Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в якому зазначив, що відповідно до умов укладеного договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 18.03.2016 року відносно земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону) площею 0,0021га., що розташована за адресою [ADDRESS] було встановлено особистий строковий сервітут. Відповідно до п.1.2 Договору передбачено, що сервітут встановлюється на право розміщення (обслуговування) споруди для провадження підприємницької діяльності для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону). Відповідно до рішення виконкому Коростенської міської ради від 05.10.2016 року було підтверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди за адресою: [ADDRESS] . На його замовлення у відділі архітектури, містобудування та земельних ресурсів виконавчого комітету Коростенської міської ради було виготовлено паспорт прив`язки розміщення групи торгівельних павільйонів за адресою: [ADDRESS] , в місті якого було виготовлено та погоджено планувальні та архітектурно-будівельні рішення. Після укладення зазначеного договору, ним, за власні кошти був збудований торгівельний павільйон. За наслідками будівництва на зазначений об`єкт нерухомості ним був замовлений та пізніше виготовлений технічний паспорт. З метою оформлення права власності на збудований торгівельний павільйон він звернувся до виконавчого комітету Коростенської міської ради. Відповідно до листа №02-14/1514 від 21.07.2020 року отримав відмову в оформленні права власності на збудований торгівельний павільйон та в безпосередній консультації йому роз`яснено право на звернення до суду з відповідними вимогами. З підстав, передбачених ст.331, 376, 384, 386 ЦК України просить визнати за ним, [PERSON] , право власності на нежитлову будівлю торгівельного павільйона, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 77, 2 кв.м.. 03.09.2020 року у справі було відкрито спрощене позовне провадження та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов та подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову. Ухвала про відкриття провадження, копія позовної заяви з додатком отримана відповідачем 11.09.2020 року. У встановлений строк відповідач відзив на позов та будь яких клопотань, пов`язаних з розглядом справи, не подала. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що рішенням Коростенської міської ради від 03.03.2016 року №122 затверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди по [ADDRESS] . Передано в сервітутне землекористування строком на 2 роки 11 місяців фізичній особі - підприємцю [PERSON] земельну ділянку площею 0, 0021 га цільового призначення для будівницта та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільйону) по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 05.10.2016 року №490 затверджено комплексну схему розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності фізичній особі - підприємцю [PERSON] на розміщення групи торгівельних павільйонів по [ADDRESS] . 18.03.2016 року між Коростенською міською радою та [PERSON] укладено договір про встановлення особистого строкового сервітуту відносно земельної ділянки площею 0,0021 га цільове призначення:для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (розміщення торгівельного павільону) за адресою: [ADDRESS] . Згідно п.1.2 вказаного Договору сервітут встановлюється на право розміщення (обслуговування) тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності на підставі рішення четвертої сесії Коростенської міської ради VІІ скликання від 3.03.2016 року №122 в інтересах Сервітурія згідно із комплексною схемою розміщення тимчасових споруд на земельній ділянці для провадження підприємницької діяльності (додаток 1 до Договору, який є його невід1ємною частиною). Особистий строковий сервітут встановлюється на 2 роки 11 місяців до 18.02.2019 року (п.2.1 Договору). 25.03.2016 року [PERSON] видано паспорт прив`язки розміщення групи торгівельних павільйонів по [ADDRESS] . Рішенням Коростенської міської ради від 11.06.2020 року №1874 у зв`язку з закінчення строку дії, поновлено договір оренди земельної ділянки від 7.07.2015 року, яка надана фізичній особі-підприємцю [PERSON] в оренду рішенням 42 сесії Коростенської міської ради від 18.06.2015 року за №1928; встановлено строк оренди земельної ділянки, площею 0, 0039 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі - 5 років. На вказаній земельній ділянці позивачем здійснено будівництво, внаслідок чого з`явився новий об`єкт нерухомості нежитлове приміщення, загальною площею 77, 2 кв.м. Листом від 21.07.2020 року за №03-14/1514 виконавчий комітет Коростенської міської ради повідомив про відсутність повноважень органу місцевого самоврядування щодо встановлення права власності на самовільно побудовані будівлі та споруди. Відповідно до абз.1 ч. 5 ст. 20 Земельного кодексу України, види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Аналогічна норма міститься в ч. 4 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", згідно з якою право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Згідно із зазначеними нормами, земельна ділянка може використовуватися власником у спосіб, який відповідає категорії земельної ділянки. Класифікація видів цільового призначення земель (далі - КВЦПЗ) затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.11.2010 за №1011/18306. КВЦПЗ визначає поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об`єктів і застосовується для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів. Торговельний павільйон, - це відокремлена, закрита з усіх боків будівля або приміщення, призначене для торгівлі протягом усього року, що обов`язково має значних розмірів торговельний зал для покупців. У торговельних павільйонах торговельні місця повинні влаштовуватися на стаціонарній основі. За змістом чинного законодавства тимчасові споруди (малі архітектурні форми) встановлюються на земельній ділянці на підставі правовстановлюючого документу на відповідну земельну ділянку (державний акт чи договір оренди земельної ділянки) та дозволу на розміщення малої архітектурної форми (за встановленою формою), який видається органом містобудування та архітектури. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи з наведеної норми Закону, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є випадки, коли належне певній особі право або набуття цією особою права не визнається, оспорюється іншою особою або у разі втрати (відсутності) в неї документів, що засвідчують приналежність їй такого права. Разом з тим, передумовою для застосування ст.392 Цивільного кодексу України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 Цивільного кодексу України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України. Аналогічна позиція викладена в постановах Верхового Суду України від 18.11.2015 № 6-1858цс15, від 16.12.2015 № 6-688цс15, від 10.02.2016 № 6-2124цс15. Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Таким чином, право власності на новостворену рухому річ виникає у особи, яка її виготовила (створила) в той момент, коли в результаті виготовлення чи створення з`являється об`єкт, який може кваліфікуватись як нова річ, якщо інше не встановлено договором або законом. Щодо моменту виникнення права власності на новостворене нерухоме майно встановлені особливості, передбачені ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, відповідно до якої право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту прийняття його до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (систему органів державної реєстрації прав становлять центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та структурні підрозділи територіальних органів Міністерства юстиції України, які забезпечують реалізацію його повноважень та є органами державної реєстрації прав - ст.6 Закону України "Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Положення ч. 2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному зв`язку із положенням ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає ніяких винятків. Як правило, усі об`єкти нерухомого майна, зважаючи на свою специфіку, після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України "Про Державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є державна реєстрація. Частиною 1 ст. 376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Частиною 2 вказаної норми Закону передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна , не набуває права власності на нього. Згідно з ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. При цьому, слід враховувати наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу на початок будівельних робіт, належним чином затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Об`єкт нерухомості, розташований в районі будинку [ADDRESS] , побудований без належного дозволу на виконання будівельних робіт, без проекту та погодження з відповідними службами, отже, вказане нежитлове приміщення є самочинним будівництвом. З роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року слідує, що при вирішенні питання про визнання права власності на самочинно збудовані об`єкти звертається увага на наявність звернення позивача до інспекції державного будівельного архітектурного контролю про прийняття об`єкта до експлуатації та на докази щодо зазначених обставин. При цьому звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Згідно з пунктом 12 вищевказаної Постанови суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. В матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до компетентного органу з метою вирішення питання щодо прийняття даного об`єкта в експлуатацію. Доданий до позовної заяви лист від 21.07.2020 року за №03-14/1514 свідчить про те, що позивач звертався до органу місцевого самоврядування із заявою про здійснення державної реєстрації права власності на тимчасові споруди ( торгівельні павільйони). Посилання позивача на ст.384, 386 ЦК України є хибним, оскільки зазначені норми закону не регулюють правовідносин, з приводу яких порушено спір. На підставі наведеного, враховуючи відсутність в справі належних та допустимих доказів щодо прийняття нежитлової будівлі торгівельного павільйону, на який просить позивач визнати право власності, до експлуатації, а також того, що цей торгівельний павільйон, відповідає існуючим будівельним, технічним, пожежним, санітарним та іншим нормам, підстав для задоволення позову не має.

Outcome: dismissed