Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Позов мотивовано тим, що вироком Свалявського районного суду Закарпатської області від 27.02.2013 року в справі №710/718/12, який набрав законної сили, [PERSON], визнано винуватим за за\~\~ч.1\~ст.172 КК України\~та призначено покарання\~\~у вигляді\~510 (п'ятсот десять) гривень штрафу; звільнено від покарання, призначеного цим вироком у зв'язку зі спливом строку давності на підставі ст.ст.49,74 КК України. По даній справі позивач був визнаний потерпілим, так як [PERSON], здійснюючи підприємницьку діяльність в порушення вимог чинного законодавства використовував його робочу силу з лютого 2009 року по грудень 2009 року без укладення трудового договору, нарахування заробітної плати та обов"язкових державних платежів, тощо. Просив стягнути з [PERSON] на свою користь матеріальну шкоду, яка полягає в невиплаченій заробітній платі за період роботи з лютого 2009 року по грудень 2009 року із врахуванням її індексації в сумі 129 828, 93 гривень та компенсації в сумі 71 891, 97 гривень, а всього 201 720, 90 гривень, та 100 000 гривень моральної шкоди. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягав на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його участі та письмове заперечення проти позову, в якому зазначив, що обставини, викладені в позові не підтверджені достатніми доказами, тому задоволенню не підлягають. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Згідно вироку Свалявського районного суду Закарпатської області від 27.02.2013 року, який набоав законної сили, [PERSON], будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець, будучи суб'єктом господарської діяльності, основним видом діяльності якого є лісозаготівля та деревообробка, отримавши дозвіл на початок виконання роботи підвищеної небезпеки -лісосічних робіт та трелювання лісу, та згідно умов цього договору приватний підприємець [PERSON] 27.01.2009 року, уклав договір на виконання робіт № 35 з Коростівським військовим лісгоспом Івано-Франківського військового ЛПК МО України в особі [PERSON] як замовником та [PERSON] як виконавцем. На виконання вищенаведених лісосічних та трелювальних робіт, приватний підприємець [PERSON], являючись роботодавцем-фізичною особою, тобто згідно ч.3\~ст.128 Господарського кодексу України, маючи права на залучення найманої праці та відповідно до ч.7 ст.128 згаданого кодексу будучи зобов'язаний додержуватися вимог, передбачених ст.ст.\~46,\~49 Господарського кодексу України, допустив до роботи по лісозаготівлі та трелюванні деревини працівників, в тому числі [PERSON], без належного оформлення трудових відносин, чим грубо порушив законодавство про працю. Так, [PERSON], здійснюючи підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку, в порушення вимог ст.ст.\~43,\~45,\~46 Конституції України, п.6 ч.1 ст.24, ст.24-1, ст.48 КЗпП України, ч.2\~ст.30 Закону України "Про оплату праці"\~використовував найману робочу силу працівників, в тому числі, [PERSON], з лютого\~\~2009р. по грудень 2009р, які працювали у приватного підприємця [PERSON] на лісосіці у Сколівському військовому лісгоспі, без укладення трудового договору та внесення запису до трудової книжки, нарахування заробітної плати та обов'язкових державних платежів, надання відпусток та оплати лікарняних найманому працівникові, передбачених трудовим законодавством України. Використовуючи працю працівників, в тому числі, [PERSON], [PERSON] грубо порушив їх права, передбачені Конституцією України\~та законами України, відрахування у відповідні фонди страхування не здійснював. Внаслідок неоформлення трудових відносин в належній формі відповідно до діючих вимог законодавства про працю, виникла неможливість отримання страхових виплат відповідно до\~Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"\~громадянином [PERSON], який 16.09.2009р. отримав травму при виконанні лісосічних робіт у 11 кварталі 65 виділі Сколівського військового лісгоспу. Та, крім того,\~\~до Пенсійного фонду України не надійшло страхових внесків на загальну суму\~\~5966,40 гривень. Крім того, неоформлення офіційних трудових відносин позбавило громадянина [PERSON] в цивільно-процесуальному порядку захистити свої трудові права та законні інтереси на отримання\~\~компенсації відповідно до вимог ч.ч.3,5\~ст.9 Закону\~\~України "Про охорону праці" (а.с.24-26). Частина 4\~статті 61 ЦПК України\~вказує, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно роз'яснень, викладених в п.7\~Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини четвертої\~статті 61 ЦПК України, при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями\~статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Згідно з ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. У відповідності до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Позивач вважає, що матеріальна шкода полягає в невиплаті йому відповідачем заробітної плати за лютий-грудень 2009 року, із врахуванням її індексації та компенсації за несвоєчасну виплату за цей період. При цьому, за основу проведеного розрахунку взято середньомісячну заробітну плату працівника у лісовому господарстві та пов"язаних з ними послуг по Воловецькому району за січень-грудень 2009 року- 1129,01 грн (а.с.8). Однак, як вбачається з вироку Свалявського районного суду від 27.02.2013 року, при розгляді кримінальної справи стосовно [PERSON] встановлено, що домовленість між сторонами була про оплату 25 гривень за 1 куб. лісу, а не 1129,01 гривень. При цьому, судом під час розгляду даної кримінальної справи не з"ясовано наявність чи розмір заборгованості, оскільки з пояснень потерпілого [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджено, що дійсно домовленість була за 25 грн за куб лісу і оплату відповідач здійснював. Інших доказів, що саме сума 1129, 01 гривень була заробітною платою позивача в період з квітня по грудень 2009 року позивачем суду не надано. Як і не надано розрахунок кількості кубів фактично вирубленого [PERSON] лісу. Також позивачем під час розгляду справи не надано доказів, що в період з квітня по грудень 2009 року дійсно існувала заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON], а вироком Свалявського районного суду від 27.02.2013 року даний факт спростовується. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно з ст.\~1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Як передбачено ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В рахунок вказаних вище обставин, в абз. 1 п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року за № 4 (з подальшими змінами та доповненнями) передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При\~ цьому\~ суд\~ має\~ виходити\~ із\~ засад\~ розумності,\~ виваженості\~ та справедливості. Позивач зазначає, що неправомірними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає в тому, що працюючи у нього, з позивачем стався нещасний випадок, однак без належного оформлення на роботу та виплати заробітної плати, він втратив можливість отримати страхові виплати відповідно до Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Він зазнав сильних душевних хвилювань, переніс кілька операцій, став інвалідом 3-ї групи, в результаті чого порушено його нормальний спосіб життя, так як він змушений докладати додаткові зусилля для захисту своїх прав і витрачати не страхові, а власні кошти для лікування у закладі охорони здоров»я. З вироку Свалявського районного суду від 27.02.2013 року випливає, що нещасний випадок стався з [PERSON] не з вини відповідача, кошти на лікування позивача в добровільному порядку надавалися [PERSON], що підтверджено показами самого потерпілого та свідків при розгляді кримінальної справи та відображено у тексті вироку. Крім цього, суду не представлено доказів на підтвердження перенесених операцій чи витрачання коштів на лікування від отриманої травми позивачем. Стосовно страхових виплат, не отриманих відповідно до Закону України «Про загальнообов"язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», то вони мають майновий характер, і не можуть розглядатися в контексті відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч.2\~ст.10 ЦПК України\~сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 3 зазначеної статті передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Аналогічні вимоги зазначені в ст.60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та достатніх доказів, які б підтверджували заявлені вимоги, тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed