допустимі рівні (том 2 а.с.47). Згідно протоколу дослідження Прилуцького міськрайонного відділу лабораторних досліджень в квартирі позивача від 13.03.2013 року встановлено, що вміст шкідливих речовин в повітрі не перевищує допустимі концентрації (том 2 а.с.48-49). Протоколом №1 технічного випробування вентиляційної установки від 01.09.2015 року, проведеного СПД [PERSON], зафіксовано, що вентустановка забезпечує нормовані швидкості повітря у кондитерському цеху (том 2 а.с.53). Актом перевірки дотримання санітарного законодавства, складеного Державною санітарно-епідеміологічною службою України 25.02.2014 року встановлено, що гризуни і таргани при обстеженні в кафе „[INFO]" не були встановлені, запах гарі та диму від приготування їжі були відсутні (том 2 а.с.57). Згідно акту перевірки дотримання санітарного законодавства, складеного Державною санітарно-епідеміологічною службою України 01.04.2014 року, відхилення від санітарно-нормативних показників у кафе „[INFO]" не встановлено (том 2 а.с.58). Отже, твердження позивача про порушення відповідачем норм щодо рівня шуму, вібрації, а також наявність тарганів через здійснення функціонування кафе з порушеннями санітарних норм та правил не знайшли свого підтвердження та спростовуються зазначеними вище документами. Висновком експерта № 03-045/16 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 21 вересня 2016 року встановлено порушення норм ДБН при виконанні будівельних робіт по влаштуванню кафе-бару, продовольчого магазину, магазину промислових товарів, кондитерського цеху, Проте позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, яким чином зазначені порушення будівельних норм створюють йому перешкоди у користуванні власною квартирою за призначенням. Крім того, розглядаючи заявлені позовні вимоги, апеляційний суд враховує наступне. Позивачем [PERSON] в позовній заяві була заявлена вимога про припинення експлуатації ФОП [PERSON] кафе-бару „[INFO]", продовольчого магазину, промтоварного магазину та кондитерського цеху. За змістом абзацу 6 частини третьої статті 19 Господарського кодексу України держава здійснює контроль і нагляд за господарською діяльністю суб'єктів господарювання у таких сферах: виробництва і праці - за безпекою виробництва і праці, додержанням законодавства про працю; за пожежною, екологічною, санітарно-гігієнічною безпекою; за дотриманням стандартів, норм і правил, якими встановлено обов'язкові вимоги щодо умов здійснення господарської діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 238 Господарського кодексу України за порушення встановлених законодавчими актами правил здійснення господарської діяльності до суб'єктів господарювання можуть бути застосовані уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування адміністративно-господарські санкції, тобто заходи організаційно-правового або майнового характеру, спрямовані на припинення правопорушення суб'єкта господарювання та ліквідацію його наслідків. Згідно з частинами першою та другою статті 246 Господарського кодексу України здійснення будь-якої господарської діяльності, що загрожує життю і здоров'ю людей або становить підвищену небезпеку для довкілля, забороняється. У разі здійснення господарської діяльності з порушенням екологічних вимог діяльність суб'єкта господарювання може бути обмежена або зупинена Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, а також іншими уповноваженими органами в порядку, встановленому законом. Абзацами 2 і 3 статті 1 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" визначено, що державний нагляд (контроль) - це діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб'єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, прийнятного рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища, а заходи державного нагляду (контролю) - це планові та позапланові заходи, які здійснюються шляхом проведення перевірок, ревізій, оглядів, обстежень та інших дій. Відповідно до абзацу 4 частини четвертої та абзацу 1 частини п'ятої статті 4 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" встановлюється виключно законами вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності. Повне або часткове зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації, виконання робіт, надання послуг допускається за постановою адміністративного суду, ухваленою за результатами розгляду позову органу державного нагляду (контролю) щодо застосування заходів реагування. Вжиття інших заходів реагування, передбачених законом, допускається за вмотивованим письмовим рішенням керівника органу державного нагляду (контролю) чи його заступника, а у випадках, передбачених законом, - із наступним підтвердженням обґрунтованості вжиття таких заходів адміністративним судом. Отже, до компетенції суду цивільної юрисдикції не відноситься розгляд питання про зупинення господарської діяльності, що провадиться суб'єктом господарювання. Таким чином, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для припинення господарської діяльності суб'єкта господарювання ФОП [PERSON] Зазначені обставини, які є суттєвими для даної справи, не були належним чином досліджені судом першої інстанції, що призвело до помилкового вирішення спору, а тому згідно до ст.309 ЦПК України, оскаржуване рішення суду в частині позову, заявленого до ФОП [PERSON], підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін. Відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції, та на користь [PERSON] 535 грн. 92 коп. судового збору за розгляд справи в апеляційному порядку.

Outcome: approved