Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приват Банк» (далі банк) звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № MR14G101460022 від 22.06.2007 року [PERSON] цього ж дня отримала кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою відсотків за його користування в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. З метою забезпечення повернення суми кредиту, одночасно з укладанням договору про надання кредиту банком укладено договір поруки № MR14G101460022 від 22.06.2007 року з поручителем відповідачем [PERSON], за умовами якого, відповідальність поручителя настає у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором. Поручитель і боржник несуть перед кредитором відповідальність, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Однак відповідачі вказаних умов договору не виконали та до теперішнього часу борг не сплачують. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідачі станом на 17.03.2015 року мають заборгованість 19 571,24 доларів США, яка складається з наступного: - 17 846,29 доларів США- заборгованість за кредитом; - 1 508,78 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 178,29 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 37,88 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просить суд стягнути з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 571,24 дол. США, що за курсом 22,24 грн. складає 435 264,38 гривень та судові витрати. Представник позивача, [PERSON]О при розгляді справи повністю підтримала позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та пояснила суду, що за умовами кредитного договору, укладеного між банком та відповідачкою [PERSON], банк надав їй кредит у розмірі 20 000 дол. США терміном до 21 червня 2027 року, а відповідачка в свою чергу зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст.509,526,1054 ЦК України, відповідачка [PERSON] свої зобовязання не виконала, не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. За умовами кредитного договору у випадку порушення зобов»язань за кредитним договором, відповідачка зобов»язана сплатити банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. Дійсно відсоткова ставка була підвищена з 12% до 14,04 % відповідно до п.п.2.3.1 п.2.3 кредитного договору, про що було повідомлено відповідачку [PERSON] шляхом направлення їй листа-повідомлення 03 жовтня 2008 року. Однак враховуючи те, що відповідачка не звернулася до банку щодо непогодження зі зміною умов договору та те, що продовжувала здійснювати погашення заборгованості за договором вважає так, що вона знала про підвищення відсоткової ставки та була з нею згодна. Проте, на даний час відсутній реєстр відправки цього листа-повідомлення [PERSON] у зв'язку з тим, що сплив строк зберігання документації, а тому відсутність такого реєстру не може вказати на те, що підвищення відсоткової ставки є недійсним. Стосовно неповідомлення поручителя про підвищення відсоткової ставки вказує на те, що при укладенні кредитного договору та відповідно договору поруки було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами так і прийняті ними як обовязкові умови договору. А так як, в основному договорі та договорі поруки передбачена можливість зміни розміру процентної ставки і ця умова стала результатом домовленості сторін, тому відповідач [PERSON] як поручитель дав згоду на зміну розміру процентної ставки. Що стосується посилань відповідачів про те, що банк не повинен був нараховувати пеню за 2014 рік, то стверджує, що у зв'язку із зупиненням дії переліку населених пунктів на території яких здійснювалася антитерористична операція у банку відсутні і підстави для зупинення нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики щодо осіб які проживають на території міста Маріуполя Донецької області. На момент укладання кредитного договору наявність для банків генеральної ліцензії та ліцензії на вчинення валютних операції не вимагалась. Тому просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не зявилися, надавши суду письмові заяви про розгляд справи в їх відсутність з участю представника відповідачки [PERSON] та письмові заперечення проти задоволення позову, в яких вказували на те, що позовні вимоги не визнають та вважають їх безпідставними з наступних підстав. Між відповідачкою [PERSON] та банком дійсно 22 червня 2007 року був укладений кредитний договір № MR14G101460022, згідно якого банк надав їй кредит у розмірі 20 000 дол. США на споживчі цілі, зі сплатою процентів у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Таким чином процентна ставка складала 12% річних. Такий же розмір процентної ставки вказаний у п.16 договору поруки, укладеним між банком та поручителем відповідачем [PERSON] У розрахунку заборгованості, доданому до позовної заяви банк вказує розмір процентів -14,04% річних, а на прострочену заборгованість за кредитом починаючи з 25.07.2014 року нараховує проценти взагалі по ставці 33,56 % річних. Процентна ставка у розмірі 14.04% річних та 33,56% річних умовами кредитного договору від 22.06.2007 р. та умовами договору поруки взагалі не була передбачена. Тому розмір заявлених позовних вимог та доданий до позову розрахунок боргу не відповідає умовам укладеного кредитного договору від 22.06.2007 року та умовам договору поруки від 22.06.2007 року. Додаткові угоди про зміну умов кредитного договору між банком та відповідачкою [PERSON] не укладалися, як не укладалися із поручителем [PERSON] Не згодні відповідачі і з нарахуванням їм пені. Як вбачається з розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви банком нарахована пеня починаючи з 28.07.2014 року. Вони ж зареєстровані та постійно проживають у [INFO], територія якого відноситься до переліку населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводиться антитерористична операція. Тому посилаються на положення ст.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та те, що банк не мав права нараховувати їм таку пеню з 14 квітня 2014 року. Просять суд застосувати до спірних правовідносин щодо стягнення пені положення вказаного закону та відмовити також у цій частині позовних вимог. Крім того, банк отримав від відповідачки пеню в розмірі 113,04 дол. США, тому просить зменшити суму боргу за комісією в розмірі 178,29 дол. США на 113,04 дол. США до 65,25 дол.США. Вважають незаконним також нарахування та стягнення такої пені в іноземній валюті, оскільки діючим законодавством не передбачено нарахування та стягнення /сплату пені та штрафу в іноземній валюті. Банком не надано Генеральну ліцензію та індивідуальну ліцензію, яка б передбачала можливість нарахування та стягнення неустойки за даним кредитним договором в іноземній валюті. Також за період з дати укладення кредитного договору і до теперішнього часу, вони сплатили банку грошові кошти у загальному розмірі 28 258,63 дол.США при отриманій сумі кредиту в розмірі 20 000 дол.США. Враховуючи це, вважають, що банк повністю отримав від них всю суму виданого кредиту та ще й дохід у вигляді процентів і комісії. Просять повністю відмовити в задоволенні позову. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі з підстав вказаних в запереченнях відповідачів і просила в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов»язання повинно виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Судом встановлено, що 04 грудня 2001 року Закритому акціонерному товариству комерційному банку «ПРИВАТ БАНК» НБУ надана банківська ліцензія № 22 та дозвіл № 22-2 на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до вказаного дозволу. В подальшому як свідчить статут, Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТ БАНК» перейменовано в Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТ БАНК». 05 жовтня 2011 року Публічному акціонерному товаристві комерційному банку «ПРИВАТ БАНК» НБУ надана банківська ліцензія на право надання банківських послуг, визначених ч.3 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Генеральна ліцензія на здійснення валютних операцій згідно додатком до неї. 22 червня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приват Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MR14G101460022, згідно умов якого остання отримала кредит у розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.13-15). Таким чином процентна ставка складала 12 % річних. Також вказаним договором встановлено порядок зміни відсоткової ставки, а саме: за умовами п.2.3.1 п.2.3 укладеного між банком та відповідачкою [PERSON] договору передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні: кон'юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме настанні одного чи декількох з нижченаведених чинників: зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного Договору, зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміни середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. 22 червня 2007 року з метою забезпечення повернення суми кредиту, одночасно з укладанням договору про надання кредиту між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № MR14G101460022, за умовами якого він взяв на себе зобов»язання відповідати перед банком за виконання позичальником відповідачкою [PERSON] зобов»язань за вищевказаним кредитним договором на умовах визначених в кредитному договорі (а.с.16) Вказаний договір визначає такі ж підстави і умови зміни відсоткової ставки в односторонньому порядку банком. Згідно розрахунку заборгованості відповідачів за кредитним договором станом на 17 березня 2015 року розмір заборгованості відповідачів перед банком складає 19 571,24 дол. США, яка складається з наступного: - 17 846,29 доларів США- заборгованість за кредитом; - 1 508,78 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; - 178,29 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; - 37,88 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а.с.4-8). Як вбачається із вказаного розрахунку, банком така заборгованість нараховувалася з урахуванням збільшення розміру процентів -14,04% річних, а на прострочену заборгованість за кредитом починаючи з 25.07.2014 року 33,56 % річних. З повідомлення наданого банком від 18 березня 2015 року вбачається, що банк направляв відповідачам [PERSON] та [PERSON] повідомлення про те, що у них існує заборгованість за кредитним договором і пропозицію її погасити не пізніше 5 календарних днів з дати одержання цього повідомлення. До вказаного повідомлення представником банку додано копію реєстру № 1514 рекомендованих поштових відправлень із зазначенням в тому числі і відповідачів (а.с.9-13). Проте, відомості про отримання ними такого повідомлення суду не надані. Крім того, як в повідомленні, так і в реєстрі прізвища відповідачів вказані як «Снігур». З наданих відповідачкою копій квитанцій вбачається, що 24 лютого, 23 березня та 30 квітня 2015 року нею було здійснено погашення пені за кредитним договором в розмірах 30,33 та 22 дол. США відповідно (а.с.43). Як вбачається з розрахунку відповідачів згідно з умовами укладеного кредитного договору ними було сплачено кредит за період з 2007 року по липень 2015 року в сумі 28 258 дол. 63 цент. США (а.с.44-46). За доводами представника банку при розгляді справи в суді, 03 жовтня 2008 року банком на адресу відповідачки [PERSON] було направлено повідомлення про підвищення відсоткової ставки по кредитному договору починаючи з 24 листопада 2008 року в зв»язку із значним подорожчанням грошових ресурсів на світовому та українському фінансових ринках та підвищенням рівня облікової ставки НБУ з 8,5 до 12 відсотків. Однак суд вважає, що сам факт наявності такого повідомлення не свідчить про його надіслання банком позичальнику, докази його направлення відповідачці [PERSON], як і докази отримання нею такого повідомлення суду не надані. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі. Доказуванню підлягають ті обставини, щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За роз»ясненнями, викладеними в п.28 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 (далі постанова Пленуму № 5), при підвищенні процентної ставки з»ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що банком відповідачка належним чином повідомлялася про підвищення процентної ставки, суд вважає, що кредитором були порушені умови договору, які встановлюють порядок повідомлення позичальника про збільшення процентної ставки, а посилання представника позивача на те, що відомості про відправку не збереглися, суд вважає безпідставними. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника позивача щодо того, що відсотки були нараховані в подвійному розмірі, так як за умовами кредитного договору у випадку порушення зобов»язань за кредитним договором відповідач зобов»язаний сплачувати банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом, бо як встановлено при розгляді справи банком відсотки нараховувалися в розмірах, що не відповідають вимогам вказаного пункту договору ( 14,04 % та 33,56%). Крім цього, суд не погоджується з доводами представника позивача про те, що так як відповідачка не звернулася до банку про непогодження зі зміною умов договору та те, що продовжувала здійснювати погашення заборгованості за договором тому вона знала про підвищення відсоткової ставки та була з нею згодна, оскільки вони суперечать умовам укладеного між сторонами кредитного договору, а [PERSON] сплачувала кредит по мірі наявності у неї грошових коштів. Беручи до уваги розрахунок заборгованості [PERSON] доданий до позовної заяви та виписку по розрахунку заборгованості про отримання банком від неї і розподіл грошових коштів за період з 22 червня 2007 року по 17 березня 2015 року, суд вважає, що відсутні підстави стверджувати про неналежне виконання кредитного договору відповідачкою [PERSON] та наявність у неї заборгованості за таким договором. Згідно ст.546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Ч.1 ст.559 ЦК України встановлено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як роз'яснено в п.22 постанови Пленуму № 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. Припинення поруки у разі відсутності спору відбувається відповідно до закону і не потребує звернення до суду. За наявності спору, коли кредитор не визнає або заперечує факт припинення поруки на підставі закону, поручитель вправі звернутися до суду за захистом свого оспорюваного права. Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору (постанова Верховного Суду України від 21 листопада 2012 р. у справі № 6-134цс12). При розгляді справи судом достовірно встановлений факт збільшення зобов'язань відповідачки [PERSON] за кредитним договором. Ці зміни призвели до збільшення зобов'язань по цьому кредитному договору і поручителя відповідача [PERSON] При цьому згода поручителя на таке збільшення отримана не була, це питання банк з поручителем не погоджував, хоча у відповідності до п.13 договору поруки, зміни і доповнення до нього вносяться тільки за згодою сторін в письмовому вигляді, шляхом укладання відповідної додаткової угоди. І хоча за положеннями ст.ст.553,554 ЦК України поручитель пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, однак є самостійним суб'єктом у відносинах з кредитором. Оскільки зі збільшенням відсоткової ставки за користування кредитом збільшився обсяг відповідальності поручителя [PERSON], з яким такі зміни умов кредитного договору не узгоджувалися, то суд вважає, що його порука є припиненою. Враховуючи припинення поруки не можуть бути задоволені і вимоги позивача в частині покладення на поручителя зобов'язання щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення пені з відповідачки суд виходить з наступного. За розрахунком заборгованості наданим позивачем, така пеня нараховувалася банком з 28 липня 2014 року. Як встановлено судом, відповідачка [PERSON] зареєстрована і проживає з 21 серпня 2007 року по проспекту Перемоги, буд.№ 61, кв.17 в місті Маріуполі Донецької області (а.с.17). Преамбулою Закону України № 1669-УІІ від 02.09.2014 року "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" (далі Закон) встановлено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Статтею 1 цього Закону визначено такі терміни: - період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. -територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014. Згідно ст.2 Закону, введено мораторій на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями, на час проведення антитерористичної операції. Забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Територія міста Маріуполя Донецької області визначена, згідно переліку населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053-р, де проводилася антитерористична операція, як зона АТО. Разом з цим, Кабінетом Міністрів України 05 листопада 2014 року за № 1079-р винесено розпорядження «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053». Однак постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 січня 2015 року за N 826/18327/14 року по справі за адміністративним позовом ТОВ "Тар Альянс" до Кабінету Міністрів України про визнання нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року N 1079-р "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. N 1053", розпорядження від 05 листопада 2014 р. № 1079-р., визнано не чинним. Вказана постанова згідно ухвали Київського апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2015 року набрала законної сили. Враховуючи викладене, зокрема і той факт, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та постійно проживають в період з 14 квітня 2014 року в населеному пункті місті Маріуполі Донецької області, визначеному у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася і проводиться антитерористична операція, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачки на користь позивача нарахованої пені з цих підстав. Також суд зазначає, що згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках та у порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України). Згідно ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Перелік фінансових послуг, що банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) шляхом укладення агентських договорів, встановлюється Національним банком України. Разом з тим, положення ч.2 ст.192, ч.3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені. Прийшовши до висновку про відмову в стягненні нарахованої пені відповідачці з наведених вище підстав, суд не приймає до уваги доводи сторін про неправомірність нарахування банком пені саме в іноземній валюті. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed