Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

[PERSON] звернулася в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом, предмет якого складають такі вимоги: 1. Визнати поважними причини пропуску [PERSON], [INFO], строків звернення для прийняття спадщини після померлого 01.06.2008 року чоловіка - [PERSON]. 2. Визнати за [PERSON], [INFO], місце народження село Юр'ївка Царичанського району Дніпропетровської області, що мешкає: вул. Леніна, 06 (шість) село Юр'ївка Царичанського району Дніпропетровської області, ідентифікаційний номер [NUMBER], право власності на обов'язкову частку в розмірі 1/2 (однієї другої) земельної ділянки після померлого 01.06.2008 року чоловіка - [PERSON], площею 5,530 га, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке належало йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю (пай 69) серії ІІІ-ДП № 052466, виданого головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 26.02.2004 року на підставі розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.12.2002 року №535-р, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010413500202. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 15, 1225, 1241, 1261, 1272 ЦК України та ст.ст. 3, 15, 27, 88, 118 ЦПК України. Як на докази викладених в заяві доводів посилається на наступні документи: паспорт громадянина України з довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера на ім'я [PERSON] (а.с.4), свідоцтво про укладення шлюбу серії І-КИ № 397374 від 15.01.1977 року та пенсійне посвідчення серії ААА № 559237 (а.с.5), свідоцтво про смерть (повторне) серії І-КИ № 694906 від 27.04.2016 року (а.с.6), довідка виконкому [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 26.04.2016 року №№ 184, 185 (а.с.7), витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 27.04.2016 року № 457 (а.с.8), державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 052466 від 26.02.2004 року (а.с.9), копія спадкової справи після смерті [PERSON], який помер 01 червня 2008 року: заява [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 22); довідка виконавчого комітету [PERSON] сільської ради №177 від 19 квітня 2016 року (а.с.22); заповіт [PERSON] від 11 грудня 2000 року (а.с.23); інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) - а.с. 24-26; інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) - а.с. 27-28; витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.28); інформаційна довідка зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) - а.с.29. На обґрунтування своїх вимог у позовній заяві посилається на те, що 01.06.2008 року помер її чоловік - [PERSON], [INFO], про що в Книзі реєстрації смертей 02.06.2008 року зроблений відповідний актовий запис за № 19. Відповідно до довідки виконкому [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області від 26.04.2016 року № 184 гр. [PERSON], [INFO], був зареєстрований та постійно мешкав з 1980 року і на день його смерті 01.06.2008 року за адресою: с. Юр'ївка Царичанського району Дніпропетровської області по вул. Тиха, 31. Разом з ним була зареєстрована та постійно мешкала [PERSON], [INFO], з 10.04.1979 року і по день її смерті 07.06.2009 року. Заповіт гр. [PERSON] в сільській раді було посвідчено 11.12.2000 року за реєстровим № 74. Після смерті спадкодавця залишилось спадкове майно - право власності на земельну ділянку площею 5,530 га, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належало померлому 01.06.2008 року [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю (пай №69), серії ІІІ-ДП № 052466, виданого головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 26.02.2004 року на підставі розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.12.2002 року №535-р, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010413500202. Вартість земельної ділянки відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку Відділу держгеокадастру у Царичанському районі Дніпропетровської області від 27.04.2016 року № 452 становить 208625,00 грн. Посилаючись на ст. 1261 ЦК України вважає, що вона, як законна дружина, є єдиним спадкоємцем за законом після померлого 01.06.2008 року чоловіка [PERSON] Шлюбні відносини підтверджує свідоцтвом про укладення шлюбу 15.01.1977 року серії 1-КИ № 397374, виданим 15.01.1977 року [PERSON] с/РАЦСом Царичанського району Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 15.01.1977 року зроблено запис № 1. Переконана, що відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України вона, як непрацездатна вдова, має право на обов'язкову частку у складі спадщини, незалежно від змісту заповіту та спадкує половину частки, яка б належала їй у разі спадкування за законом. На час відкриття спадщини після померлого 01.06.2008 року чоловіка - [PERSON], вона досягла пенсійного віку та була непрацездатною відповідно до ст. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року. Факт непрацездатності підтверджується пенсійним посвідченням серії ААА № 559237, виданим довічно 01.08.2006 року Пенсійним фондом України. Вказує, що у встановлені законодавством строки вона із заявою про прийняття спадщини після померлого 01.06.2008 року чоловіка [PERSON] не зверталась, так як не знала про існування спадкового майна. Її чоловік вів подвійне життя, тому приховував свої доходи і про наявність паю не повідомив. Доходи від паю витрачав на особисті потреби. Дізналась про своє право на обов'язкову частку у складі спадщини лише після того, як почула від знайомої про те, що донька колишньої співмешканки чоловіка збирається оформлювати спадковий пай за заповітом, для чого отримала довідку у сільській раді, ці події сталися 20-24 квітня 2016 року. 26.04.2016 року вона звернулась до державного нотаріуса Царичанського району Дніпропетровської області щодо отримання свідоцтва на спадщину за законом після померлого 01.06.2008 року [PERSON], але отримала усну відмову з підстав наявності спадкоємця за заповітом. Захистити своє порушене право позасудовим шляхом вона не має можливості, а тому вважає, що спір підлягає вирішенню у судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON], позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився. Від в.о. сільського голови [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги визнають повністю. Представники відповідача [PERSON]: [PERSON] та [PERSON], - в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог повністю, усунувши від права на спадкування за законом. При цьому посилалися на таке. Як повідомляє позивач у поданій позовній заяві спадкодавець [PERSON] був зареєстрований та постійно мешкав з 1980 року і по день своєї смерті 01.06.2008 року за адресою: с. Юр'ївка, вул. Тиха, 31. Разом з ним була зареєстрована та постійно мешкала [PERSON] (мати [PERSON]К.) до її смерті 07.06.2009 року. Тобто, позивач знала, що її чоловік пішов жити до іншої жінки, де в нього склались гарні стосунки і з [PERSON], і з її дитиною - [PERSON]. Ніяких спроб повернути чоловіка [PERSON] не робила на протязі майже 28 років, його життям не цікавилась. У 2008 році [PERSON] тяжко захворів, мати [PERSON] неодноразово викликала швидку і [PERSON] часто була вимушена залишатися у них на ніч, так як вони з матір'ю боялись за його життя. Лікування, призначене лікарями, вдома ніяких результатів не дало, а тому в травні 2008 року його відвезли до лікарні, де він пробув 10 днів і попросився додому, як знав, що помре. Стан здоров'я [PERSON] лікарями визначено як середньої тяжкості. За весь цей час [PERSON] навіть не поцікавилась станом його здоров'я, не провідувала, не дзвонила йому. Посилаються на те, що ніяких матеріальних затрат [PERSON] ні на лікування [PERSON], ні на поховання не зробила. На похорон вона прийшла як звичайний сусід, побула і пішла. Фактично позивач кинула на призволяще спадкодавця, вважала, що все повинна робити його нова родина. А вже як він помер, то вирішила претендувати на частину спадку. Так поспішала отримати спадок, що навіть не дотрималась встановлених правил оформлення спадку: офіційно не звернулась до нотаріальної контори, не заявила про себе як спадкоємця, не отримала будь-якого офіційного листа з нотконтори. Фактично в Царичанській державній нотаріальній конторі вона не рахується спадкоємцем або такою особою, що намагалась оформити спадок. В свою чергу, [PERSON] як спадкоємцем по заповіту було проведено офіційну реєстрацію в Царичанській державній нотконторі, отримано відмову в оформленні спадку і пред'явлено позовну заяву до суду (справа № 196/488/16-ц). Вважають, що [PERSON] - єдиний спадкоємець, так як воля померлого викладена у заповіті. Позивач [PERSON] повинна бути усунута від права на спадкування, так як залишила [PERSON] без своєї уваги, за 28 років не поцікавилась його здоров'ям, навіть не провідувала в лікарні. В останній рік життя спадкодавця покинула його на призволяще в безпорадному стані в зв'язку з тяжкою хворобою. Тобто, не вважала його за свого чоловіка, не бажала піклуватись про нього або хоча б надати моральну підтримку. [PERSON] того у представників виникло запитання про те, чи дійсне свідоцтво про шлюб, надане позивачем, адже мало віриться, що [PERSON] не зверталась для розлучення з таким гулящим чоловіком (28 років він жив і був прописаний у іншої жінки). Можливо це основне питання, яке постало в нотконторі, а тому позивач офіційно не зверталась для оформлення спадку. Викладене можуть підтвердити свідки [PERSON] та [PERSON] Перевіривши справу, вивчивши надані сторонами документи, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши їх правову позицію, пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], перевіривши доводи представників сторін, даючи оцінку доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в частині визнання поважними причини пропуску [PERSON], [INFO], строків звернення для прийняття спадщини після померлого 01.06.2008 року її чоловіка - [PERSON], але позивачеві [PERSON] слід відмовити в задоволенні позовної вимоги про визнання за нею права власності на обов'язкову частку в розмірі 1/2 (однієї другої) земельної ділянки після померлого 01.06.2008 року її чоловіка - [PERSON], площею 5,530 га, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке належало йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю (пай 69) серії ІІІ-ДП № 052466, виданого головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 26.02.2004 року на підставі розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.12.2002 року №535-р, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010413500202. При цьому суд виходив з такого. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. На підставі досліджених в судовому засіданні документів, оцінивши їх як належні та допустимі докази, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві обставини знайшли своє підтвердження та є доcтовірними. Однак з правовою оцінкою юридичних наслідків дій заінтересованих осіб та обставин, що мають значення для ухвалення рішення по справі, суд погодитись не може. Із встановленого витікає, що відносини, із яких виник цивільно-правовий спір, регулюються ст.