Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, про визнання дій ФОП [PERSON] як перевізника протизаконними та стягнення з нього 7000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову пояснив , що має статус інваліда 2 групи, що підтверджується посвідченням ветерана війни, та перебуває на обліку в УПСЗН Саксаганської районної у місті ради. Отримавши у Дніпропетровському госпіталі ветеранів війни направлення на стаціонарне лікування в Українському державному Медико-соціальному центрі ветеранів війни на 30 серпня 2014 року, який знаходиться в с. Циблі, Київської області, він завчасно придбав в касі автовокзалу м. Кривого Рогу квиток на безкоштовний проїзд з м. Кривого Рогу до м. Києва. 29 серпня 2014 року він згідно безкоштовного квитка № 27928 зайняв місце № 6 згідно свого білета та здав багаж у багажне відділення автобусу SETRA S415HDH, державний номер [NUMBER], та став чекати відправлення рейсу. Водій автобусу [PERSON] став перевіряти автобусні квитки у пасажирів автобусу, однак при перевірці у нього, позивача, білета, зажадав від нього надати пільгове посвідчення. Ознайомившись з посвідченням, відповідач заявив, що позивач не має права на пільговий проїзд, оскільки таке посвідчення видане не військкоматом, а якимось ВПСЗН. Тільки учасники бойових дій мають право на пільговий проїзд, а всі інші інваліди мають сплачувати 50% від вартості проїзду. На зауваження позивача, а потім працівників диспетчерської автовокзалу м. Кривого Рогу відповідач повідомив, що таке роз'яснення він отримав від спеціаліста Міністерства праці України, тому позивач змушений був покинути салон автобусу. Зусиллями диспетчерів автовокзалу він придбав безкоштовний квиток на автобус маршрутом «Кривий Ріг-Вінниця», та у м. Кіровограді придбав безкоштовний квиток на рейс «Кіровоград- Київ Видубичі» того ж дня, 29 серпня 2014 року. З затримкою у часі та нервовим навантаженням і ганебному стані він нарешті дістався до Києва. Позивач вважає, що відповідач відмовивши йому у безкоштовному проїзді, порушив його права як інваліда 2 групи та ряд законів України, тому просить визнати його дії протиправними та стягнути з нього в рахунок відшкодування моральної шкоди 7 000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві . Відповідач в судовому засіданні з позовом не погодився, просив у його задоволенні відмовити посилаючись на те , що у відповідності до п. 21 ст. 13 Закону України " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту " позивач має лише 1 раз на рік право на безкоштовний проїзд в автобусі. Позивач же неодноразово за рік користувався таким правом. Моральна шкода не доведена . Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 1, 3 ЦПК України в суд в порядку встановленому цим кодексом може звернутися фізична особа за захистом своїх прав, свобод чи інтересів і лише порушені права, свобода чи інтереси підлягають захисту. За договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов'язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов'язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення. Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів) (ст. 910 ЦК України). Згідно посвідчення серії [NUMBER], виданого управлінням праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Саксаганської районної у місті Кривому Розі ради від 22 травня 2007 року, позивач [PERSON] являється інвалідом 2 групи та має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-інвалідів війни (л.с. 6). У Дніпропетровському госпіталі ветеранів війни позивач [PERSON] отримав направлення № 5709/5502, на стаціонарне лікування в Українському державному Медико-соціальному центрі ветеранів війни з 30 серпня 2014 року, який знаходиться в с. Циблі, Київської області (л.с. 8 - копія направлення). На підставі положень ст. 12-14 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», позивачем [PERSON] придбано в касі автовокзалу пільговий квиток на рейс «Кривий Ріг-Київ Видубичі», однак через дії відповідача ФОП [PERSON] він змушений був здати вказаний білет та придбати в м. Кіровограді пільговий квиток на рейс «Кіровоград-Київ Видубичі» (л.