Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

[PERSON] від імені якої діє [PERSON] звернулася до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України про відшкодування шкоди, завданої злочином в розмірі 200000,00 гривень (в т.ч. 44676,00 грн. - моральна шкода; 155324,00 грн. - шкода, завдана смертю потерпілого). Третьою особою на стороні відповідача зазначено [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність права на відшкодування шкоди, завданої внаслідок смерті потерпілого [PERSON] , яка настала в результаті ДТП, що мала місце 19.08.2018 року за участю [PERSON] . Представник позивача наголосив на тому, що вироком Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 05.06.2019 відноно [PERSON] встановлені обставини щодо вчинення ним ДТП, в результаті якої настала смерть сина позивача - [PERSON] . На момент вчинення ДТП автомобіль винуватця ДТП не був застрахований, тому заявлена до стягнення сума шкоди підлягає стягненню саме з відповідача. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 1166, 1177, 1200 Цивільного кодексу України та ст.ст 27, 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, згідно з яким в задоволені позовних вимог просить відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано до МТСБУ всіх необхідних документів для проведення регламентних виплат. Крім того, зазначає, що до вказаного в позові страхового випадку не можуть бути застосовані положення підпунктів 41.1, 41.2 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо відшкодування моральної шкоди. Також представник відповідача наголосив на тому, що представником позивача не надано належних та допустимих доказів перебування його довірительки на утриманні потерпілого, а також доказів того, що доходи потерпілого були для неї постійним та основним джерелом забезпечення життєдіяльності. Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. На підставі вироку Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 червня 2019 року по справі №303/7723/18 [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою ст. 286 Кримінального кодексу України. Фактичні обставини скоєного [PERSON] кримінального правопорушення мали місце 19 серпня 2018 року. Так, «19 серпня 2018 року приблизно о 13 годині 08 хвилин, [PERSON] , керуючи технічно-справним легковим автомобілем марки «DAEWOO LANOS», реєстраційний номерний знак Угорської республіки [NUMBER] , рухався по вул. Томаша Масарика м. Мукачево у напрямку вулиці Миру м. Мукачево із швидкістю приблизно 67-70 км/год., що більша за допустиму в населених пунктах (до 50 км/год.), не забезпечив безпеку дорожнього руху, порушив вимоги п.1,3, 1.5, 1.10, 2.3 (б), 12.1, 12.3, 12.4, 18.1 Правил дорожнього руху України, не впорався із керуванням транспортного засобу, та скоїв наїзд на пішохода - [PERSON] , який переходив проїзну частину дороги на дорожній розмітці «Пішоходний пepexiд» з права на ліво по напрямку руху транспортного засобу. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди, [PERSON] отримав тілесні ушкодження, які відносяться до групи тяжких тілесних ушкоджень, що небезпечні для життя в момент їx спричинення та є безпосередньою причиною настання смерті останнього [INFO] в реанімаційному відділенні Мукачівської ЦРЛ. Невиконання водієм [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України знаходиться в прямому причинному зв`язку з наступними наслідками ДТП, а саме смертю потерпілого [PERSON] ». Відповідно до частини шостої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В межах розгляду даної судової справи, позивач просить стягнути з відповідача моральну шкоду та шкоду, завдану смертю потерпілого, внаслідок скоєння винною особою дорожньо-транспортної пригоди. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з положеннями ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України . За змістом п. 8 частини другої ст.16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Із спірних правовідносин вбачається, що такі є деліктними та поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення (ст. 1166 Цивільного кодексу України), необхідними елементами якого є: шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.92 № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Згідно з положеннями частини першої ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На практичну реалізацію положень ст. 1166 Цивільного кодексу України спрямовані і приписи п. 6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якими передбачено, що особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв`язок між протиправною дію і негативними наслідками. Із вищезазначеними положеннями цивільного законодавства в повній мірі кореспондуються і приписи п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.89 №3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна», в якому зазначено, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі. Спеціальними нормами, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин є також положення частини другої ст. 1187 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Разом з тим, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі - Закон) порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Фактичні дані по справі свідчать про те, що на момент вчинення ДТП у [PERSON] закінчилася дія іноземного страхового сертифікату «Зелена карта» Н/05/АНВ864954715 (термін дії до 26.02.2018). Тобто, цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент вчинення ДТП (19 серпня 2018 року) не була застрахована. Приймаючи до уваги такі фактичні обставини справи суд виходить з того, що згідно з приписами підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі; У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (рункт 22.1 статті 22 Закону). Страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1 статті 31 Закону). Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2 статті 34 Закону). Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги, а саме: стягнення з відповідача шкоди, завданої смертю потерпілого та стягнення моральної шкоди. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Так, відповідно до пункту 27.2 статті 27 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Тобто, страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, виключно лише на умовах, встановлених ст. 1200 Цивільного кодексу України. За змістом частини першої ст. 1200 Цивільного кодексу України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Частиною другою ст. 1200 Цивільного кодексу України встановлено, що особам, визначеним у пунктах 1 - 5 ч. 1 цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання та дитина потерпілого, народжена після його смерті. Детермінація поняття «непрацездатні громадяни» наведена у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась була для заявника постійним і основним джерелом до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Як убачається з матеріалів справи, предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, а тому доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й обставини, за яких особа перебувала на утриманні померлого та потребувала матеріальної допомоги. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Вказана обставини в ході судового розгляду має бути підтверджена належними і допустимим засобами доказування. Тобто, суд при розгляді справи повинен належним чином перевірити вищезазначені обставини та дослідити докази, які вказують на можливість стягнення на користь потерпілої страхового відшкодування та випливають на розмір такого відшкодування. Такий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 09.07.2020 в справі №756/8644/19. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, осіб, які втратили працездатність. До осіб, які втратили працездатність, відносяться особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, особи, які досягли пенсійного віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та непрацюючі особи, визнані особами з інвалідністю в установленому порядку. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на одну особу в розрахунку на місяць встановлено у розмірі: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень. Разом з тим, ні позивачем, ні її представником суду не надано належних та допустимих доказів щодо отримання на момент настання страхового випадку доходу, меншого за встановлений законом прожитковий мінімум. Надана суду довідка від 16.08.2019 №509, у якій міститься інформація про те, що позивач отримує пенсію за віком, не є достатнім та допустимим доказом на підтвердження обставин щодо отримання доходу меншого за прожитковий мінімум для непрацездатних осіб станом на 19 серпня 2018 року, оскільки містить відомості виключно про розмір отримуваної пенсії за березень-серпень 2019 року. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами потребу в отриманні матеріальної допомоги, а також те, що її син надавав їй таку допомогу. Надані суду нотаріально засвідчені заяви [PERSON] та позивача, не є достатнім та допустимим доказом перебування [PERSON] на утриманні потерпілого. Відповідно до вимог частини другої статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, факт сплати комунальних послуг, придбання продуктів харчування, ліків, надання грошових коштів на утримання позивача тощо, які є предметом доказування по вказаній справі, може бути підтверджений лише письмовими доказами, оскільки грошові зобов`язання показами свідків не доводяться. Окрім того, надання показань свідків, викладених в нотаріально засвідченій заяві цивільно-процесуальним законодавством не передбачено. Зокрема, у ст.ст. 90-93 Цивільного процесуального кодексу України встановлено спеціальний порядок допиту свідків, що передбачає їх виклик у судове засідання з наданням права задати їм питання усім учасникам справи. Надання показань свідків шляхом посвідчення нотаріусом не сприяє всебічному забезпеченню права учасників справи ставити питання свідкам стосовно обставин справи. Покази свідків, які викладені в заяві та надані позивачем не є належними доказами, оскільки вказані особи у судовому засіданні не допитувалися та не попереджалися про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому їх покази не можуть бути беззаперечним доказом на підтвердження обставин, викладених в заяві. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №200/17947/16-ц та постанові від 27.06.2019 у справі № 560/751/17, які відповідно до частини четвертої ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України враховується при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин. Таким чином, позивачем, за результатами судового розгляду справи, не доведено обставин щодо перебування її на утриманні загиблого сина та потребу у матеріальній допомозі від останнього, а тому підстави для стягнення шкоди, заподіяної смертю потерпілого є відсутніми. Відносно позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд констатує наступне. На підставі частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої , членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України). Відповідно до пункту 27.3 статті 27 Закону страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. З наведеної норми Закону вбачається, що на МТСБУ покладається обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи лише у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону. Разом з тим, в ситуації, що склалася має місце заподіяння шкоди транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність (підпункт «а» пункту 41.1 статті 41 Закону), тобто на МТСБУ не може бути покладено обов`язок щодо відшкодування моральної шкоди. Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі наведеного та

Outcome: dismissed