Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулися в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ROZ0GA00000740 за умовами якого останній отримав кредит в сумі 40000, 00 доларів США під 11,04% на місяць, зі сплатою мінімального платежу в сумі 635, 39 доларів США щомісячно до 28 числа, з кінцевим терміном повернення кредиту до 17/05/2017 року. Відповідач [PERSON] скориставшись кредитними коштами, свої зобов'язання, щодо погашення кредитної заборгованості не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 20.05.2015 року складає 14042,62 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 298405,68 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 13275,66 доларів США, заборгованість по відсотках - 420,09 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 240 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 106,87 доларів США. Тому просить стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 14042,62 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 298405,68 грн. та судові витрати повязані з оплатою судового збору в сумі 2984,06 грн. Разом з тим, 28.09.2015 року відповідачем [PERSON] до суду поданий зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист порушеного права споживача фінансових послуг та визнання недійсними кредитного договору № ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року, додаткової угоди №1/1-1 від 08.09.2010 року та додаткової угоди до кредитного договору від 04.01.2013 року. Зустрічний позов мотивований тим, що кредитний договір №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року був укладений під впливом обману, з порушенням істотних умов та вимог Закону України «Про захист прав споживачів», що дає правові підстави визнати даний правовий недійсним, а також визнання недійсними правочинів які були укладені для його забезпечення, а саме: Додаткову угоду №1 від 08.09.2010 року та Додаткову угоду від 04.01.2013 року, згідно яких була змінена в сторону збільшення відсоткова ставка до 13.08 %, а потім до 12,58 % річних, про що його, як сторону у даному договорі належним чином повідомлено не було. Просить визнати недійсними вищевказані правочини. Не погоджуючись із зустрічним позовом, представником позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» - Гедько О.Д. до суду подане заперечення, в якому посилаючись на те, що на час укладення кредитного договору, позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Відповідачу було змінено відсоткову ставку про що його письмово було повідомлено, і оскільки останній не звернувся до відділення Банку з приводу непогодження з новими умовами кредиту, а навпаки почав виконувати зобов'язання за новими умовами, що свідчить виписки по рахунку, тому вважається таким, який згідний з умовами нових умов кредитного договору. Відтак, слід вважати відсутніми підстави для визнання недійсними кредитного договору та додаткових угод. А тому просить відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову. Представник позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом Мельник В.М. в судовому засіданні просила первісний позов задоволити повністю, а у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON], кожен зокрема, в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні первісного позову та задоволити зустрічний позов. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.05.2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ROZ0GA00000740 за умовами якого останній отримав кредит в сумі 40000, 00 доларів США під 11,04% на місяць, зі сплатою мінімального платежу в сумі 635, 39 доларів США щомісячно до 28 числа, з кінцевим терміном повернення кредиту до 17.05.2017 року /том 1, а.с.9-12/. Правовідносини, що виникли між сторонами у справі, носять зобов'язальний характер. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, тобто належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитною угодою. З розрахунку суми боргу вбачається, що загальна заборгованість [PERSON] перед банком, станом на 20.05.2015 року складає 14042,62 доларів США, що по курсу НБУ еквівалентно 298405,68 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 13275,66 доларів США, заборгованість по відсотках - 420,09 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 240 доларів США, пеня за прострочення сплати кредиту - 106,87 доларів США /том 1, а.с. 4-7/. Факт укладення між сторонами кредитного договору №ROZ0GA00000740 від 18.05.207 року та отримання кредитних коштів у визначеному договором розмірі сторонами не оспорюється. Пунктом 2.3.1 вищевказаного договору визначено, що Банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому Банк надсилає Позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки Банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів на яке збільшилась ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США. Повідомленням №20.1.3.2/6-22855/8495 від 03.10.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» було повідомлено [PERSON] про те, що у зв'язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки НБУ з 8,5 до 12 % ПАТ КБ «ПриватБанк» змушений вимагати зміни умов кредитного договору №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року, і починаючи з 28.11.2008 року відсоткова ставка за вищевказаним кредитним договором складатиме 13,08% на рік /том 1, а.с. 77/ Судом досліджено та встановлено, що рішення банку про збільшення процентної ставки за кредитним договором було прийнято до набранням чинності Закону України від 12.12.2008 року №661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09.01.2009 року. Змінюючи в односторонньому порядку розмір процентної ставки за кредитним договором №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року банк діяв із додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, крім того дане збільшення процентної ставки відбулося відповідно до пункту 2.3.1. даного договору та вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Дане збільшення відсоткової ставки у судовому засіданні сторонами не оспорюється. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, 08.09.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1/1-1 до кредитного договору №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року, згідно якої розмір відсоткової ставки, починаючи з моменту підписання даного договору становить - 12,58% /том 1, а.с.13/. Також, відповідно до додаткової угоди від 04.01.2013 року до кредитного договору № ROZ0GA00000740 пункт 7.1. вищевказаного договору був змінений і викладений в наступній редакції: «Банк зобов'язується надати Позичальникові кредитні кошти, шляхом видачі готівки через касу на з 18.05.2007 року строк по 17.05.2017 року включно, у вигляді не поновлюваної кредитної лінії кредиту у розмірі 40000 доларів США на наступні цілі: на споживчі цілі, а також у розмірі 4500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою 12.58% річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту…» /том 1, а.с.13/. Випискою по кредитному рахунку позичальника встановлено, що 26.09.2014 року відбулася остання сплата кредиту в сумі 770 доларів США. Обґрунтовуючи вимоги про визнання договорів недійсними, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що приховуючи від нього сукупну вартість кредиту, банк ввів його в оману стосовно сукупної вартості кредиту та можливі ризики внаслідок зміни курсу долара США до національної грошової одиниці Україні, що суттєво впливає на права та обов'язки позичальника, як споживача. Відповідно до ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 202 ЦК України - правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 204 ЦК України - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів, що передбачено частиною ст. 627 ЦК України. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. №15-рп/2011 (справа № 1-26/2011 справа про захист прав споживачів кредитних послуг), яким зазначається, що положення закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 ч. 1, ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Крім того, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина 1 статті 634 ЦК України). Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054, 1055), статті 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до пунктів 2, 4, 5, 11 ст. 11, ст. 18, 19, 21 Закону України від 12 травня 1991 р. "Про захист прав споживачів", визначені обов'язкові умови кредитних договорів, а саме: під час укладення договору про надання споживчого кредиту відповідач порушив вимоги частини 2 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" не повідомив позивача в письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги містить Постанова Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які розроблено відповідно до пункту 4 ст.7 Закону України « Про національний банк України», статей 47, 49, та 56 Закону України «Про банки та банкову діяльність», статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів, запобіганню завданню споживачам моральної та матеріальної шкоди через надання свідомо не достовірної інформації. Пунктами 1.1., 2.2.-2.5, 3.1-3.3 Правил визначено, що Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Підпунктом 3.1 пункту 3 банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Як вбачається з вищевказаного кредитного договору зазначений правочин відповідає вимогам вищенаведеного законодавства і його умови є зрозумілими та не містять оманливої для позичальника інформації. Крім того, [PERSON] сплачував кредитні платежі у відповідності до графіку та розміру щомісячних платежів, тобто усвідомлював вартість кредиту та його умови, і лише після значного збільшення курсу долара США відносно гривні у нього виникли проблеми із платоспроможністю. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, тобто належним виконанням зобов'язання з боку відповідача є повернення кредиту та сплата відсотків за користування ним у строки, в розмірі та валюті, як це було визначено кредитною угодою. В порушення умов договору та статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач [PERSON] належним чином умови кредитного договору не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість. Окрім того, доводи [PERSON] про те, що він особисто не підписував Додаткову угоду від 04.01.2013 року до кредитного договору №ROZ0GA00000740 не знаходять свого підтвердження, оскільки, відповідно до висновку експерта Волимнського науково-дослідницького експертно-криміналістичного центру МВС України №244 від 12.03.2016 року про призначення почеркознавчої експертизи та повторного висновку судово-почеркознавчої експертизи Київської незалежної судово експертної установи №1857 від 25.08.2016 року, підписи від імені «Позичальника» [PERSON] в Додатковій угоді від 04.01.2013 року до кредитного договору № ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року та в Додатку до Додаткової угоди виконані самим [PERSON] з навмисною зміною загального вигляду свого підпису (автопідборка) /том 1, а.с.114-122, 174-178/. Однак, як вбачається із висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи Київської незалежної судово-експертної установи №1908 від 28.09.2016 року, давність (час) виконання підписів в додатковій угоді від 04.01.2013 року до кредитного договору від 18.05.2007 року, зроблених кульковою ручкою від імені [PERSON] не відповідає даті вказаній у документі - 04.01.2013 року. Підписи зроблені кульковою ручкою від імені [PERSON] були виконанні не раніше березня 2015 року /том 1, а.с.185-197/. Тобто, судом встановлено, що підпис на додатковій угоді від 04.01.2013 року був зроблений не раніше березня 2015 року, однак відсоткова ставка у вищезазначеному кредитному договорі була змінена не після підпису даної угоди, а значно раніше з дня дати укладення додаткової угоди - 04.03.2013 року. За правилами ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору від 18.05.2007 року) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмого протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягає визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Відповідно до п.3 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.2002 року №1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «М»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручається особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. З огляду на зазначене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Аналогічні правові висновки містяться й у постановах Верховного Суду України від 23 травня і 4 липня 2012 року та у справі №6-2318цс16. З матеріалів справи вбачається, що повідомлення банку про збільшення процентної ставки за кредитним договором, а саме додаткова угода №1/1-1 від 08.09.2010 року не була надіслана в передбачений договором спосіб (п.2.3.1. кредитного договору №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року); відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не отримував цього повідомлення; збільшення розміру процентної ставки відбулося не у строк та спосіб, передбачені кредитним договором, оскільки відповідний документ про внесення змін до договору (додаткову угоду, разом зі зміненим графіком погашення кредитного договору) боржнику [PERSON] банк не надсилав. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочини між фізичною та юридичною особою належить вчинять в письмовій формі. В силу положень ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою, що є відсутнім у додатковій угоді від 08.09.2010 року. Окрім того, даний факт представник ПАТ КБ «ПриватБанк» не спростував, суду відповідних доказів не надав. Разом з тим, судом не беруться до уваги твердження представника банку про те, що відповідач [PERSON] здійснював платежі, а тому він відповідно погодився із збільшенням розміру процентної ставки, однак, саме подальше здійснення позичальником платежів за кредитним договором процентною ставкою не свідчить про погодження ним пропозиції банку щодо збільшення процентної ставки, оскільки відповідного повідомлення позичальник не отримував, додаткову угоду №1/1-1 від 08.09.2010 року про внесення змін до кредитного договору не підписував та додаткову угоду від 04.01.2013 року, як встановлено в судовому засіданні була укладена не раніше 2015 року. Окрім того, також як встановлено в судовому засіданні новий графік погашення до додаткових угод із урахуванням внесених змін, а саме збільшенням процентної ставки до кредитного договору № ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року позичальнику не надавалося. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 10 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. З врахуванням вищевикладеного вбачається, що в матеріалах справи є підстави для визнання даних правочинів, тобто, додаткових угод від 04.03.2013 року та 08.09.2010 року - недійсними, оскільки дані правочини повністю суперечать нормам ЦК України. Таким чином, кредитор хоча й має право вимагати виконання зобов'язань по кредитному договорі №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року, однак роз'яснення суду про необхідність подання розрахунку заборгованості [PERSON] без урахування додаткових угод представником позивача за первісним позовом не були взяті до уваги і такого розрахунку суду надано не було, що позбавляє суд можливості встановити дійсну суму кредитної заборгованості та ухвалити об'єктивне рішення, однак зазначена обставина не є перешкодою для повторного звернення до суд з даною вимогою після усунення встановлених недоліків. Також, згідно висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи Київської незалежної судово-експертної установи №2073 від 10.01.2017 року у зв'язку з відсутністю, в наявних матеріалах, що витребовувались судом у представника ПАТ КБ «ПриватБанк», графіків повернення заборгованості з відображенням розмірів нарахованих процентів, не видається за можливе встановити чи відповідає розмір щомісячного платежу відсотковій ставці, яка зазначена в кредитному договорі №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як вбачається зі ст. 257 ЦПК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відтак, щодо вимоги представника позивача по первісному позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про застосування строків позовної давності, суд приходить до переконання про необхідність відмовити у задоволенні такої вимоги, оскільки відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] стало відомо про укладення вищевказаних додаткових угод від 08.09.2010 року та від 04.01.2013 року лише після надходження останньому ухвали про відкриття провадження та додатків до первісної позовної заяви, тобто, не раніше 27.07.2015 року, тоді як зустрічний позов поданий до суду 28.09.2015 року - в межах трирічного строку, а тому строки позовної давності не порушені. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз. Для проведення деяких видів експертиз, які не здійснюються виключно державними спеціалізованими установами, за рішенням особи або органу, що призначили судову експертизу, можуть залучатися крім судових експертів також інші фахівці з відповідних галузей знань. Тому, суд не бере до уваги твердження представника ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо висновку фізико - хімічної експертизи проведеної Київською незалежною судово-експертною установою, як такою, що не має права проводити даний вид експертиз, оскільки фізико-хімічна експертиза не відноситься до криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз, а також те, що експерти вищевказаної установи мають необхідні свідоцтва про підтвердження кваліфікації судового експерта, видані експертно-кваліфікаційною комісією МВС України. З врахуванням вищевикладеного, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору та додаткових угод недійсними - задоволити частково, а саме визнати недійсною додаткову угоду від 08.09.2010 року до кредитного договору №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року, укладену ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]; визнати недійсною додаткову угоду від 04.01.2013 року до кредитного договору №ROZ0GA00000740 від 18.05.2007 року, укладену ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON]; в іншій частині позовних вимог - відмовити. На підставі наведеного та ст.ст. 3, 4, 6, 10 13, 15, 203, 215, 509, 526, 627, 628, 640, 1048-1052, 1054-1055 ЦК України, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ч. 2, 4, 5, 11 ст. 11, ст. 18, 19, 21 Закону України від 12 травня 1991 р. «Про захист прав споживачів"», рішення Конституційного суду України № 7-рп/13 від 11.07.2013 року по справі № 1-12/2013, Рішення Конституційного суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг), Закону України "Про судову експертизу",

Outcome: dismissed