с. 7 - копії квитків). Статтею 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», визначено, що фізична особа - суб'єкт господарювання, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів на таксі без застосування праці найманих водіїв являється автомобільним самозайнятим перевізником. Відповідно до положень ст. 9 Закону України «Про автомобільний транспорт», ліцензія видається на господарську діяльність з надання послуг з перевезення пасажирів і небезпечних вантажів в тому числі на надання послуг з внутрішніх перевезень пасажирів на таксі. Статтею 29 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначені засади діяльності автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах. Так, автомобільним перевізником та автомобільним самозайнятим перевізником, які здійснюють перевезення пасажирів на договірних умовах, є суб'єкти господарювання, які відповідно до законодавства та одержаної ліцензії надають послуги за договором перевезення пасажирів транспортним засобом, що використовується ними на законних підставах. Згідно ч. 1,2,3 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III, пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом. Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 41 Закону, пасажир зобов'язаний: мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду - відповідне посвідчення. Частиною 2 статті 42 Закону визначено, що договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус. Згідно п. 130 «Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту» затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176, особи, що користуються пільгами з оплати проїзду автобусами міжміського та/або приміського сполучення, звертаються у квиткову касу автостанції для внесення відповідної позначки до касової відомості та отримання квитка на пільговий проїзд. Згідно підпункту 10 пункту 145 Правил, перевізник зобов'язаний: здійснювати перевезення пасажирів з квитками і пасажирів, яким згідно із законодавством надано пільги щодо плати за проїзд. Відповідно до ст. 13 Закону України " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту (пільги інвалідам війни) інвалідам війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги: 7) безплатний проїзд усіма видами міського пасажирського транспорту, автомобільним транспортом загального користування в сільській місцевості, а також залізничним і водним транспортом приміського сполучення та автобусами приміських і міжміських маршрутів, у тому числі внутрірайонних, внутрі- та міжобласних незалежно від відстані та місця проживання. Відповідач здійснює перевезення пасажирів саме автобусом і тому у відповідності до вищезазначеного пункту ст. 13 має право на безплатний проїзд не залежно від кількості таких проїздів у рік. Посилання відповідача на п . 21 статті 13 вищезазначеного Закону суд вважає не обгрунтованим оскільки п. 21 зазначає, що інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, як зазначено вище відповідач здійснює перевезення пасажирів саме автобусом, а не автомобільним транспортом . Закон України " Про автомобільний транспорт " визначив у ст. 1 поняття : автомобільний транспорт - галузь транспорту, яка забезпечує задоволення потреб населення та суспільного виробництва у перевезеннях пасажирів та вантажів автомобільними транспортними засобами; автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев'ять з місцем водія включно. Дані поняття є різними і пільги визначені у п. 7 та у п. 21 ст. 13 Закону України " Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту є окремими та самостійними. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Проте, позивачем не надано жодного належного та переконливого доказу на підтвердження своїх позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги в цій частині позивач обгрунтовує зокрема ст. 23 , 1167 ЦК України, Законом України " Про захист прав споживачів " . При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд керується роз"ясненнями постанови Пленума Верховного Суду України від 31.03.1995 года ( з наступними змінами та доповненнями) «Про судову практику у справах про стягнення моральної ( немайнової) шкоди». Згідно п.3 вищеназваної постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями чи бездіяльностю інших осіб. Разом з тим, у п.4 постанови вказується, що позивач зобов"язаний довести не тільки факт заподіяння моральних страждань, але і пояснити з яких міркувань він виходив, зазначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування шкоди (збитків), завданих дефектною чи фальсифікованою продукцією або продукцією неналежної якості, а також майнової та моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією у випадках, передбачених законодавством. Позивач [PERSON] в позовній заяві та під час судового розгляду не надав суду належних доказів наявності моральної шкоди, та не надав доказів причинно - наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто завданою шкодою, не довів наявність шкоди життю і здоров"ю, нанесеним з боку відповідача, не висловив міркування, з яких він виходив, визначаючи суму моральної шкоди у розмірі 7000 грв., оскільки розмір моральної шкоди повинен бути вмотивованим у відповідності до ст. 23 ЦК України , суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Outcome: partial