Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів в якому просив визнати протиправним і скасувати рішення тридцять сьомої сесії Обухівської міської ради Київської області сьомого скликання від 26 липня 2018 року щодо передачі [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,0497 га, кадастровий номер 3223110100:01:101:0037, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] . Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] щодо земельної ділянки площею 0,0497 га, кадастровий номер 3223110100:01:101:0037, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: [ADDRESS] , проведену 03 вересня 2018 року державним реєстратором виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області Литовченко Тетяною Олександрівною. Обґрунтовуючи позовну заяву зазначив, що Обухівською міською радою Київської області в порушення вимог діючого земельного законодавства було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в межах Обухівської міської ради фізичній особі. Оспорюване рішення Тридцять сьомої сесії сьомого скликання Обухівської міської ради Київської області від 26 липня 2018 року № 866/7- 37-VII повинне бути визнане недійсним на підставі ст.. 42, 155 ЗК України, оскільки ним порушуються права Позивача та всіх співвласників багатоквартирного будинку щодо володіння, користування і розпорядження прибудинковою земельною ділянкою. Окрім того, спірна земельна ділянка площею 0,0497 га, кадастровий номер: 3223110100:01:101:0037, передана у власність Відповідача 1, у період коли Відповідач 1 не мала на праві власності нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , та не була співвласницею багатоквартирного будинку номер 40 . Спірна земельна ділянка приватизована незаконно, у зв`язку з чим співвласники багатоквартирного будинку були позбавлені права спільної сумісної власності на частину прибудинкової території, яка без їх згоди та урахування порядку користування прибудинковою територією була виділена у приватну власність Відповідачу 1, тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом. 28.03.2021 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 29.03.2021 року винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, надано позивачеві десятиденний строк з дня вручення ухвали для усунення недоліків. 07.07.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначення підготовчого судового засідання. 31.08.2021 року винесено ухвалу про часткове задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів, продовжено строки підготовчого провадження на строк виконання цієї ухвали. 28.09.2021 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що спірна земельна ділянка виділена у власність відповідачу [PERSON] на підставі рішення відповідача Обухівської міської ради Київської області, вона розташована за адресою: [ADDRESS], і є прибудинковою територією багатоквартирного будинку. Питання про виділення у власність [PERSON] спірної земельної ділянки вирішувалось відповідачем Обухівською міської радою без погодження з іншими співвласниками багатоквартирного будинку. Відповідачка [PERSON] в свою чергу після отримання спірної земельної ділянки у власність встановила там паркан, з порушенням санітарних та пожежних норм. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечила в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, пояснила, що вона встановила паркан на спірній земельній ділянці, яку їй було виділено у власність, оскільки до неї мали доступ всі. Інші співвласники багатоквартирного будинку теж мають поряд з цим будинком у власності земельні ділянки. Позивач на спірній земельній ділянці має намір щось будувати, вона має у власності у тому будинку квартиру, а тому має право на земельну ділянку біля будинку. Спірну земельну ділянку вона обробляла на протязі довго періоду з дитинства. Вона є сиротою і на даний час багатодітною матір`ю. В інших власників запитували згоди на виділення їй у власність спірної земельної ділянки. На ділянці вона вирощує квіти та сільськогосподарські культури. В цьому ж багатоквартирному будинку також і іншим власника виділялись земельні ділянки без погодження з іншими власниками. Інші учасники процесу в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили, хоч про день, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подали. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача, перевіривши та дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 21665929 від 26 січня 2009 року. Відповідач [PERSON] з 04 січня 2021 року є власницею квартири № 16 та співвласницею багатоквартирного будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 березня 2021 року № 248669510. 03 вересня 2018 року, ще не будучи співвласницею багатоквартирного будинку номер [ADDRESS] ), відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку площею 0,0497 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 3223110100:01:101:0037 на підставі рішення тридцять сьомої сесії сьомого скликання Обухівської міської ради Київської області від 26 липня 2018 року № 866/7-3 7-УІІ право власності на яку зареєстрована державним реєстратором Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області Литовченко Т.О., що підтверджується копією Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.03.2021 року № 248893578 та копією рішення тридцять сьомої сесії сьомого скликання Обухівської міської ради Київської області від 26 липня 2018 року № 866/7-37-VII. Вищезазначена земельна ділянка, що набута Відповідачем [PERSON] , належить до прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку по [ADDRESS] , та відчужена без згоди співвласників багатоквартирного будинку, що підтверджується Висновком Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 12 листопада 2019 року за вих. № 2515 щодо наявності прибудинкової території навколо будинку [ADDRESS] . Висновком Виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 27 вересня 2019 року за вих. № 2131 відбувся винос меж земельної ділянки 0,049 га, кадастровий номер 3223110100:01:101:0037 в натурі на місцевості, що підтверджується план-схемою меж прибудинкової території [ADDRESS] , викопіюванням з генерального плану населеного пункту місця розташування земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 02 липня 2018 року, що підтверджує факт відсутності погодження меж земельної ділянки, за адресою: [ADDRESS] , площею 0,049 га зі співвласниками багатоквартирного житлового будинку, що підтверджується схемою місця розташування земельних ділянок на території [ADDRESS] . Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або його оспорювання. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності, за загальним правилом, тягне за собою його припинення. Згідно ст. 78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Згідно п.