Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-09 00:00:00

20 липня 2015 року позивачка звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом про визнання угоди дійсною вказуючи на те, що 02 жовтня 1999 року на Універсальній Товарній Біржі "Віконт-Т" був оформлений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 1815. Згідно вказаного договору, вона набула право власності на цілий житловий будинок з господарськими спорудами та на земельну площею 0,12 га, що знаходиться за адресою: Миколаївська область, Очаківський район, с.Покровка. 04 листопада 1999 року вказана угода була зареєстрована Очаківською філією Миколаївського ММБТІ за реєстровим номером 93. В подальшому згідно рішення Покровської сільської ради № 49 від 24 грудня 2013 року була присвоєна юридична (поштова) адреса зазначеному будинку вул. Бородинівська, 25. На теперішній час стало відомо, до договір купівлі-продажу укладений з порушенням діючого законодавства і вона не може розпорядитися своєю власністю. Посилаючись на викладене, просила визнати вказаний договір купівлі-продажу дійсним. У судове засідання позивачка не з'явилася, надала заяву розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав заяву, завірену секретарем виконкому Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області, у якій просить справу розглядати за його відсутності, проти позову не заперечував. Представник третьої особи Універсальної Товарної Біржі "Віконт-Т" у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши письмові докази, суд дійшов наступного. 02 жовтня 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу № 1815 нерухомого майна, на цілий жилий будинок з господарськими будівлями та земельною ділянкою площею 0,12 га, що знаходиться в с.Покровка Очаківського району Миколаївської області. Дана обставина підтверджується копією цього письмового договору (а.с.7). Згідно копії Реєстраційного посвідчення Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації, жилий будинок в с.Покровка зареєстрований за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 1999 року Р № 1815, посвідченого Миколаївською універсальною товарною біржею "Віконт-Т", реєстровий номер 83 від 04 листопада 1999 року. Рішенням виконавчого комітету Покровської сільської ради Очаківського району Миколаївської області від 24 грудня 2013 року № 49 "Про уточнення та доповнення юридичних (поштових) адрес відповідно до генеральних планів забудов сіл Покровської сільської ради" домоволодінню позивачки присвоєно адресу вул. Бородинівська, 25. З Виписки із земельно-кадастрової книги по Покровській сільській раді вбачається, що згідно записів в земельно-кадастровій книзі по Покровській сільській раді за Громадянкою [PERSON] значиться земельна ділянка розміром 0,1200 га, із них: 0,1200 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селі Покровка, вул. Бородинівська, 25 Очаківського району Миколаївської області. Однак, вказаний договір, в порушення ст. 227 ЦК України 1963 року, діючої на час укладення договору, яка передбачає його обовязкове нотаріальне посвідчення, посвідчено Універсальною Товарною Біржею "Віконт-Т". Та обставина, що позивачка зареєструвала за собою право власності на придбаний будинок в Миколаївській філії ММБТІ, на теперішній час унеможливлює нотаріальне посвідчення даного договору. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК України (1963 р.) угода, укладена з порушенням вимог про її обовязкове нотаріальне посвідчення, вважається недійсною. Згідно ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963р.), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати її дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як вбачається з зазначеного вище договору сторони, під час укладення угоди, дійшли згоди про всі істотні умови цього договору та виконали всі зобов'язання одна перед однією за договором, а саме відповідач передав у власність [PERSON] нерухоме майно, а остання його прийняла та сплатила відповідачеві ціну цього майна, обумовлену договором. Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.15 Закону України "Про товарну біржу" від 10.12.1991 № 1956-XII (що застосовувався до даних правовідносин на момент укладення договору) угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Згідно ст. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 14 червня 1994 р. № 18/5 та зареєстрованої в Мінюсті 7 липня 1994 р. за № 152/361, яка діяла на час спірних правовідносин, правовстановлюючим документом на будинок міг бути договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. Зазначена норма закону протирічила діючій на той час ст. 227 ЦК (в редакції 1963р.), згідно якій договір купівлі-продажу повинен бути нотаріально посвідчений та підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно з ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК передбачає, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання цього права. Як зазначено в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, при розгляді справ про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Зважаючи на вивчені обставини справи суд вважає, що мало місце суперечність законодавства на той час, та враховуючи, що підстав нікчемності правочину судом не виявлено, права та інтереси сторін укладений правочин не порушував, а навпаки, позивачка після набуття прав на нерухоме майно, в повному обсязі не може користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що є підставою для визнання угоди дійсною. Таким чином вимога позивача про визнання угоди дійсною є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Суд вважає за необхідне віднести судові витрати на рахунок позивачки.

Outcome: approved