ст. 541, 544, 549 ЦК УРСР, 3, 13, 15, 16, 177, 178, 202, 203, 213, 215, 1216, 1218, 1236, 1233, 1236, 1245, 1256, 1272, "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, [PERSON] України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Розділ X "Перехідні положення" Земельного кодексу України. Відмовляючи позивачеві [PERSON] в задоволенні вимоги про визнання за нею права власності на 1/2 частку права власності на земельну ділянку площею 5,530 га, що знаходиться на території [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, з цільовим призначенням земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яке належало йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю (пай 69) серії ІІІ-ДП № 052466, виданого головою Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області 26.02.2004 року на підставі розпорядження голови Царичанської районної державної адміністрації Дніпропетровської області від 27.12.2002 року №535-р, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010413500202, на підставі ст. 1247 ЦК України в порядку спадкування непрацездатною вдовою, суд виходив з того, що заповіт [PERSON] від 11.12.2000 року (а.с.23) не містить його розпорядження щодо спірної земельної ділянки, а стосується лише іншого майнового права (права на земельну частку (пай) згідно сертифіката серії ДП №032267), яке на момент відкриття спадщини вже не належало спадкодавцеві у розумінні ст.ст. 216, 218 ЦК України. Так, відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд звертає увагу на те, що згідно Указу Президент України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10.11.1994 року № 666/94 право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року № 720/95 визначалося, що видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією (п. 5), а після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації (п. 6). Сертифікат на право на земельну частку (пай) є правовстановлюючим документом, що засвідчує право володіти, користуватися та розпоряджатися зазначеною часткою, як про це зазначалося відповідно до пункту 3 Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки" від 03.12.1999 року №1529/99. Зазначеному відповідають положення пункту 17 Розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України про те, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. При цьому, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств (пункт 14 Розділу Х "Перехідні положення" ЗК України). Відповідно до пункту 15 цього Розділу ЗК України до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, не допускається: а) купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб; б) купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, запроваджується за умови набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2017 року, в порядку, визначеному цим Законом. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення). Відповідно до частини першої та другої статті 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05.06.2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). З цього витікає, що право на земельну частку (пай), яке засвідчується відповідним сертифікатом, було самостійним об'єктом цивільного обороту (тобто оборотоздатним у межах, визначених Законом, у розумінні ст. 178 ЦК України) і було реалізоване спадкодавцем ще за життя шляхом виділення в натурі земельної ділянки розміром 5,530 гектарів ріллі на території [PERSON] сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно Державного акта про право приватної власності на земельну ділянку серії ІІІ-ДП №052466, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №010413500202 від 26 лютого 2004 року. Заповіт, на який посилається позивач, не містить відомостей про таку земельну ділянку, а сертифікат повернуто до місцевої райдержадміністрації в обмін на державний акт, який не посвідчує право на земельну частку (пай), а посвідчує право власності на визначену індивідуальними ознаками конкретну земельну ділянку. Тобто право на земельну частку (пай) у [PERSON] припинилося ще 26.02.2004 року. Судом встановлено, що право на земельну частку (пай) [PERSON] було припинено задовго до 01.06.2008 року (тобто часу відкриття спадщини після його смерті) шляхом набуття права власності на земельну ділянку в обмін на відповідний сертифікат на право на земельну частку (пай). За таких обставин спадкування за заповітом не є можливим, а перехід прав та обов'язків (спадщини) від [PERSON]М, який помер, до інших осіб (спадкоємців) можливий лише в порядку спадкування за законом. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання поважними причини пропуску [PERSON] строків звернення для прийняття спадщини після померлого 01.06.2008 року її чоловіка, суд виходив з того, що укладений шлюб на час відкриття спадщини був дійсним і до цього часу питання про визнання його недійсним не вирішувалося, її спадкові права гарантуються законом, а зазначені нею причини є поважними з огляду на існування об'єктивних та істотних перешкод у доступі до інформації про майнові права спадкодавця та до документів, що їх засвідчують. Також, суд керувався тим, що відповідно до положень статті 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах, і заінтересовані особи не позбавлені такої можливості. Приписами ст. 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Оформлення спадщини, в такому разі, має відбуватися в результаті вчинення відповідної нотаріальної дії після надання спадкоємцеві додаткового строку для прийняття спадщини за рішенням суду, про що позивач у даній справі вимоги не ставить. З огляду на приписи статті 11 ЦПК України суд не може вийти за межі заявлених позивачем вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати у виді сплаченого судового збору не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене та

Outcome: partial