Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в період перебування в шлюбі з відповідачем на підставі договору купівлі - продажу придбали нерухоме майно - житловий будинок з господарськими побудовами та земельну ділянку. Нерухоме майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, було оформлено на ім"я відповідача. На даний час виникла необхідність розподілу спільного сумісного майна, оскільки відповідач в добровільному порядку розділити майно не бажає. Тому прохав визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна та визначити порядок користування . Під час проведення попереднього засідання по справі позивач та його представник позовні вимоги уточнили, остаточно прохали визнати за позивачем право власності на 1/ 2 частину житлового будинку з господарськими побудовами та 1/2 частину земельної ділянки. Позовні вимоги про визначення порядку користування , з огляду на висновки судово - технічної експертизи про неможливість розподілу житлового будинку без відступу від часток та здійснення його перепланувань і переобладнань за умови погодження з місцевими органами виконавчої влади, позивач прохав залишити без розгляду, ухвалою суду від 01 липня 2015 року вказані позовні вимоги згідно ст.207 ЦПК України залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали, остаточно прохали визнати за позивачем [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими побудовами та 1/2 частину земельної ділянки, пославшись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач та її представник позовні вимоги не визнали. Відповідач пояснила, що будинок та земельна ділянка, куплені під час перебування в шлюбі з позивачем, є її власністю, оскільки були придбані за її власні кошти. В той же час не заперечувала, що кредит, який брали в банківській установі на придбання нерухомого майна та який був оформлений на її ім"я, сплатили разом з позивачем достроково у 2008 році. Вказала, що за умови якби позивач належно з нею поводився та не ображав, вона б не заперечувала проти визнання за позивачем права власності. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторонами під час перебування в шлюбі в період із 20.01.1999 року по 02.03.2015 року ( а.с.8, 125), на підставі договору купівлі - продажу від 12.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу, було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами , що складаються з житлового будинку А-1 , житловою площею 17,1 кв.м, літньої кухні Б, сараїв В ,Г,Е, погріба г , вбиральні Д, воріт з хвірткою №1, огорожі №2 та земельну ділянку площею 0, 21 га , передану для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд ,що знаходяться в с Малий Тростянець Полтавського району та області по вул. Гоголя , буд. № 23, право власності було зареєстроване в державному реєстрі за № 15264040 ( а.с. 9-11). Правоустановлюючі документи , в тому числі й державний акт на земельну ділянку від 11 вересня 2006 року , кадастровий номер 5324086205:05:001:0150 (а.с.12 ), були оформлені на ім"я відповідача . Згідно ст.60 ч.1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того , що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень . Доказування не може грунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору суд, виходячи з принципу диспозитивності, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України. Факт придбання житлового будинку з господарськими побудовами та земельної ділянки в період шлюбу сторонами не оспорюється та підтверджується матеріалами справи. Доводи відповідача про придбання нерухомого майна виключно за її особисті кошти в ході розгляду справи в суді не зайшли свого підтвердження , доказів на підтвердження даного факту відповідач суду не надала. Тому суд вважає, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна , що є об"єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не передбачено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності , вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними , якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом . Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 постанови від\~\~21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Таким чином, житловий будинок з господарськими побудовами та спорудами та земельна ділянка площею 0,2090 га, передана для обслуговування жилого будинку,господарських будівель і споруд, що знаходяться в с Малий Тростянець Полтавського району та області по вул. Гоголя, буд. № 23 набуті позивачем та відповідачем під час шлюбу, є спільною сумісною власністю сторін і відповідно при їх поділі частки є рівними. На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню , за позивачем [PERSON] необхідно визнати право власності на 1/2 частину вищезазначеного нерухомого майна. Статтею 88 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат. Позивач при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачував згідно з нормами ст. 5 п. 10 Закону України " Про судовий збір" . Згідно ч.2 ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі -243,60 грн.

Outcome: approved