Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

У травні 2017 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до ТОВ "Автотехнікс Україна", мотивуючи його тим, що 06.03.2017 року між ним та відповідачем укладено договір № 170604 фінансового лізингу, згідно якого відповідач зобов»язався придбати у свою власність предмет лізингу -«Toyota Corolla», та передати цей т/з у користування позивачу, який в свою чергу зобов»язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на те, що під час укладення даного договору його було введено в оману щодо обставин, які мають істотне значення, порушено його права, як споживача. Після того як відповідач відмовився передавати предмет лізингу позивачу, даний договір було розірвано. Проте, відповідач відмовився повертати позивачу вже сплачені за предмет лізингу 41952,00 грн. До того ж, умови оспорюваного правочину порушують положення Закону України від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів", оскільки є несправедливим в цілому, суперечить принципу добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов"язків, що є підставою для визнання такого договору недійсним. При укладенні договору не додержано вимоги Закону про нотаріальне посвідчення договору та його укладено з порушенням положень Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а саме нотаріального посвідчення. Вважає, що відповідачем порушені його права як споживача, тому просить суд визнати недійсним договір № 170604 фінансового лізингу від 06.03.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автотехнікс Україна" та ним, застосувати наслідки недійсності договору та стягнути з ТОВ "Автотехнікс Україна" на його користь 41952,00 грн. та судовий збір в розмірі 640 грн. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду міста Києва від 12.09.2017 року № 1778у справі призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з відстороненням судді Петренко Н.О. від здійснення правосуддя. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 12.09.2017 р. справу прийнято в провадженя судді Миколаєць І.Ю. Ухвалою суду від 23.04.2018 року визначено подальший розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив. Відповідачем відзиву не надано. З положень ст. 15 ЦК України вбачається, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 1-1 Закону України "Про захист прав споживачів" цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Статтею 15 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити: 1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; 3) дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, обєм тощо), умови використання; 4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; 5) позначку про наявність у складі продукції генетично модифікованих організмів; 6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; 6-1) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності; 7) дату виготовлення; 8) відомості про умови зберігання; 9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); 10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; 11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; 12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, на ряду з іншими і умови договору про: - виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; - установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; - визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; - надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; - встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. З ст. 19 вказаного Закону вбачається, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає - будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: - основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; - ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб'єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. Відповідно до ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів" крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу. Згідно ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст.2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 628 ЦК України до відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Зі ст. 806 ЦК України вбачається, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Судом встановлено, що згідно договору фінансового лізингу № 170604 від 06.03.2017 року, даний договір був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "АВТОТОХНІКС УКРАЇНА" в особі представника [PERSON] (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач), предметом договору є транспортний засіб марки -«Toyota Corolla», об"єм двигуна 1.33 л., тип КПП - мех., привід 4х2. Відповідно до умов якого Лізингодавець зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу та передати його у користування лізингоотримувача, а той в свою чергу зобов'язався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору (а.с. 7-12). Відповідно до додатку №1 до вказаного договору - Графік сплати авансового платежу та додатку № 2 - Специфікація, предметом лізингу є транспортний засіб марки -«Toyota Corolla», вартістю 15367,03 дол. США (419520 грн.), авансовий платіж 50%, щомісячний авансовий платіж - 640,29 дол. США, адміністративний платіж (10%) - 1536,70 дол. США, комісія за передачу (3 %) - 461,01 дол. США (а.с. 12, 13). Відповідно до квитанції № 17313343 від 06.03.2017 року, позивач сплатив на рахунок відповідача 41952,00 грн., як адміністративний платіж згідно Договору фінансового лізингу № 170604 від 06.03.2017 року (а.с. 16), що підтверджується також довідкою про сплату (а.с. 17). З листа № 139 від 21.04 року ТОВ "Автотехнікс Україна" вбачається, що сплачений позивачем адміністративний платіж в розмірі 41952,00 грн. не повертається взагалі, авансових платежів ним сплачено не було. Ознайомившись з договором він прийняв всі його умови, що засвідчено його підписом. В договорі детально визначені всі його істотні умови, сплати платежів, отримання товару та інше. Умови договору є обов"язковими для виконання усіма його сторонами. Було повідомлено, що на підставі заяви позивача, договір лізингу № 170604 від 06.03.2017 року вважається розірваним з 18.04.2017 року (а.с. 15). В п.1.2 Договору №170604 фінансового лізингу зазначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного Договору зазначається у даному Договорі, розмір авансового платежу вказується у даному Договорі та додатку №1 до нього, який є його невід"ємною частиною. За п. 1.3. вказаного Договору, лізингодавець бере на себе зобов"язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу та згідно з положеннями чинного законодавства. Згідно п. 1.4. Договору, лізингодавець не відповідає перед Лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов"язання щодо якості, комплектності та справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу, тощо. За вищевказаними зобов"язаннями відповідає Продавець. Відповідно до п. 2.2 Договору строк Лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком № 3 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного Договору. Пунктом 8.2. вказаного Договору передбачено, що укладаючи договір сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору становить 15367,03 дол. США., що еквівалентно 419520,00 грн. Тобто відповідач зобов»язався придбати у свою власність предмет лізингу -«Toyota Corolla», та передати цей т/з у користування позивачу. За ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно вимог ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. З викладеного вбачається, що договір фінансового лізингу № 170604 від 06.03.2017 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Автотехнікс Україна" підлягав обов"язковому нотаріальному посвідченню. Як вбачається із матеріалів справи, спірний договір не був нотаріально посвідчений у відповідності до вимог ст. 799 ЦК України. Порядок нотаріального посвідчення договору лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи передбачений також п. 3.12 Глави 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року № 296/5. Оскільки спірний договір, на порушення вимог ст. 799 ЦК України, нотаріально не посвідчений, тому у відповідності до вимог ст. 220 ЦК України, він є нікчемним. За правилами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Статтями 12 та 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повиннадовести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. 76 цього Кодексу, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належнимиє докази,які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, Договір №170604 фінансового лізингу від 06.03.2017 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Автотехнікс Україна" та [PERSON], підлягає визнанню недійсним, слід застосувати наслідки недійсності договору та стягнути з ТОВ "Автотехнікс Україна" на користь позивача 41952,00 грн. Судовий збір сплачений позивачем у розмірі 640 грн. 00 коп. покласти на відповідача. Витрати, пов"язані з правничою допомогою адвоката в сумі 4500 грн., відповідно до ст. 137 ЦПК України, підля гають стягненню з відповідача.

Outcome: approved