Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

18 листопада 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Лиманської міської ради Донецької області, про надання дозволу на неодноразове тимчасове переміщення за межі України (включаючи в`їзд та виїзд із зони розмежування АТО) та за кордон неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу батька (а.с. 4-7). В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що з 30 вересня 2014 року вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 листопада 2016 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу вона з відповідачем ніяких стосунків не підтримує. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, аліменти на утримання дитини не виплачує, батьківські обов"язки, покладені на нього законом не виконує. Позивачка та її неповнолітня дитина [PERSON] зареєстровані та фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] . Батьки позивача: [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у м. Донецьк Донецької області, але у зв`язку з проведенням на території Донецької області АТО на теперішній час фактично проживають у м. Костянтинівка Донецької області. Позивач не має можливості без згоди батька дитини виїхати з неповнолітнім сином із зони проведення АТО та навідати родичів. Позивач просить надати її неповнолітній дитині [PERSON] , 2015 року народження, дозвіл на виїзд за межі території України (включаючи в`їзд та виїзд із зони розмежування АТО) та за кордон, без згоди та супроводу батька [PERSON] , 1989 року народження, для відвідування близьких родичів та оздоровлення дитини на строк з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття, а також дозвіл на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за межі території України (включаючи в`їзд та виїзд із зони розмежування АТО) та за кордон. 09 грудня 2019 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить надати їй дозвіл на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за межі території України (включаючи в`їзд та виїзд із зони розмежування АТО) та за кордон, а також дозвіл її малолітньому сину на неодноразове тимчасове переміщення за межі України (включаючи в`їзд та виїзд із зони розмежування АТО) та за кордон неповнолітньої дитини без дозволу та супроводу батька строком на три роки. Позивач [PERSON] , належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, справу розглянути без її участі (а.с. 51). Третю особу - служба у справах дітей Лиманської міської ради Донецької області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом; третьою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні; надано заяву про розгляд справи без участі представника, заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було (а.с. 94-95). Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду, в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзиву на позовну заяву суду не надав. Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи, та відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 30 вересня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 16 листопада 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 8-10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наданою позивачем копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого26 липня 2019 року Костянтинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 44 (а.с. 13). Згідно довідки про внесення відомостей до Єдиного державного деографічного реєстру № 293530-2019 від 17 вересня 2019 року позивач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачкою. Відповідач у вихованні дитини участі не приймає, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, батьківські обов"язки, покладені на нього законом не виконує (а.с. 11-13, 53). Малолітній [PERSON] , 2015 року народження знаходиться на утриманні позивача. До укладання шлюбу з [PERSON] позивачка мала прізвище " [PERSON] ", згідно копії свідоцтва про її народження серії [NUMBER] , виданого 30 вересня 1985 року, її батьками зазначено: [PERSON] та [PERSON] (а.с.85). Батьки позивача є внутрішньо переміщеними особами. Згідно довідки від 06 березня 2019 року № 1425-5000061259 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно довідки від 07 листопада 2016 року № 0000023020 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 24). З наданих позивачем доказів вбачається, що її батьки є особами з інвалідністю: [PERSON] має 3 групу інвалідності (а.с. 22, 23), [PERSON] має 2 групу інвалідності (а.с. 28-30). Позивач зі своєю дитиною не має можливості навідувати своїх батьків, оскільки відповідач через небажання спілкуватися з позивачем та дитиною не надає дозвіл на виїзд/в`їзд дитини через лінію розмежування у зону проведення АТО та Операції об`єднаних сил на території Донецької області. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються: Конвенцією про права дитини, Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законами України "Про охорону дитинства», «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, Правилами перетинання державного кордону громадянами України. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з приписами ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VIII, окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, визнаються тимчасовими окупованими територіями (ст.1), у межах яких діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Окремі питання здійснення контролю за переміщенням через лінію зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО) осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також види блокпостів, контрольних пунктів в`їзду-виїзду, порядок їх функціонування, правила їх перетинання визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222-ог від 14 квітня 2017 року. Так, згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання державного кордону). Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи (пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів). При цьому п. 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); - довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; - свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); - документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо перетинання дітьми лінії зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено судом дитина - [PERSON] , [INFO] , мешкає з матір`ю [PERSON] на тимчасово окупованій території - у м. Донецьку, отже виїзд та в`їзд дитини з цієї території в супроводі матері можливий за умови надання згоди батька [PERSON] , оскільки жоден з випадків, передбачених п. 4 Правил, що дає право на переміщення дитини без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на зазначені правовідносини не розповсюджується. Судом встановлено, що позивачка не має можливості отримати згоду на виїзд сина від відповідача, оскільки він проживає окремо від дитини, після припинення шлюбних відносин уникає спілкування з позивачкою. Відповідачем зазначені обставини не спростовані. Однак, у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, можлива на підставі дозволу суду. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної місця поїздки та конкретного періоду перебування. Як встановлено судом, дід та баба малолітнього [PERSON] , 2015 року народження, є внутрішньо переміщеними особами, які фактично проживають на підконтрольній державній владі України території, а саме у м. Костянтинівка Донецької області (а. с.21, 24). Статтею 257 СК України передбачено, що баба, дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків. Суд вважає, що тимчасовий виїзд дитини з м. Донецька надасть можливість спілкування з родичами, буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком. З урахуванням викладеного, для реалізації прав, свобод та інтересів дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині надання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки (виїзд/в`їзд) через лінію розмежування у зону проведення АТО та Операції об`єднаних сил на території Донецької області в м. Донецьк, без згоди та супроводу батька підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про надання дозволу на тимчасові неодноразові поїздки за межіУкраїни (за кордон) та на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за межі України, суд зазначає наступне. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (із змінами і доповненнями), передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року (з змінами і доповненнями), за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 вищевказаних Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Поняття доказів розкрито у частині першій статті 76 ЦПК України. Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За положеннями ч. 4 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє в реалізації ними прав, передбачених кодексом. У відповідності до вимог процесуального права, сторонам роз`яснено обов`язок надати докази на підтвердження зазначених ними обставин. Між тим, позивачем не доведена обставина надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України (за кордон), без зазначення конкретного місця та мети перебування дитини, та під час розгляду справи не знайшла свого підтвердження належними доказами. Та оскільки оформлення проїзного документу дитині провадиться у разі виїзду дитини за межі території України (за кордон), відсутня необхідність в оформленні малолітньому [PERSON] проїзного документу. Враховуючи викладене, позивачу слід відмовити в задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі території України (за кордон) та на виготовлення дитині проїзного документу для виїзду за межі України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Згідно ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі часткового задоволення позову, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому згідно з п.36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем [PERSON] , при при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 768,40 гривень, що підтверджено наданою позивачем квитанцією від 12 литопада 2019 року (а.с.3). З урахуванням часткового задоволення вимог позивача суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 384,20 грн.

Outcome: partial