Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

24.11.2016 року до Краснолиманського міського суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до Об*єднаної територіальної громади м. Лиман Донецької області, про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування (а.с. 3-4). В судове засідання позивач [PERSON] не з*явився, просить справу розглянути без його участі, позов задовольнити, про що до суду надав відповідну заяву (а.с.23). Представник відповідача - Об*єднаної територіальнох громади м. Лиман, судом повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, але для участі в судовому засіданні не прибув, заперечень проти задоволення позову висловлено не було, до суду надійшла заява з проханням розглянути справу у відсутності відповідача( а.с. 28-29). З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], мати позивача (а.с.7). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно - житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований в [ADDRESS](а.с. 11-12). Житловий будинок з господарськими будівлями належав [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого 15.08.1972року державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори за реєстром № 1525, який зареєстровано в Слов*янському бюро технічної інвентаризації 18.08.1972року за № 1109 (а.с. 11-12). Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ч. 1, 3 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Після смерті [PERSON] спадкоємцем першої черги на право спадкування, який прийняв спадщину був її чоловік - [PERSON] (а.с. 9), який проживав разом з спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини (а.с. 16,17, 18-22). [PERSON] спадщину після смерті дружини [PERSON] прийняв, але не оформив спадкові права, не отримав свідоцтво про право на спадщину за законом. [INFO] помер [PERSON] (а.с. 8). Спадкове майно після його смерті прийняв син померлого, [PERSON], спадкоємець за законом першої черги (а.с. . Згідно ст. 1269 ч. 1, ст. 1270 ч.1 ЦК України [PERSON] своєчасно, в установлений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, звернувся до державного нотаріуса та подав заяву про прийняття спадщини . На теперішній час отримати свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON] не має можливості. Постановою державного нотаріуса Лиманської державної нотаріальної контори від 27.09.2016року [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві (а.с. 15). Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов"язків(спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб(спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тому суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст. 25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, тобто зникла можливість зареєструвати у встановленому порядку право власності на майно, яке належло спадкодавцю. Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Перелік підстав припинення права власності, передбачений ч.5-6 ст.41 Конституції України, главою 25 ЦК України, є вичерпний і розширеному тлумаченню не підлягає. Але вказані норми права не передбачають як підставу припинення права приватної власності смерть самого власника. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] після смерті дружини [PERSON], яка померла [INFO], прийняв спадщину відповідно до вимог ст. 1268 ч.3 ЦК України, т.я. постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від прийняття спадщини не відмовлялася (а.с.17,18-22). Незважаючи на те, що статтею 1297 ЦК України передбачений обов"язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на це майно, але жодною нормою права не обмежений строк, на протязі якого спадкоємець повинен це зробити, бо ст. 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Тобто, в діючому законодавстві існують прогалини і невідповідності щодо порядку та строків оформлення спадкоємцями своїх спадкових прав, котрі на погляд суду не можуть бути підставою припинення права власності спадкодавця на таке майно. Відповідно до статей 2, 6 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При цьому одним із способів такого захисту може бути і визнання права власності. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Наразі надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно спадкодавець прийняв у спадщину, а тому на підставі ст. 328,1268 ЦК України і у власність, у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини та набуття спадкодавцем права власності в судовому порядку не встановлено. Враховуючи наведні вище обставини суд приходить до висновку про те, що позивач, як єдиний спадкоємець на спірне майно, в результаті прогалин законодавства, позбавлений можливості у позасудовому порядку успадкувати та зареєструвати право власності на належне йому по закону нерухоме майно, у зв'язку з чим відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України по справі № 6-164цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України, що і було зроблено позивачем шляхом звернення до суду з вказаним позовом. У зв*язку з цим суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved