Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], треті особи: Мукачівська районна державна нотаріальна контора, [PERSON] про встановлення факту проживання зі спадкодавцями. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що [INFO] помер її батько [PERSON], а її мати [PERSON] померла - [INFO]. Так, на випадок своєї смерті, батьки заповіту не залишили, а після їх смерті відкрилася спадщина у вигляді нерухомого та рухомого майна, предметів домашньої обстановки, грошових заощаджень, тощо. Спадщину після смерті батьків нею прийнято, шляхом вступу в спадкові права та обов'язки, зокрема: на момент смерті, батьки проживали за адресою: [ADDRESS], де вона доглядала їх та матеріально підтримувала, а згодом похоронила обох батьків. Як на момент смерті батьків у 2007 та 2008 року, і після їх смерті, вона тривалий час постійно проживала, доглядала за господарством, сплачувала необхідні платежі пов'язані з утриманням будинку. Після смерті батьків до травня 2016 року, мала безперешкодний доступ до вищевказаного будинку. Актом від 10 грудня 2015 року підтверджується, що за адресою: [ADDRESS] у вказаній адресі зареєстрований [PERSON], проте не проживає за вказаною адресою з 1998 року. Враховуючи, що будинок не було зареєстровано на праві власності то відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини нею не подавалося. Так, у грудні 2014 року, вона звернулася до Мукачівського міськрайонного суду з метою визнання забудовником будинку за адресою: [ADDRESS], її батька та визнання за нею у порядку спадкування за законом права власності на таке майно. Рішенням суду від 15 січня 2015 року, позов було задоволено та визнано, що її покійний батько був забудовником будинку і визнано за нею право власності на нерухоме майно у порядку спадкування. Однак, не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду, відповідач [PERSON] оскаржив його у апеляційному порядку з тих підстав, що не був залучений до справи, а також, зважаючи на те, що він являється єдиним на його думку спадкоємцем , оскільки подав у межах 6-ти місяців до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Таким чином, особою, яка претендує на спадкове майно являється її племінник [PERSON] - син її брата [PERSON], який помер раніше за батьків. У свою чергу, вона ([PERSON].) є особою, яка має право на спадкування за законом першої черги. Тому на підставі вищенаведеного вона звертається до суду та просить встановити факт постійного її проживання з батьками [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO] за адресою: [ADDRESS] у період з 01 червня 2004 року і до дня їх смерті. -2- Позивач - [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задоволити. Також, від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про поновлення строку позовної давності для звернення [PERSON] до суду з вищевказаною позовною заявою. Відповідач - [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали просили суд у їх задоволенні відмовити, та подали до суду заперечення на позовну заяву [PERSON], які мотивують тим, що після смерті батьків залишилася спадщина у вигляді нерухомого майна, предметів домашньої обстановки, грошових заощаджень, тощо. Так, позивач стверджує, що спадщину після смерті батьків, вона прийняла шляхом вступу у спадкові права та обов'язки, зокрема на момент смерті її батьки, проживала у будинку за адресою: [ADDRESS], доглядала за ними, матеріально підтримувала, а згодом похоронили обох батьків. Також стверджує, що вона в той час проживала в будинку з батьками і доглядала за господарством. Позивач стверджує, що він ([PERSON].) не доглядав за спадкодавцям, разом з ними не проживав і спадщину не прийняв. Однак, доводи позивача спростовуються нею самою. Так, вона стверджує, що зареєстрована та проживає по [ADDRESS] з 1999 року і що її будинок знаходиться від будинку батьків на відстані 500 м. і мала можливість приходити до батьків. Тобто, можливість приходити до батьків [PERSON] мала, однак проживала вона у своєму будинку, який знаходиться більше 1 км. від будинку батьків. Більше того, з [INFO] до грудня 2014 року, коли вона звернулась з заявою до суду, пройшло більше шести років, але так до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини не звернулась. Жодної дії [PERSON] не здійснила за весь час для прийняття спадщини, а навпаки, постійно стверджувала, що не проживала в будинку батьків і не мала наміру приймати спадщину за ними. Такі підтвердження містяться у судових рішеннях, які набрали законної сили. Так, в рішенні апеляційного суду Закарпатської області прямо вказано, що позивач [PERSON] після смерті батька [PERSON], не зверталась із заявою про прийняття спадщини, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на спадковий будинок і не проживала в спадковому будинку, що вбачається з її заперечення на апеляційну скаргу. В самому запереченні [PERSON] на - апеляційну скаргу, [PERSON] ці факти повністю підтверджувала. Факт проживання також підтверджує Ракошинська сільська рада у виданих довідках про його ([PERSON].) місця проживання та [PERSON] та всі її сусіди, де вона проживала весь цей час. Щодо того, що чому саме в кінці 2014 року у [PERSON] виникло питання у будь-який спосіб забрати будинок своїх батьків, то звертає увагу, що її син скоїв злочин і вона уклала угоду з адвокатом [PERSON], який захищав її сина, однак для розрахунків не було коштів і тоді в рахунок розрахунків був переданий спадковий будинок і саме цей адвокат, особисто звертався до суду з позовною заявою про визнання права власності за [PERSON] на будинок. Після того, договором купівлі-продажу, [PERSON] отримав у власність будинок і продав його [PERSON], який є третьою особою у справі. Також, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засідання просили застосувати строк позовної давності до позовної заяви [PERSON] і у задоволенні позовних вимог - відмовити. Третя особа - представник Мукачівської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи містяться Листи за № 483/01-16 від 19 травня 2017 року, №512/01-16 від 06 червня 2017 року, №625/01-16 від 26 червня 2017 року, №676/01-16 від 17 липня 2017 року державного нотаріуса Шпеник М.Ю., в якому просить справу розглянути у відсутності представника, а вирішення позовних вимог залишає на розсуд суду. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав і просив суд їх задоволити. Свідок - [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] разом з батьками [PERSON] та [PERSON]. Так, батьки її хворіли і вона їм допомагала по господарству. Свідок - [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт, що на день смерті батьків, позивач приходила за адресою : [ADDRESS], обробляла земельну ділянку, дивилась за господарством, але не проживала. Свідок - [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт, що [PERSON] постійно проживала за адресою: [ADDRESS]. Свідок - [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та доглядала за будинком. Свідок - [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт, що з 1995 року, позивач постійно проживала за адресою: [ADDRESS], а відповідач ні. Свідок - [PERSON] в судовому засіданні показала, що що позивач [PERSON] проживала по [ADDRESS] біля садика. -3- Заслухавши думки позивача - [PERSON] та її представника, відповідача - [PERSON] та її представника [PERSON], третю особу - [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 3-4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до копії Свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Ракошинської сільської ради депутатів трудящих 11 вересня 1965 року, у сім'ї [PERSON] та [PERSON], [INFO] народилася донька - [PERSON] (а.с.9), яка у свою чергу 28 квітня 1984 року уклала шлюб з [PERSON], про що свідчить копія Свідоцтва Серії [NUMBER] виданого виконавчим комітетом Ракошинської сільської ради 28 квітня 1984 року та здійснено запис за № 13 (а.с.10). Відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконкомом Ракошинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 05 серпня 2007 року, [PERSON] померла [INFO] у віці 75 років (а.с.8). Відповідно до копії Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого виконкомом Ракошинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області 29 листопада 2008 року, [PERSON] помер [INFO] у віці 75 років (а.с.7). Як вбачається з копії Акту складеного 10 грудня 2015 року та підписаного депутатами Ракошинської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області Балаж Олександром Олександровичем та Деркач Іваном Дмитровичем, за адресою : [ADDRESS] зареєстрований [PERSON], 1980 року народження, однак фактично не проживає за даною адресою: з липня 1998 року (а.с.11). 15 січня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до виконавчого комітету Ракошинської сільської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно, Мукачівським міськрайонним судом ухвалено заочне рішення, яким вирішено: "Встановити, що забудовником будинку [ADDRESS] був батько [PERSON] - [PERSON], який помер [INFO]. Визнати за [PERSON], [INFO] право власності в порядку спадкування на житловий будинок та інші надвірні споруди, що розташовані в [ADDRESS] " (а.с.14). Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 червня 2016 року, вирішено апеляційну скаргу [PERSON] - задоволити, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до виконавчого комітету Ракошинської сільської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити (а.с.16-17). Відповідно до копії Договору купівлі-продажу житлового будинку посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Переста Я.О. від 02 квітня 2016 року та зареєстрованого в реєстрі за № 661, [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] зобов'язався передати, а [PERSON] прийняти житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 0,2 га., складає одноповерховий житловий будинок позначений на плані літ "А", побудований з саману-цегли, що містить в собі дві житлові кімнати (а.с.18). З копії Акту про підтвердження проживання особи за певною адресою складеного та підписаного 27 березня 2017 року сусідами: [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS]; [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]; [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS]; [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS], вбачається, що, [PERSON], [INFO], фактично проживала за адресою: [ADDRESS] -4- з 01 червня 2004 року по 15 лютого 2016 року. Також в даному Акті зазначено, що будинок належав батькам [PERSON], а саме: [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO], та які у свою чергу проживали у вищевказаному будинку до моменту смерті. Також, даним Актом свідки підтверджують, що у вищевказаному будинку проживала їхня донька, яка допомагала батькам похилого віку у господарстві, доглядала за ними. Після смерті батьків, продовжувала проживати та доглядати за вищевказаним будинком. Стороною відповідача у підтвердження своїх доводів додали такі документи. Копію заяви [PERSON] на прийняття спадщини від 30 квітня 2009 року, зареєстрованої державним нотаріусом Мукачівської районної державної нотаріальної контори Плеша А.