Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

03.10.2017 року [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON], заінтересована особа - Орган опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.04.2003 року позивач є власником житлового будинку за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Лозове, вул. Молодіжна, 26. У зазначеному будинку окрім позивача зареєстровані також колишня дружина [PERSON], її неповнолітня дитина - [PERSON] та їх син - [PERSON]. Відповідачі з серпня 2016 року в будинку не мешкають, речей їх в будинку не має. За таких обставин позивач просить визнати [PERSON] та її неповнолітню дитину [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Лозове, вул. Молодіжна, 26. Позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Суду показав, що вважає [PERSON] своїм сином, тому не заявляє позовних вимог щодо визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Лозове, вул. Молодіжна, 26, хоча він дійсно, з серпня 2016 року за вказаною адресою не проживає. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача визнала частково. Вважала, що вона та її син [PERSON] втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Лозове, вул. Молодіжна, 26, оскільки з серпня 2016 року в ньому не проживають. Проте зазначила, що в даному будинку зареєстрований ще її малолітній син - [PERSON]О, [INFO]. Вважала, що оскільки він також не мешкає в будинку, а проживає з нею, та згідно рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 14.02.2017 року з актового запису про народження дитини виключено [PERSON] як батька дитини, то й позовні вимоги позивач був пред"явити в тому числі й до [PERSON] Представник третьої особи органу опіки та піклування Лиманської міської ради Донецької області - [PERSON] у судовому засіданні вважав позов за можливе задовольнити. Проте, також посилався на ті обставини, що в спірному будинку зареєстрований ще [PERSON], який в теперішній час мешкає разом з матір"ю - [PERSON], перебуває на її утриманні. Свідки [PERSON] та [PERSON], є сусідами позивача [PERSON] суду (кожен окремо) показали, що [PERSON] близько двох років тому зібрала свої речі, та разом із дітьми виїхала з будинку, що розташований за адресою: Донецька область, Лиманський район, с. Лозове, вул. Молодіжна, 26, до теперішнього часу там не мешкає. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, зясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку № 26 по вул. Молодіжна, с. Лозове, Лиманський район Донецької області, що підтверджується договором купівлі-продажу серії ВАК № 172103 від 20 квітня 2003 року (а.с. 7) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.05.2003 року № 833426 (а.с. 8). Згідно довідки від 31 серпня 2017 року, наданої виконавчим комітетом Лиманської міської ради, у будинку № 26 по вул. Молодіжна, с. Лозове, Лиманський район Донецької області зареєстровані відповідач [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.6). З серпня 2016 року відповідач [PERSON] дітьми не проживає в будинку позивача, не несе витрат на його утримання, не сплачує комунальні платежі, особисті речі [PERSON] та її дитей в будинку позивача відсутні, що підтверджується актом від 28 вересня 2017 року, засвідченим Лиманською міською радою (а.с. 9). Що стосується прав малолітньої особи - [PERSON], [INFO], то представник органу опіки та піклування в судовому засіданні суду не заперечував проти задоволення позову, оскільки права дитини не порушені. Письмовий висновок щодо розв"язання спору про визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням суду не наданий. Акт обстеження житлово-побутових умов від 02.10.2017 року за адресою: смт. Дробишеве, вул. Центральна, б.18, містить посилання на обстеження умов проживання [PERSON], [INFO], без вказівки [PERSON] Відповідно до ст. 8 [PERSON] України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. [PERSON] України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі [PERSON] України і повинні відповідати їй. [PERSON] України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі [PERSON] України гарантується. Ст. 41 [PERSON] України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948 року),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини\~\~і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини\~\~і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1\~ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1\~ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1\~ст.383 ЦК України\~встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами\~ст. 386 ЦК України\~передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 [PERSON] України, статті\~316, 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР\~(далі\~ЖК УРСР). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зі своєю дитиною [PERSON] відсутні в будинку позивача понад один рік без поважних причин, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, будь-яких інших домовленостей між ними не існує. До теперішнього часу відповідач з дитиною не припинили реєстрацію у вказаному будинку, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні ним. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача та її неповнолітньої дитини такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення його порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], [INFO], з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Судом достовірно встановлено, що відповідач зі своєю дитиною не мешкає в будинку позивача понад один рік без поважних причин та добровільно відмовляється знятися з реєстрації. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим будинком № 26 по вул. Молодіжній у с. Лозове Лиманського району Донецької області. Суд не сприймає до уваги зауваження відповідача та представника органу опіки та піклування [PERSON] щодо реєстрації [PERSON] у спірному будинку, оскільки частиною 1\~ст. 11 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ці з положення відображені в пункті 3\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», який розяснює, що відповідно до положень статей\~10\~і\~11 ЦПК\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до\~статті 19 [PERSON] України,\~статті 1 ЦПК\~та з урахуванням положення частини четвертої\~статті 10 ЦПК\~вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Так як обставини, які б давали суду право вийти за межі позовних вимог при розгляді справи не встановлено, суд не вирішує питання щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, так як позивачем у позовній заяві не зазначено цієї вимоги. Крім того, позивач не вимагає компенсації за понесені ним судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі викладеного,\~\~

Outcome: approved