Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

До Ананьївського районного суду Одеської області звернувся позивач [PERSON] з позовною заявою до Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області про визнання права на земельну ділянку в порядку спадкування, третя особа Відділ надання адміністративних послуг Ананьївської районної державної адміністрації Одеської області. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що його баба [PERSON] , проживала в с. Долинське Ананьївського району Одеської області. Ананьївською районною державною адміністрацією їй було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] , на який 22 січня 2001 року Долинською сільською радою Ананьївського району Одеської області посвідчено заповіт, згідно якого після смерті [PERSON] , право на земельну частку (пай) переходить до позивача, як до внука останньої. Позивачем в позовній заяві зазначається, що Долинською сільською радою Ананьївського району Одеської області вищевказаний сертифікат у власника було вилучено, згідно акту про передачу та прийом земельної частки (паю) від 06.02.2001 року земельна ділянка була виділена та передана власнику сертифіката в натурі та 24 грудня 2001 року на підставі сертифікату серії ОД [NUMBER] на ім`я [PERSON] , був виданий інший правовстановлюючий документ на землю, а точніше державний акт серії IV-OД №055823, згідно якого остання є власником земельної ділянки площею 3.17 гектарів на території Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області. З видачею вказаного державного акту власником земельної ділянки необхідно було скласти новий заповіт, що зроблено не було, оскільки баба позивача хворіла на хронічну ішемічну хворобу серця, невдовзі після отримання безпосередньо самого державного акту [PERSON] померла, так і не встигнувши скласти новий заповіт на ім`я [PERSON] .. Позивач як спадкоємець останньої, помилково вважав, що складеного 22 січня 2001 року заповіту буде достатньо для переоформлення земельної ділянки на своє ім`я після смерті спадкодавця, тобто власника землі. Крім того, позивач зазначає, що він 18 травня 2018 року звернувся до Анньївської районної державної нотаріальної контори Одеської області з питання отримання свідоцтва на право на спадщину за заповітом за його заявою була заведена спадкова справа №196/2018, [PERSON] являється спадкоємцем, який фактично прийняв спадщину [PERSON] , але йому було відмовлено, по тій причині, що у заповіті не зазначено, що у масу спадкового майна входить земельна ділянка посвідчена саме державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 27 грудня 2001 року. В зв`язку з викладеним, позивач вважає, що має всі підстави претендувати на вищезазначену земельну ділянку, оскільки його баба, склавши заповіт на його ім`я, виразила свою волю відносно подальшої долі належної їй земельної ділянки, незалежно від того, яким правовстановлюючим документом спадкова земля була юридично закріплена за нею. При цьому позивач зазначив, що крім нього на спадкове майно [PERSON] претендентів немає, інших рідних та близьких спадкодавець не мала. Позивач [PERSON] , в позовній заяві зазначає, що успадкувати земельну ділянку [PERSON] за законом він як онук померлої, не в змозі по тій причині, що документально довести спорідненість зі своєю бабою він не має можливості та не в змозі віднайти родові документи, що унеможливлює отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом. Оскільки позивач в даний час не в змозі переоформити вищевказану землю на своє ім`я, володіти, користуватися та розпоряджатися нею на свій розсуд, то змушений звернутися до суду з даною позовною заявою. Позивач у судове засідання на розгляд справи не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, а саме йому направлено судову повістку у вигляді смс-повідомлення (а.с.93). Однак в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про розгляд справи у його відсутність (а.с.23). Представник позивача, яка діє на підставі ордеру у судове засідання не з`явилася. Про дату, час та місце проведення судового засідання була повідомлена належним чином. При цьому, до суду надійшла заява від представника позивача [PERSON] , в якій просить розглядати справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.97). Відповідач у судове засідання на розгляд справи не з`явився. Про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення в матеріалах справи. При цьому від голови сільської ради на електронну адресу суду було направлено заяву про розгляд справи без участі представника Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області, крім того в клопотанні також зазначено, що сільська рада не заперечує проти позову [PERSON] (а.с.87). Третя особа у судове засідання на розгляд справи також не з`явилася, про дату, час та місце проведення була сповіщена належним чинок. Однак через канцелярію суду надійшла заява від державного реєстратора Чернієнко О.В., в якій зазначає, що просить розглядати справу у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, взявши до уваги неявку позивача, представника позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , уродженець, зареєстрований та мешкає за адресою: [ADDRESS] . Долиське, Ананьївський район, Одеська область (а.с.6). З копії свідоцтва про смерть, виданого 25 вересня 2002 року, виконавчим комітетом Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області, серії [NUMBER] 312835, вбачається те, що [PERSON] , померла [INFO] (а.с.8). Відповідно до копії довідки №183, виданої Долинською сільською радою Ананьївського району одеської області 02 квітня 2018 року, підтверджується те, що [PERSON] дійсно проживала та була зареєстрована по день своєї смерті в селі Долинське, Ананьївського району, Одеської області, тобто по 25.09.2002 року (а.с.13). Крім того встановлено, що [PERSON] володіла земельною ділянкою на праві приватної власності площею 3,17 гектарів, що підтверджується копією державного акту на право приватної власності, серії ІV-ОД №055823, що виданий Долинською сільською радою Ананьївського району Одеської області на підставі рішення 9 сесії ХХІІІ скликання Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області від 30 січня 2001 року №5 та зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №53 (а.с.9). З копії Акту про передачу та прийом земельної частки (паю) в натурі від 06 лютого 2001 року, вбачається, що із земель колективної власності АПК «Південний» земельну ділянку в натурі площею 3,17 гектар було передано власнику сертифікату на земельну частку (пай) [PERSON] (а.с.10). Також з Витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер якої №5120281400:01:002:0616, що розташована на території Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області, масив № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , площею 3.1704 гектарів становить 135112 гривень 93 копійки (а.с.17). Відповідно до копії витягу з Державного земельного кадастру, вбачається те, що у Державному земельному кадастрі зареєстрована земельна ділянка, площею 3.1704 гектарів на території Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області, на масиві № [NUMBER] , ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер 5120281400:01:002:0616, яка належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.18,19). Крім того, судом також встановлено, що [PERSON] за час свого життя залишила заповіт, в якому заповіла належний їй сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] , виданий Ананьїською районною державною адміністрацією своєму онуку [PERSON] , що підтверджується копією даного заповіту, котрий складений 222 січня 2001 року та посвідчений секретарем виконавчого комітету Долинської сільської ради Ананьївського району Одеської області Биковою С.Л. та зареєстровано у реєстрі за №25 (а.с.12). Позивачеві [PERSON] державний нотаріус Ананьївської державної нотаріальної контори Одеської області Мроз Н.О., у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно, яке залишилось після смерті [PERSON] , померлої [INFO] відмовила, що підтверджується листом Ананьївської державної нотаріальної контори Одеської області від 29 січня 2019 року за №134/02-14 (а.с.14). Судом встановлено, що Ананьївською районною державною нотаріальною конторою Одеської області було заведено спадкову справу за заявою [PERSON] , про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, а саме земельну ділянку площею 3.17 гектарів відповідно до заповіту який був складений за життя [PERSON] , в якому остання заповіла [PERSON] належний її сертифікат на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] , який виданий Ананьївською районною державною адміністрацією 30 вересня 1997 року, що підтверджується копією спадкової справи, яка міститься в матеріалах справи (а.с.55-79). Суд, також бере до уваги, копію рішення Ананьївського районного суду Одеської області від18 липня 2018 року, яке знаходиться в копії спадкової справи №196/2018, з якого вбачається, що був встановлений факт, що [PERSON] дійсно проживав постійно однією сім`єю з [PERSON] з 1996 року по день смерті останньої (а.с.72,73). Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом, свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів зокрема є визнання права. Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ст. 1258 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення; до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Зі змісту статті 1233 ЦК України вбачається, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Статтею 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до пункту "г" ч. 1 ст. 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Захист прав на земельні ділянки здійснюється, в тому числі шляхом визнання права, як передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України. Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю; укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акту на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК України не переходить до спадкоємців в порядку спадкування, за винятком випадків, на які поширюється дія п. 1 Розділу "Перехідні положення Земельного кодексу України". Разом із тим, відповідно до п. 1 Розділу "Перехідні положення Земельного кодексу України" рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняття органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органом місцевого самоврядування відповідно до Декрету КМУ від 26 грудня 1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавцем в разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК України). Якщо спадкоємець не набув права власності на земельну ділянку згідно ст. 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування про завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця. Крім того, суд звертає увагу на те, що право на земельний пай (частку) вперше було закріплено Земельним Кодексом України в редакції 1992 року. Відповідно до Законів України «Про державний земельний кадастр» та «;Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з 1 січня 2013 року державні акти на право власності на земельну ділянку не видаються. Натомість, згідно із ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, яка передана фізичним та юридичним особам шляхом безоплатної передачі із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, є свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Згідно з роз`ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз`яснень, викладених в пунктах 10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Абзаци 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, передбачають, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. Пункт 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, передбачає, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про нотаріат», та відповідно з пунктами 4.14, 4.15 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (№ 296/5 від 22.02.2012 року), нотаріус перевіряє склад спадкового майна та видає на нього свідоцтво про право на спадщину. Для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам ст. 47 Закону України «Про нотаріат». Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступив в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцем за законом, право власності спадкодавця не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України, а згідно із ст. 16 ЦК України, способом захисту свого права є визнання права. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи те, що визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування для позивача породжує певні юридичні наслідки, а саме унеможливлює оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом, тому на підставі зібраних у справі та досліджених доказів, суд вважає, що позовна заява [PERSON] є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Outcome: approved