М., яка зареєстрована в реєстрі за №2-270. Відповідно до Акту за №140/0210 затвердженого Ракошинською сільською радою Мукачівського району Закарпатської області від 07 листопада 2017 року, за адресою: [ADDRESS] постійно проживає [PERSON] 30 років разом з сім'єю, яка складається з 7 (семи) дітей та ведуть домашнє господарство, про що ствердили своїми підписами [PERSON], [PERSON], [PERSON] Відповідно до частини 1 статті 1 Сімейного кодексу України, сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів. Нормою статті 3 Сімейного кодексу України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено наступне, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного Кодексу про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. Так, суд звертає увагу на зміст частини 1 статті 29 Цивільного кодексу України, якою встановлено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, та на зміст частини 6 статті 29 цього Кодексу, якою встановлено, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а статтею 1217 цього Кодексу визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Так, статтею 1258 Цивільного кодексу України, встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до статті 164 Цивільного кодексу України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Нормою статті 1265 Цивільного кодексу України, встановлено, п'ята черга спадкоємців за законом. У п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Нормою частини 3 статті 1268 Сімейного кодексу України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. -5- Приписами статтей 256, 257 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, та яка визначає стабільність цивільно-правових відносин, виховує та дисциплінує учасників цивільно-правових відносин, є стимулом до активного використання ними власних прав, а з іншої сторони - зміцнює договірну дисципліну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як визначено правилами статті 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Також суд звертає увагу на зміст Листа N 10-70/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду сцивільних і кримінальних справ «Про окремі питання застосування строків позовної давності» від від 16 січня 2013 року, в якому вказано, що заява позивача про поновлення строку позовної давності (частина п'ята статті 267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності. Відповідно до Правової позиції Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у справі за N 6-2469цс16, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. З частин 1 та 3 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, і достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, позивач по справі [PERSON] є донькою померлих [PERSON], який помер [INFO] та [PERSON], яка померла [INFO], та які за життя проживали за адресою: [ADDRESS]. У свою чергу разом з ними проживала донька [PERSON], що стверджується поясненнями в судовому засіданні свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та Актом про підтвердження проживання особи за певною адресою складеного та підписаного 27 березня 2017 року сусідами (а.с.14). У свою чергу, відповідач по справі [PERSON] за вищевказаною адресою зареєстрований, однак не проживає з липня 1998 року, про що також свідчить копія Акту від 10 грудня 2015 року. Так, суд погоджується, що відповідач [PERSON] вчасно звернувся до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим дідусем [PERSON], який помер [INFO], однак [PERSON] відноситься до 05 черги спадкування за законом, а [PERSON] до першої, так як є донькою померлих і повинна відновити свої права на спадкове майно. Щодо заявленої заяви відповідача [PERSON] про застосування по справі строки позовної давності, то суд приходиться до висновку, що у задоволенні такої необхідно відмовити, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] строк позовної заяви для звернення до суду з позовною заявою про встановлення факту постійного проживання з батьками за адресою: [ADDRESS] не пропустила, оскільки нею доведено, що такий строк переривався ще у 2015 році коли рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15 січня 2015 року за [PERSON] визнано право на спадкування на житловий будинок та інші надвірні споруди, що розташований в [ADDRESS], але яке у свою чергу скасоване рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 червня 2016 року. Тобто, стороною позивача доведено наявність дій, якими переривався строку позовної давності для звернення до суду з позовом про встановлення факту проживання [PERSON] з батьками, тобто відсутній факт пропуску позивачем [PERSON] строк позовної давності. Беручи до уваги встановлені судом факти та відповідні правовідносини, суд вважає, що вищевказаний позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved