Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У червні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з\~позовом, в якому просить визнати недійсним підпункт 3.1.1. кредитного договору № СL-501/031/2007 від 03.09.2007 року. Позов обґрунтований такими обставинами. 03.09.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ „ОТП Банк", було укладено кредитний договір № СL-501/031/2007, за умовами якого позивачу було надано кредит у розмірі 30969,24 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,49 % річних з кінцевим терміном повернення 03.09.2013 року. Оспорюваним підпунктом 3.1.1. цього кредитного договору встановлено відповідальність позичальника за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки у вигляді пені в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 26.11.2010 року ПАТ „ОТП Банк" відступило право вимоги за зазначеним кредитним договором ТОВ „ОТП Факторинг Україна". У лютому 2012 року \~ТОВ „ОТП Факторинг Україна" звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за цим кредитним договором. 30.05.2014 року з розяснень адвоката позивачу стало відомо про те, що оспорюваний підпункт 3.1.1. кредитного договору є несправедливим та таким, що суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності в межах договірних зобов'язань, а також суперечить засадам цивільного законодавства та його інтересам як споживача, у звязку з чим може бути визнаний судом недійсним. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача ПАТ „ОТП Банк", а також третьої особи ТОВ „ОТП Факторинг Україна" проти позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні у зв'язку зі спливом позовної давності позивачем. Вислухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази по справі та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не може бути задоволений, зважаючи на такі обставини. Як встановлено в судовому засіданні, 03.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», назву якого було змінено на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON]було укладено кредитний договір № СL-501/031/2007. Відповідно до зазначеного договору ЗАТ «ОТП Банк» надало [PERSON]кредит в іноземній валюті в розмірі 30969,24 дол. США на купівлю автомобіля SKODA SUPERB з кінцевим терміном повернення 03.09.2013 року. У свою чергу, відповідач зобов'язався сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 12,49 % річних у строки та на умовах, визначених договором. Згідно з підпунктом 3.1.1. пункту 3.1. цього кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. На підставі договору купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н від 26.11.2010 року ПАТ „ОТП Банк" відступило право вимоги за зазначеним кредитним договором Товариству з обмеженою відповідальністю„ОТП Факторинг Україна". 13.02.2012 року \~ТОВ „ОТП Факторинг Україна" звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за цим кредитним договором, а саме: 28121,50 дол. США та пені в розмірі 820100,88 грн. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.11.2014 року, зокрема, було частково задоволено позов ТОВ „ОТП Факторинг Україна" та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № СL-501/031/2007 від 03.09.2007 року у загальному розмірі 449370,32 грн., з яких заборгованість за кредитом 190850,20 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9898 грн. за 1 дол. США) на 27.01.2012 року становить 23886,73 дол. США; заборгованість по процентам за користування кредитом 33834,96 грн., що в еквіваленті по курсу НБУ (7,9898грн. за 1 дол. США) на 27.01.2012 року становить 4234,77 дол. США; сума пені за прострочення виконання зобов'язань 224685,16 грн., судові витрати в сумі 3219 грн. У задоволенні решти позовних вимог ТОВ „ОТП Факторинг Україна" було відмовлено. За результатами перегляду справи судом апеляційної та касаційної інстанції рішення суду в цій частині набрало законної сили. Надаючи оцінку відповідності вимогам чинного законодавства України зазначеного підпункту 3.1.1. пункту 3.1. кредитного договору № СL-501/031/2007, оспорювання якого є предметом позовних вимог, що розглядаються судом, суд виходить з такого. Між сторонами виникли договірні відносини із приводу надання споживчого кредиту, які регулюються главою 71 ЦК України та загальними положеннями ЦК України про зобов'язання та договір, а також Законом України «Про захист прав споживачів». Положеннями\~частин першої,\~ другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. У \~частинах третій,\~четвертій статті 18 цього Закону наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. Так, відповідно до пункту пятого частини третьої статті 18 цього Закону встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. При цьому згідно з пунктом 4 частини першої статті 21 Закону встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. У своєму рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627\~ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Повертаючись до аналізу змісту підпункту 3.1.1. пункту 3.1. кредитного договору № СL-501/031/2007, суд доходить висновку, що покладення на позичальника відповідальності за порушення прийнятих на себе зобов'язань у вигляді пені в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки, як умова договору, є несправедливим, оскільки суперечить принципу добросовісності, спричиняє істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника. Адже визначений у договорі розмір процентної ставки за користування кредитними коштами становить 12,49 % річних, тобто 0,0342 % в день, у той час як пеня за порушення виконання зобовязання складає 1 % за кожний день прострочення, що в 29 раз перевищує щоденну процентну ставку. За таких умов сума пені за порушення зобовязання в рази перевищуватиме суму відсотків, належних до сплати за відповідний період, які за своєю природою є платою за користування наданими кредитними ресурсами. Це підтверджується і розміром позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, предявлених ТОВ „ОТП Факторинг Україна" до [PERSON], а саме: пеня 820100,88 грн., проценти 4234,77 дол. США, що в еквіваленті становило 33834,96 грн. Погоджуючись, таким чином, із доводами позивача та його представника про несправедливість зазначеного положення договору, суд констатує, що позовна заява є обґрунтованою, однак визначаючи, чи підлягає порушене право позивача захисту з огляду на зроблену представником відповідача заяву про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до частин пятої та сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частини четверта, пята статті 267 ЦК України). Кредитний договір № СL-501/031/2007 було укладено між сторонами 03.09.2007 року. Суд наголошує на тому, що позивач був ознайомлений з умовами договору, у тому числі щодо відповідальності за порушення зобовязань за цим договором, та вільно висловив згоду на приєднання до запропонованих банком умов цього договору шляхом його підписання. У звязку з цим суд вважає, що з моменту укладення цього договору позивач міг довідатися про порушення своїх прав встановленням банком вимоги про щодо сплату позичальником непропорційно великої суми компенсації в разі невиконання ним зобов'язань. Проте відповідний позов про визнання недійсним цього положення договору [PERSON] предявив лише 13.06.2014 року, тобто майже через сім років після укладення договору. З огляду на викладене вище не можуть бути взяті до уваги доводи позивача про те, що лише з роз'яснень адвоката [PERSON] від 30.05.2014 року йому стало відомо про те, що оспорюваний підпункт 3.1.1. кредитного договору № СL-501/031/2007 від 03.09.2007 року є несправедливим та таким, що суперечить принципам розумності, справедливості та добросовісності в межах договірних зобов'язань, а також суперечить засадам цивільного законодавства та його інтересам як споживача. При цьому суд вважає, що юридична необізнаність не є поважною причиною пропуску позовної давності. На інші причини пропуску позивач та його представник не посилалися. Таким чином, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає захисту у звязку зі спливом позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. При відмові в задоволенні позову, суд враховує також й ту обставину, що при розгляді судового спору про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, за клопотанням позивача, сума пені була зменшена з 820100,88 гривень до 224685,16 гривень, тому суд з огляду на часткове відновлене право позивача, не вбачає за доцільне відновлювати пропущений строк позовної давності, за умови відсутності поважних причин його пропуску.

Outcome: dismissed