Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до Волочиського районного суду Хмельницької області із позовною заявою до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що [INFO] року померла її мати [PERSON], яка проживала разом з нею в будинку по [ADDRESS]. На випадок смерті мати 23.10.2001 залишила заповіт, яким заповідала все своє майно в рівних частинах їй і брату - [PERSON]. [PERSON] та його дружина [PERSON] були прописані у їх будинку з 2006 року, а до цього вони були членами іншого колгоспного двору. Брат помер [INFO] року, а його дружина - [INFO] року. Після смерті [PERSON] до позивача прийшли відповідачі у справі та повідомили, що вони є спадкоємцями за заповітом [PERSON], і що все майно матері, в тому числі будинок по [ADDRESS], майновий пай та земельний пай давно оформлені на [PERSON], і що вона все заповіла їм. Таким чином, тільки в лютому 2016 року позивач дізналася про те, що була позбавлена власності та спадкування за заповітом матері після її смерті, хоча проживаючи постійно в будинку разом з останньою і будучи в ньому прописаною, вона вступила в управління спадковим майном, не відмовлялась від спадщини після смерті матері. Оскільки іншого способу захисту своїх прав позивач не має, тому вона звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27.07.2017 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] залишено без розгляду. Ухвалою суду від 03.08.2017 позовні вимоги в частині витребування у відповідачів пайового фонду майна колективного сільськогосподарського підприємства СТОВ «Надія» розміром 0,356877 вартістю 2070 грн. та в частині скасування його реєстрації залишено без розгляду. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] і [PERSON] позов своєї довірительки підтримали за обставин викладених у позовній заяві, з урахуванням ухвал суду від 27.07.2017 та 03.08.2017, просили його задоволити. Також уточнили, що в позовній заяві допущена описка в зазначенні кадастрового номера земельної ділянки, просять вважати правильним [NUMBER] (а.с.189). Крім того, представником позивача [PERSON] під час судового розгляду було двічі збільшено позовні вимоги, а саме: просила стягнути з відповідачів витрати на правову допомогу на загальну суму 7040 грн. (а.с. 131,132,190,191). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити. Також заявив про застосування до позовних вимог наслідків спливу строку позовної давності (а.с. 163). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про розгляд справи судом, в судові засідання не з'являвся. Жодних заяв до суду від нього не надходило. Враховуючи думки учасників провадження, суд вирішив за можливе здійснювати розгляд справи без участі [PERSON] Заслухавши пояснення [PERSON], [PERSON] та [PERSON], допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновків, що позов підлягає до часткового задоволення з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] року в с. Сарнів Волочиського району Хмельницької області померла [PERSON] (а.с. 6). При житті, 23 жовтня 2001 року [PERSON] склала заповіт, згідно якого жилий будинок і все своє майно, яке на день її смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося і в чому б не виявлялося, заповіла [PERSON] і [PERSON]. Заповіт посвідчений секретарем Сарнівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 41 (а.с. 5). Стаття 524 ЦК УРСР (1963 р.) встановлює, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 534 ЦК УРСР (1963 р.), кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином, заповітом (а.с. 5) стверджується, що спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] Витягом з погосподарської книги № 2 с. Сарнів за 2001-2005 роки (а.с. 12) та довідкою старости с. Сарнів № 351 від 12.08.2016 (а.с. 22) доводиться, що позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері фактично вступивши в управління спадковим майном. З копії спадкової справи № 157/03, заведеної щодо майна померлої 08.09.2002 [PERSON] вбачається, що 18.03.2003 [PERSON], в інтересах якого діяла [PERSON], прийняв спадщину, подавши в межах шестимісячного строку заяву про її прийняття до нотаріальної контори. Останній отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке складається з: - права на земельну частку (пай), яка перебуває у колективній власності КСП «Ім. Ватутіна» розміром 2,6 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яке належало померлій на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого Волочиською райдержадміністрацією 18 вересня 1996 року; - права на пайовий фонд майна КСП СТОВ «Надія», розміром 0,356877 відсотків, яке належало померлій на підставі свідоцтва [NUMBER], виданого Сарнівською сільською радою 27 червня 2001 року (а.с. 67-72). При цьому, у заяві [PERSON] зазначено про відсутність інших спадкоємців після смерті [PERSON], а також міститься відмітка державного нотаріуса про відсутність спадкової справи та заповіту (а.с. 68). Відповідно до положень ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Отже, видавши свідоцтво про право на спадщину за законом лише на одного із спадкоємців, нотаріус порушив права іншого спадкоємця - позивача [PERSON], яка відповідно до ст. 549 ЦК УРСР вважалася такою, що прийняла спадщину у встановлений законом строк. А тому, вимога позивача визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 18.03.2003 державним нотаріусом Волочиської державної нотаріальної контори та зареєстроване в реєстрі за № 873 про успадкування [PERSON] права на земельну частку (пай) та пайовий фонд є підставною та такою, що підлягає до задоволення лише в частині, на яку мала право позивач, а саме ? частки спадкового майна. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що в 2010 році [PERSON] зверталась до Волочиського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме спадкове майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] Волочиського району Хмельницької області після смерті [PERSON] Позов було задоволено 17.09.2010. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 15.06.2016 по справі № 2-1198/10 рішення Волочиського районного суду від 17.09.2010 скасовано і прийнято нове. Апеляційним судом було встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняли її діти: [PERSON], яка проживаючи зі спадкодавцем, фактично вступила в володіння спадковим майном, від спадщини протягом шести місяців не відмовлялась, та [PERSON], який подав в Волочиську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини (а.с. 183-185). У вказаному рішенні колегія суддів також прийшла до висновку, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину на належну спадкодавцеві [PERSON] ? частину домоволодіння в рівних частках по ? кожний. Також в рішенні апеляційного суду встановлено, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого спадщину прийняла його дружина [PERSON], яка разом із спадкодавцем з 2006 року стала проживати у спірному домоволодінні. Правонаступниками після смерті останньої є [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину у встановленому законом порядку. Вказане рішення апеляційного суду було залишено без змін Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 17.11.2016). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] і [PERSON] суду показали, що [PERSON] і його дружина [PERSON] проживали за адресою [ADDRESS] разом із [PERSON] починаючи з 1964 року, і на момент смерті спадкодавця [PERSON] також проживали спільно з нею. Однак суд приходить до висновку, що покази даних свідків не можуть спростовувати факт, встановлений у рішенні апеляційного суду Хмельницької області від 15.06.2016, де вказано, що [PERSON] та [PERSON] проживали у спірному домоволодінні з 2006 року. Щодо вимоги визнати за позивачем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право власності на пайовий фонд майна КСП СТОВ «Надія», розміром 0,356877 відсотків, яке належало померлій на підставі свідоцтва [NUMBER], виданого Сарнівською сільською радою 27 червня 2001 року, суд вважає, що вона має бути задоволена частково, оскільки позивач має право на ? частки такого спадкового майна, враховуючи вищевикладені обставини. Вимога ж визнати за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) з кадастровим номером [NUMBER], площею 2,15 га. є безпідставною, а тому не може бути задоволена судом з огляду на наступне. В судовому засіданні 27.07.2017 представник позивача на уточнюючі запитання суду зазначила, що [PERSON] просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2,15 га з кадастровим номером [NUMBER], маючи на увазі земельну частку (пай). Судом встановлено, що [INFO] року в с. Сарнів Волочиського району Хмельницької області помер [PERSON] (а.с. 7). Померлий [PERSON] згідно з розпорядження Волочиської РДА № 26/2005-р від 17.01.2005 за життя 11.05.2005 отримав Державний акт на земельну ділянку серії [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], площею 2,15 га, яка знаходиться на території Сарнівської сільської ради Волочиського району (а.с. 14-15). Земельна частка (пай) - це умовна частка землі, визначена у результаті поділу земель, переданих у колективну власність, серед членів сільськогосподарського підприємства. Відповідно до Указів Президента України від 10 листопада 1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» та від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до Державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) усіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Вартість земельної частки (паю) для кожного підприємства, кооперативу, товариства визначається виходячи з грошової оцінки переданих у колективну власність сільськогосподарських угідь, що обчислюється за методикою грошової оцінки земель, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та кількості осіб, які мають право на земельну частку (пай). Розміри земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах визначаються виходячи з вартості земельної частки (паю) та середньої грошової оцінки одного гектара сільськогосподарських угідь для даного підприємства, кооперативу, товариства. Кожному члену підприємства, кооперативу, товариства видається сертифікат на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка. У разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Суд встановив, що у колективній власності КСП «Ім. Ватутіна» перебувала земельна частка (пай) розміром 2,6 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), право на яку належало померлій [PERSON] на підставі сертифіката серії [NUMBER], виданого Волочиською райдержадміністрацією 18 вересня 1996 року. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, що оспорюваній земельній частці (паю) було присвоєно кадастровий номер. Суд не погоджується з твердженням представника позивача про те, що інформація відділу Держгеокадастру у Волочиському районі Хмельницької області від 25.07.2016 (а.с. 15) свідчить про отримання [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] в результаті спадкування за законом після смерті [PERSON]. У даній відповіді лише констатується факт отримання відповідного державного акта [PERSON]. Жодним доказом позивач та її представники не довели, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 11.05.2005, який видавався [PERSON] пов'язаний із оформленням його спадкових прав після смерті матері. Крім того, варто зазначити, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України № 6-319цс15 від 01.07.2015, оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Суд звертає увагу, що позивачем не заявлялося жодних вимог про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку, як і розпорядження РДА на підставі якого він видавався, а отже, земельна ділянка площею 2,15 га., кадастровий номер [NUMBER], вважається такою, що належала на праві приватної власності [PERSON], а тому не може бути прийнята у спадщину [PERSON] після смерті [PERSON]. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Відповідно до ст.1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч. 1 ст. 1258 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька, так і з боку матері (ст.ст. 1261-1262 ЦК України). З копії спадкової справи № 427/2010 заведеної щодо майна померлого [INFO] року [PERSON] слідує, що останній на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: [ADDRESS] (а.с. 77 зворот). Разом з ним були зареєстровані та проживали: дружина [PERSON] та сестра [PERSON] (а.с. 78). Таким чином, єдиним спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON] була його дружина [PERSON] Остання отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на: - земельну ділянку площею 2,11 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Сарнівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ХМ № 014763 (а.с. 80); - земельну ділянку площею 2,15 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Сарнівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, яка належала померлому на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] (а.с. 81 зворот); - грошові заощадження з нарахованими відсотками, грошовою компенсацією та індексацією (а.с. 83). [INFO] року в с. Сарнів Волочиського району Хмельницької області померла [PERSON] (а.с. 8). З копії спадкової справи № 122/2015 заведеної щодо майна померлої [INFO] року [PERSON] (а.с. 98-113) слідує, що вона за життя 06.04.2011 склала заповіт, згідно якого все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що на день смерті буде їй належати і на що за законом матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON]. Останні прийняли спадщину після смерті [PERSON], подавши приватному нотаріусу відповідні заяви. Приватним нотаріусом на прізвища відповідачів [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в тому числі, на земельну ділянку площею 2,1492 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Сарнівської сільської ради Волочиського району Хмельницької області, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Волочиської державної нотаріальної контори [PERSON] 28.07.2010 за реєстровим № 1-2139 та Державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який був виданий на ім'я [PERSON] (а.с. 113, 113 зворот). Відповідачем [PERSON] у даній справі заявлено клопотання про застосування до позовних вимог позивача позовної давності. Відповідно до ст.ст. 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469цс16). На обґрунтування своїх доводів про те, що позивач добре знала та усвідомлювала про переоформлення спадкового майна, землі та паю на брата [PERSON], відповідачем зазначено, що згідно копії рішення Волочиського районного суду від 17 вересня 2010 року (справа № 2-1198/10), в попередньому судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона не претендує на спадкове майно після смерті її матері [PERSON] та не подавала заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. В даному випадку, суд виходить з того, що рішення Волочиського районного суду на яке посилається відповідач [PERSON] було скасоване ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 20 квітня 2016 року (а.с. 183-185), а тому суд не може брати його до уваги. Крім того, з рішення апеляційного суду вбачається, що у ньому встановлена та обставина, що [PERSON] не бажала позбавляти себе спадщини, є неграмотною і під час розгляду справи Волочиським районним судом у 2010 році підписала заяву про визнання позову не розуміючи її змісту. Разом з тим, як слідує із спадкової справи заведеної щодо майна померлої [PERSON], нотаріусом при видачі свідоцтва про право на спадщину [PERSON] не було у повній мірі виконано обов'язку по пошуку інших спадкоємців та не перевірено наявності чинного заповіту. У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що позивач у той період не могла дізнатися про порушення своїх прав. Посилання ж відповідача на те, що протягом 12 років [PERSON] пайові виплати з земельної частки (паю), який перебуває у колективній власності КСП ім. Ватутіна розміром 2,6 в умовних кадастрових гектарах, не отримувала, та на них не претендувала, є безпідставним, оскільки отримання таких пайових виплат є правом, а не обов'язком особи, яка володіє правом на земельну частку (пай). Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Зважаючи на те, що відповідач не довів належними та допустимими доказами ту обставину, що позивач знала чи могла дізнатися про порушення свого права ще в 2010 році, а рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 15.06.2016 встановлено факт порушення спадкових прав [PERSON], то суд приходить до висновку про неможливість застосування в даному випадку позовної давності до вимог позивача. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при зверненні до суду з позовом було сплачено судовий збір у розмірі 2268,78 грн. (а.с. 1, 38), а також понесено витрати на правову допомогу у сумі 7040 грн. (а.с. 132, 191). Оскільки судом задоволено частково лише одну вимогу немайнового характеру, та частково задоволено одну вимогу майнового характеру, з чотирьох заявлених, то з відповідачів на користь [PERSON] має бути сплачений судовий збір в сумі 330 грн. 35 коп., а також 1760 грн. витрат на правову допомогу.

Outcome: partial