Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання договору про надання в користування торгових місць, стягнення заборгованості та звільнення торгового місця. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Привокзальний" ринок (Сторона 1) та Відповідачкою гр. [PERSON] (Сторона 2) було укладеного Угоду - № С11/5 "Про надання в користування торгових місць" (надалі - Угода № С11/5). Відповідно до п. 1 вказаної Угоди № С 11/5, Сторона 1 надала, а Сторона 2 прийняла в тимчасове платне користування торгове місце № 5 в секторі № 11, площею 2,5 м. кв. на овочевій частині Привокзального ринку, що розташований у м. Львові по вул. А. Горської, 2. Торгове місце належить Позивачу на праві власності на підставі Договору купівлі - продажу нежитлових приміщень № 2315 вд 24 липня 2009 року (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24075072 від 08.10.2009р.). Відповідно до п. 7 Угоди № С 11/5 її термін дії встановлюється з дати укладення по 31.12.2014 р. Відповідно до п. 8 даної Угоди, по закінченню терміну її дії і при відсутності заперечень у жодної зі Сторін дана Угода продовжується. Оскільки жодна із Сторін Угоди № С 11/5 не висловлювала заперечень про припинення її терміну дії угоди, така угода є чинною і її дію продовжено на тих самих умовах і на той самий строк. Згідно із п. 1. 3. Угоди № С 11/5, Сторона 2 щомісячно в термін до 5 числа відшкодовує витрати Стороні 1 на утримання торгової площі із розрахунку 165,86 гри. за 1 кв. метр площі, а згідно п. 1.4. Угоди № С11/5 місячний розмір платежу по угоді становив 414,65 грн.. Далі, згідно підписаного 01 травня 2014 року додатку до Угоди № С 11/5 розмір витрат по утриманню торгової площі склав 225,00 грн. за торгове місце - 2,5 м. кв., щомісячно. Проте, починаючи із березня 2014 року Відповідач не сплачує щомісячних платежів по відшкодуванню витрат на утримання торгового місця. Вказане свідчить про порушення Відповідачем договірних зобов'язань. Зокрема, відповідно до даних бухгалтерського обліку Позивача, у Відповідача існує заборгованість перед Позивачем по сплаті платежів за надане в користування торгове місце згідно Угоди №С-11/5, яка станом на 10.03.2015 року становить 3304,30 грн. (три тисячі триста чотири грн. 30 коп Також, Відповідачу було нараховано штрафні санкції - штраф, а також проведено нарахування збитків завданих внаслідок інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості - по взятих на себе зобов'язаннях по сплаті щомісячних платежів згідно Угоди № С11/5 в розмірі: неустойка (штраф)-16521,50 грн. (шістнадцять тисяч п'ятсот двадцять одна грн. 50 коп.), а також втрати від інфляції в розмірі - 594,08 грн. (п'ятсот дев'яносто чотири грн. 08 коп.), та 3 % річних в розмірі - 57,23 грн. (п'ятдесят дві грн. 23 коп.). У зв'язку з чим, Позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві. Просить позов задоволити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з'явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про дату, час та місце розгляду була повідомлена належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. У відповідності до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. А тому суд постановив провести по справі заочний розгляд і постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги належить задовольнити з наступних підстав. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 01 січня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Привокзальний" ринок (Сторона 1) та гр. [PERSON] (Сторона 2) було укладеного Угоду - № С11/5 "Про надання в користування торгових місць" (надалі - Угода № С11/5) /а.с. 6/. Відповідно до п. 1 вказаної Угоди № С 11/5, Сторона 1 надала, а Сторона 2 прийняла в тимчасове платне користування торгове місце № 5 в секторі № 11, площею 2,5 м. кв. на овочевій частині Привокзального ринку, що розташований у м. Львові по вул. А. Горської, 2. З витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 24075072 від 08.10.2009р. вбачається, що торгове місце належить Позивачу на праві власності на підставі Договору купівлі - продажу нежитлових приміщень № 2315 від 24 липня 2009 року /а.с.12/. Відповідно до п. 7 Угоди № С 11/5 вбачається, що термін дії Угоди встановлюється з дати укладення по 31.12.2014 р. Відповідно до п. 8 даної Угоди, по закінченню терміну її дії і при відсутності заперечень у жодної зі Сторін дана Угода продовжується. Згідно із ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Згідно з ч. З ст. 205 Цивільного кодексу України у випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відтак, оскільки жодна із Сторін Угоди № С 11/5 не висловлювала заперечень про припинення її терміну дії угоди, така угода є чинною і її дію продовжено на тих самих умовах і на той самий строк. Згідно із п. 1. 3. Угоди № С 11/5, вбачається, що Сторона 2 щомісячно в термін до 5 числа відшкодовує витрати Стороні 1 на утримання торгової площі із розрахунку 165,86 гри. за 1 кв. метр площі, а згідно п. 1.4. Угоди № С11/5 місячний розмір платежу по угоді становив 414,65 грн. Згідно підписаного 01 травня 2014 року додатку до Угоди № С 11/5 вбачається, що розмір витрат по утриманню торгової площі склав 225,00 грн. за торгове місце - 2,5 м. кв., щомісячно /а.с. 7/. Відповідно до п. 1.5. Угоди № С 11/5 вбачається, що сплата платежів проводиться Стороною 2 шляхом внесення коштів в касу Сторони 1. Проте, починаючи із березня 2014 року Відповідач не сплачує щомісячних платежів по відшкодуванню витрат на утримання торгового місця. Вказане свідчить про порушення Відповідачем договірних зобов'язань. Зокрема, відповідно до даних бухгалтерського обліку Позивача, у Відповідача існує заборгованість перед Позивачем по сплаті платежів за надане в користування торгове місце згідно Угоди №С-11/5, яка станом на 10.03.2015 року становить 3304,30 грн. (три тисячі триста чотири грн. 30 коп ). Судом встановлено, що Позивачем в повному обсязі, в порядку та у встановлений строк було виконано взяті на себе зобов'язання - надано в користування торгове місце та упродовж усього терміну дії угоди надавались послуги по утримання торгового місця, як це передбачено Угодою № С 11/5. Належність виконання Позивачем обов'язків по Угоді № С 11/5, підтверджується також відсутністю протягом усього терміну дії угоди жодних зауважень чи претензій з боку Відповідача. Відповідно до п. 1 Правил торгівлі на ринках, затверджених Наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України 26.02.2002р. за № 57/188/84/105 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 22.03.2002р. за N0288/6576, ці Правила визначають вимоги щодо функціонування створених в установленому порядку ринків усіх форм власності, організації оптового та роздрібного продажу на них сільгосппродуктів, продовольчих і непродовольчих товарів, худоби, тварин, кормів тощо, надання послуг, додержання ветеринарних, санітарних, протипожежних вимог і правил безпеки праці на ринках, прав споживачів і вимог податкового законодавства. Згідно з п. 2 Правил торгівлі на ринках, ринок - це суб'єкт господарювання, створений на відведеній за рішенням місцевого органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування земельній ділянці і зареєстрований в установленому порядку, функціональними обов'язками якого є надання послуг та створення для продавців і покупців належних умов у процесі купівлі-продажу товарів за цінами, що складаються залежно від попиту і пропозицій. Таким чином, суд прийшов до переконання, що ТзОВ "Привокзальний" ринок - є ринком у розумінні, визначеному Правилами торгівлі на ринках. Відповідно до ч. 20. Правил торгівлі, адміністрація ринку при наданні продавцям торговельних місць на визначений термін укладає з ними письмову угоду в якій рекомендується зазначати термін дії угоди, асортимент (вид) товарів, що реалізуються, розташування торговельного місця, умови оренди торговельного місця, розмір та порядок оплати за ореаду майна, перелік послуг, які надає ринок та їх вартість. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст. 628 ЦК України). Відповідності до ст. 629, 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного ваду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди, та з моменту укладення договору, він є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із ст. 759, 760, 762 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. В силу положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу інших актів цивільного законодавства. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України). Частиною 2 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. ^ Згідно приписів ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. При цьому, згідно ч. 1 ст. 550. ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. 551 ЦК України). Відповідно до ст. 552 ЦК України, сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі. Сплата (передання) неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. З п. 3.4. Угоди № С11/5 вбачається, що у випадку несплати платежів, передбачених даною угодою, до 5-го числа поточного місяця, Відповідач зобов'язаний сплатити штраф в п'ятикратному розмірі від суми прострочення платежів по Угоді. З п. 3.4. Угоди С 11/5 вбачається, що за порушення термінів оплати за надані в користування торгові місця, було встановлено неустойку у вигляді штрафу. А від так, з розрахунку проведених нарахувань 3 % річних, втрат від інфляції та пені по зобов'язаннях зі сплати платежів згідно Угоди вбачається, що Відповідачу було нараховано штрафні санкції - штраф, а також проведено нарахування збитків завданих внаслідок інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості - по взятих на себе зобов'язаннях по сплаті щомісячних платежів згідно Угоди № С11/5 в розмірі: неустойка (штраф)-16521,50 грн. (шістнадцять тисяч п'ятсот двадцять одна грн. 50 коп.), а також втрати від інфляції в розмірі - 594,08 грн. (п'ятсот дев'яносто чотири грн. 08 коп.), та 3 % річних в розмірі - 57,23 грн. (п'ятдесят дві грн. 23 коп.) /а.с. 15/. Згідно із ст. 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Із наведених статей Цивільного кодексу вбачається, що власник майна вправі на власний розсуд користуватися та розпоряджатися належним йому майном незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ч. 2, 3 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких перешкод. Відповідно до ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитись від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваний з моменту одержання наймачем повідомлення про відмову від договору. Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року N 15-рл/2002 (справа про досудове врегулювання спорів) визначено, що положення частини другої статті 124 Конституції України стосовно поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Отже, надсилання Відповідачу пропозицій про розірвання договору ореади є виключно правом, а не обов'язком Позивача, тому не надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору ореади не позбавляє його права звернутися до суду з позовом до Відповідача про розірвання договору за наявності спору. Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного суду від 20.11.2012 року у справі №28/5005/640/2012. Відповідно п.3.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про ореаду (найм) майна" від 29.05.2013 року №12, зазначено, що з урахуванням частини другої статті 124 Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002у справі № 1-2/2002 приписи статті 188 ГК України та статті 11 ГПК України не позбавляють сторону договору права на звернення до суду з вимогою про зміну або розірвання договору оренди без дотримання порядку досудового врегулювання спору. Відповідно п. 5.1. даної постанови, у вирішенні відповідних спорів господарським судам слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання...". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 4. Правил торгівлі на Ринках, торгівлю на ринках можуть здійснювати фізичні особи - громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства, суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від форм власності (далі - продавці). Відповідно до ч. 165.1.24. ст. 165 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи, отримані від продажу власної сільськогосподарської продукції, що вирощена, відгодована, виловлена, зібрана, виготовлена, вироблена, оброблена та/або перероблена безпосередньо фізичною особою на земельних ділянках, наданих їй у розмірах, встановлених Земельним кодексом України для ведення особистого селянського господарства та/або земельні частки (паї), ваділені в натурі (на місцевості), сукупний розмір яких не перевищує 2 гектари. При продажу сільськогосподарської продукції (крім продукції тваринництва) її власник має подати податковому агенту копію довідки про наявність у нього земельних ділянок, зазначених в абзацах другому та третьому цього підпункту. Довідка видається сільською, оелищною або міською радою за місцем податкової адреси (місцем проживання) платника податку. Таким чином, Відповідач при здійсненні ним торгівельної діяльності на Привокзальному ринку не здійснює підприємницьку діяльність, оскільки продає власно вирощену сільгосппродукцію, та Відповідач не є зареєстрованим як фізична особа - підприємець. Згідно із ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, копи розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно ст. 3. ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79 ч. 1 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. З квитанцій № 2 та № 5 від 10.03.2014 року, вбачається, що Позивачем за подання до суду даної позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 487,20 грн.. А від так, суд прийшов до висновку, що з Відповідачки в користь Позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 487,20 грн.. За таких обставин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги ТзОВ "Привокзальний" ринок, є підставними та обґрунтованими. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ТзОВ "Привокзальний" ринок, у повному обсязі.

Outcome: approved