п. „а", "б" ч.1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Статтею 125 ЗК України (в чинній на час видачі оспорюваних державних актів редакції) передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону, а згідно ст.19 Конституції України - органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Пунктом 12 Перехідних положень діючого Земельного кодексу України, встановлюється, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Статтею 378 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Статтею 386 ЦК України встановлено, що «держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності», а статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що «держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю; власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків; захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, права на земельну ділянку, на який розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку. Частиною 2 статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» передбачено, що спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку. Згідно з частинами 1-3 статтею 42 Земельного кодексу України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз. 4 п. 19 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду порядок користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону від 19 червня 1992 р. № 2482-ХІІ "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку та на умовах, передбачених ч. З ст. 42 Земельного кодексу України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками. У разі приватизації громадянами квартир у такому будинку, земельна ділянка як така, що входить у житловий комплекс, може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування лише зі згоди всіх співвласників (квартиронаймачів) будинку, так як належить їм на праві спільної сумісної власності, яка разом із загальним майном і неподільною часткою житлового комплексу (допоміжні приміщення, конструктивні елементи будинку, його технічне обладнання) є майном співвласників, які визначають порядок його використання. Нормами земельного законодавства не передбачена можливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) або її частини, беручи до уваги ту обставину, що прибудинкова територія, яку законодавець відносить до житлової та громадської забудови, є особливим об`єктом права власності на землю через те, що вона має задовольняти інтереси великої кількості осіб та призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку. Її використання здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації з дотриманням державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови. Положення про неможливість передачі у власність чи користування окремих співвласників багатоквартирних будинків земельної ділянки (на якій розташований багатоквартирний жилий будинок) викладене у Постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 263/68/17 від 18 березня 2019 року. Законодавець при цьому не відносить до числа суб`єктів права власності прибудинкової території багатоквартирного будинку окремих фізичних осіб. Зміна цільового призначення земельних ділянок прибудинкової території допускається у випадку реконструкції, зміни функціонального призначення споруд, наявності інших обґрунтованих причин у відповідності з діючими нормами за дозволом відповідних органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Передача земельної ділянки відповідачу [PERSON] обмежила доступ всіх співвласників багатоквартирного будинку доступу до неї, шляхом встановлення паркану, що підтверджується фотокопіями. Шляхом вирубування/вирізання насаджень відповідачем [PERSON] позбавлено можливості мешканців будинку мати подальші врожаї для себе та своїх дітей; відстань між будинком і земельною ділянкою відповідача [PERSON] порушують санітарні, протипожежні та будівельні норми відповідно до п. 4.10. Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173. Позивачем та співвласниками багатоквартирного будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , неодноразово направлялися звернення до відповідача Обухівської міської ради Київської області про скасування права власності на земельну ділянку відповідача [PERSON] , що підтверджується заявою від 28.08.2019 року, проте Відповіддю № 901 від 13 квітня 2020 року, вказано, що Заступником міського голови, начальником відділу розвитку інфраструктури, містобудування та архітектури надано висновок щодо наявності прибудинкової території навколо будинку [ADDRESS] . Та було роз`яснено даний спір вирішувати в судовому порядку, що підтверджується копією відповіді. Зазначена земельна ділянка була відведена відповідачу [PERSON] , відповідачем Обухівською міською радою Київської області, шляхом передачі у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. А тому оспорюване рішення Тридцять сьомої сесії сьомого скликання Обухівської міської ради Київської області від 26 липня 2018 року № 866/7- 37-VII повинне бути визнане недійсним на підставі ст. 42, 155 ЗК України, оскільки ним порушуються права позивача та всіх співвласників багатоквартирного будинку щодо володіння, користування і розпорядження прибудинковою земельною ділянкою. Окрім того, спірна земельна ділянка площею 0,0497 га, кадастровий номер: 3223110100:01:101:0037, передана у власність Відповідача [PERSON] , у період коли вона не мала на праві власності нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , та не була співвласницею багатоквартирного будинку номер 40 . Спірна земельна ділянка приватизована незаконно, у зв`язку з чим співвласники багатоквартирного будинку були позбавлені права спільної сумісної власності на частину прибудинкової території, яка без їх згоди та урахування порядку користування прибудинковою територією була виділена у приватну власність Відповідачу [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, згідно з яким громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки, яка розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Відповідно до ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19. Стаття 152 Земельного кодексу України визначає способи захисту прав на земельні ділянки. Так, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, на підставі ч. 2 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Суд вважає можливим захистити право власності позивача та інших співвласників багатоквартирного будинку шляхом визнання незаконним рішення відповідача Обухівської міської ради Київської області та скасування державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] , таким чином обраний позивачем спосіб захисту його інтересів частково ґрунтується на законі, а тому в задоволенні позовних вимог частині скасування права власності відповідача [PERSON] слід відмовити. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково, оскільки під час судового розгляду факт порушення прав позивача доведений належними і допустимими доказами, а відповідачі всупереч вимогам ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України не подали суду належним у допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, не спростували покладених в основу позову доводів та обставин. Таким чином, позовні вимоги частково ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, тому позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial