Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

У березні 2014 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], треті особи: ГУЮ у м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві, про встановлення факту його спільного проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1996 р. по 18.05.2013, визнання права власності на обов'язкову частку спадкового майна, а саме: 1/3 частину квартири [ADDRESS] Свої вимоги мотивував тим, що з 1996 р. по 18.05.2013 проживав з [PERSON] спільно, як чоловік та дружина однією сім'єю. Вони мешкали в одній оселі, яка належала [PERSON], вели спільне господарство, мали спільний бюджет, відпочивали разом, як сім'я, приймали та відвідували родичів. Також вказав, що у 2006 р. був відповідачем у цивільній справі за позовом [PERSON], в якій зазначено його фактичне місце проживання та місце реєстрації: [ADDRESS] Зазначив, що на день смерті [PERSON] він досяг пенсійного віку, а тому має право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 17.04.2014 прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], Київської міської ради, третя особа ГУЮ у м. Києві, про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що вона в особі законного представника [PERSON], звернулась до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом квартири [ADDRESS] Заяву при прийняття спадщини також подали [PERSON] та [PERSON], які за законом не мають права на обов'язкову частку у спадщині. Посилаючись на те, що вона є спадкоємцем за заповітом, просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав з підстав викладених в ньому та просив його задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої [PERSON], та її представник [PERSON] проти первісного позову заперечували, підтримали зустрічний позов з підстав викладених в ньому та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, вчасно належним чином була повідомлена про розгляд справи. Представник відповідача за зустрічним позовом Київської міської ради в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особи служби у справах дітей Дарницької РДА у м. Києві в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник третьої особа ГУЮ у м. Києві в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи за їх відсутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду показала, що [PERSON] проживала разом з [PERSON], як чоловік та дружина, вели спільне господарство. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду показала, [PERSON] та [PERSON] проживали разом, як чоловік та дружина, на сімейних святах завжди були разом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні суду показала, що була сусідкою [PERSON], яка їй казала, що [PERSON] - це друг її покійного чоловіка. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 3 Сімейного Кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають в шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11 роз'яснено, що під час застосування ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають в будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вимоги позову [PERSON] у тому числі грунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004. До набрання чинності Сімейним кодексом України відсутні правові підстави для встановлення юридичного факту проживання [PERSON] та [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах за період з 1996 р. по 31.12.2003. Вимоги позову [PERSON] про встановлення факту його проживання з [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01.01.2004 по 18.05.2013 підлягають задоволенню. Судом визнано доведеним той факт, що у зазначений період сторони мешкали в одній оселі, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували майно, відпочивали разом, приймали та відвідували спільних родичів, друзів. Але шлюб між сторонами зареєстрований не був і спільних дітей у них немає. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю підтвердили свідки. Зокрема, допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON] показали, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, як чоловік та дружина, вели спільне господарство, на сімейних святах завжди були разом. Допитана судом свідок [PERSON] показала, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом, проте останній являється другом покійного чоловіка [PERSON] Вказані покази свідків повністю узгоджуються з наданими позивачем доказами. Так, письмовою відповіддю Київської міської станції швидкої медичної допомоги про те, що за період часу з 01.07.2010 по 30.07.2013 до громадянина [PERSON] був здійснений виїзд бригади швидкої допомоги за адресою: [ADDRESS] Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність факту сумісного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по 18 травня 2013 року. Крім того, [PERSON] у первісному позові зазначає, що на момент смерті його цивільної дружини [PERSON] він досяг пенсійного віку, а тому має право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Разом з тим, суд не може погодитись з такими доводами позивача з огляду на таке. За правилом ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). За змістом ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Встановлення факту проживання позивача разом з [PERSON], яка померла, не надає йому право на обов'язкову частку у спадщині, як вдівцю, а відносить його до четвертої черги спадкоємців за законом, як особу, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю, а тому суд приходить до висновку, що позов в частині визнання права власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] задоволенню не підлягає. У зустрічному позові [PERSON] вказує, що вона являється спадкоємцем за заповітом та просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Судом встановлено, що [PERSON] являється спадкоємицею за заповітом на квартиру [ADDRESS] (а. с. 67). [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса КМНО [PERSON] про прийняття спадщини. Із заявами про прийняття спадщини також звернулись [PERSON] та сестра померлої [PERSON] - [PERSON], як спадкоємиця другої черги. Постановою приватного нотаріуса КМНО [PERSON] від 10.02.2014 [PERSON] відмолено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом на її ім'я у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно. [PERSON] зазначає, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] після смерті спадкодавця [PERSON] не вдалось знайти, а тому нею було отримано дублікат свідоцтва про право власності на вказану квартиру (а. с. 68). Розпорядженням Відділу приватизації державного житлового фонду управління житлово-комунального господарства від 18.11.2013 № 176 до дублікату свідоцтва про право власності на квартиру внесено виправлення замість «розпорядження від 26.12.1996 р. № 10541» слід вважати «розпорядження від 26.12.1996 р. № 10542 та оригінал свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] оформлений згідно розпорядження органу приватизації державного житлового фонду Старокиївської районної державної адміністрації м. Києва від 26.12.1996 №10541 визнано недійсним (а. с. 69). Як вбачається з інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КВ-2013 № 29612 від 11.09.2013 на запит приватного нотаріуса КМНО [PERSON], згідно з даними Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва 26.12.1996, розпорядження №10541 (а. с. 70). У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial