Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про припинення стягнення аліментів. Ухвалою Деснянського районного суду від 28.11.2019 відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Деснянського районного суду від 18.12.2020 Заочне рішення від 28.09.2020 скасовано і призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги тим, що Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2016, визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] за місцем його проживання - [ADDRESS] , рішення пройшло всі судові інстанції та набрало законної сили. Відповідач не виконує рішення суду щодо місця проживання дітей, фактично переховує дітей та позбавляє позивача можливості виховання та спілкування з дітьми. Відповідач продовжує отримувати аліменти на утримання дітей і користується ними на власний розсуд, чим порушує права позивача. Крім того зазначив, що Постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2021, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2020 залишено без змін, яким задоволено позов [PERSON] про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та передати дітей [PERSON] за місцем його проживання: [ADDRESS] . Позивач змушений звернутись за захистом своїх прав до суду. У зв`язку з викладеним позивач просить суд припинити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , починаючи з часу звернення до суду. В матеріалах справи міститься відзив на позовну заяву від відповідачки [PERSON] , відповідно до якого зазначено, що заперечує проти позовних вимог та вважає їх необґрунтованими, оскільки Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22.08.2016 про зміну місця проживання дітей з батьком, не змінило місце проживання дітей та наразі діти проживають з відповідачкою. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. В матеріалах міститься відповідь на відзив від представника позивача - адвоката Брагара А.А. відповідно до якого зазначено, що Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2016 визначено місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за місцем його проживання - [ADDRESS] . Дане рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року та постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 27 червня 2019 року. Відповідач добровільно не передає дітей до визначеного судом місця проживання разом з батьком. Також, Постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2021, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2020 залишено без змін, яким задоволено позов [PERSON] про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та передати дітей [PERSON] за місцем його проживання: [ADDRESS] . Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, оскільки визначене місце проживання дітей є визначальною ознакою для вимоги про сплату аліментів. Представник позивача - адвокат Григоренко С.А. в судових засіданнях підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Підтвердила, що діти на сьогодні продовжують проживати разом з мамою, оскільки остання не виконує рішення суду як про визначення місці проживання так і про відібрання дітей. Представник відповідача - адвокат Розметов Р.Н. в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, посилаючись на відзив та докази додані до нього, зазначивши, що визначальною вимогою про стягнення аліментів є з ким проживають діти, а діти проживали та проживають разом з мамою, яка забезпечую дітей всім необхідним. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. З 20 листопада 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі. Від шлюбу сторони мають дітей: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис №1208 та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 618. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.07.2013 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2016 визначено місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , за місцем його проживання - [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.06.2018 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту набрання рішенням законної сили і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Постановою Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року залишено без змін. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 27 червня 2019 року Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 22 серпня 2016 року та Постанову Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року залишено без змін. Постановою Київського апеляційного суду від 16.02.2021, рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2020 залишено без змін, яким задоволено позов [PERSON] про відібрання у [PERSON] малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] та передати дітей [PERSON] за місцем його проживання: [ADDRESS] Судом безспірно встановлено, що [PERSON] не виконує Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2016 та Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2020, діти на сьогодні продовжують проживати разом з мамою. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Згідно зі ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. Посадових чи службових осіб та громадян в підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч.2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Відповідно до закону батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Положеннями частин другої та третьої статті 181 СК України визначено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів. 4) інші обставини, що мають істотне значення. У підпункті 1 пункту 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267 - 271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. З аналізу вказаних статей вбачається, що припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини, не витрачає отримувані нею аліменти на дитину, або ж у випадку, коли дитина з певного часу перебуває на утриманні іншого з батьків, з якого вже стягуються аліменти. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Суд також враховує правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 4 вересня 2019 року (справа № 711/8561/16), відповідно до якого за своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. Однак судом беззаперечно установлено, що діти проживають разом з мамою, саме остання забезпечую дітей усім необхідним для повноцінного розвитку. Доказів про неналежне використання аліментних коштів відповідачкою стороною позивача суду не надано, в матеріалах справи такі доказі відсутні. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.08.2016 про визначення місця проживання дітей з батьком та Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.12.2020 про відібрання дітей у матері та передати батьку не можуть бути визначальними щодо припинення аліментів, оскільки лише підтверджують, що діти як і раніше продовжують проживати разом з мамою, знаходяться на її забезпеченні, хоча остання і порушує виконання судових рішень. До того ж беручі до уваги, що судом встановлено, що діти не змінили місце свого проживання, не перебувають на утриманні батька, з якого стягуються аліменти, а тому суд приходить до висновку, що позов пред`явлений позивачем передчасно. Отже, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо припинення стягнення аліментів не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді не ґрунтуються на встановлених нормах цивільного та сімейного законодавства України, оскільки позивачем не надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог позивача, як це передбачено статтями 77-80 ЦПК України, і тому не підлягають задоволенню. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів відповідачки [PERSON] в суді здійснював адвокат Розметов Р.Н. на підставі Договору № 003/ЦС про надання правової (правничої) допомоги від 03.11.2020, повноваження якого було підтверджено Ордером на надання правової допомоги серії АА № 1058800. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Попередній (орієнтовний) розрахунок витрат у справі разом з платіжними дорученнями представником відповідачки були подані відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України. Відповідно до п. 3.1 ч.3 Договору № 003/ЦС про надання правової (правничої) допомоги від 03.11.2020 за послуги, надані виконавцем згідно цього договору, клієнт сплачує гонорар, в сумі 5000,00грн з ПДВ за ведення справи в судах. З представлення інтересів в суді клієнт сплачує 1500грн з ПДВ за участь в кожному засіданні, при цьому за участь у першому засіданні сплачується не пізніше 5 днів до початку судового засідання. На підтвердження витрат на правничу допомогу представником відповідачки надано Акт №1 прийняття-передачі наданих послуг (виконаних робіт) із зазначенним переліком виконаних робіт та суми, що становить 5000грн, та квитанцію № 0 0 1892502963 1 від 03.11.2020 на суму 6500грн. Враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручі до уваги реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), виходячи з конкретних обставин справи та відмови у позові, з позивача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 6500,00грн понесених судових витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 420,40грн за подачу заяви про перегляд заочного рішення. Отже враховуючи статті 133 та 141 ЦПК України підлягає до стягнення з позивача [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] судові витрати, пов`язаних з розглядом справи в сумі 6920,40грн.

Outcome: approved