Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням її здоров`я. В обґрунтування позову вказує, що в період часу з 22.07.1985 року по 12.08.1998 року вона працювала на посаді машиніста крана металургійного виробництва в Криворізькому державному гірничо-металургійному комбінаті «Криворіжсталь», правонаступником якого на день подання позову являється відповідач. Зазначає, що під час виконання покладених на неї трудових обов`язків, у вказаний період часу, підпадала під вплив підвищеного рівня вібрації. Даний шкідливий фактор виробництва призвів до виявлення у позивача хронічного професійного захворювання\~. Зазначає, що внаслідок вказаного ушкодження здоров`я, позивач 21.09.1998 року вперше пройшла огляд експертною комісією, за результатами якого позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40% та визначено ІІІ групу інвалідності, внаслідок професійного захворювання. В подальшому позивач неодноразово проходила огляди експертних комісій, за результатами яких підтверджувались висновки щодо втрати позивачем професійної працездатності та негативних явищ в стані її здоров`я, в останній раз відповідний огляд позивач пройшла\~07.10.2003 року, за результатами якого їй визначено ступінь втрати професійної працездатності\~40% безстроково, встановлено ІІІ групу інвалідності. Вказує, що у зв`язку з ушкодженням здоров`я позивач втратила працездатність, наслідком професійного захворювання являється фізичний біль, необхідність проходження лікування, неодноразового проходження оглядів експертних комісій. У зв`язку з вказаним ушкодженням здоров`я порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Значні страждання позивачу завдає розуміння безстроковості вимушених негативних змін в її житті, що пов`язане з ушкодженням здоров`я. Просить стягнути з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на її користь в рахунок компенсації за моральну шкоду завдану ушкодженням здоров`я 240 000 гривень без утримання податку з доходів фізичних осіб, інших зборів та платежів. Ухвалою суду від 03.02.2021 року вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. В судове засідання сторони не викликалися, клопотання учасників провадження до суду про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Суд проводить судове засідання без фіксування технічними засобами, що буде відповідати вимогам\~ст. 247 ЦПК України. Відповідач ПАТ "Арселор Міттал Кривий Ріг», отримавши копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі, скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву. Відзив на позовну заяву про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я відповідачем було подано до суду та зареєстровано канцелярією суду в межах процесуального строку, встановленого ухвалою суду. Зазначає, що будь-яких порушень законодавства про працю та охорону праці відносно Позивача з боку підприємства, які б знаходились в причинному зв`язку з настанням професійного захворюванння, відповідач не вчиняв. Крім того, Позивач не надає суду будь-яких належних та допустимих доказів, що б вказували на те, що він дійсно зазнає моральних страждань, а тому розмір грошових коштів, про стягнення якого ставиться питання в позові не відповідає вимогам розумності та справедливості. Відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідь на відзив ні позивачем, ні його представником до суду не подавалась. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи у\~їх сукупності,\~всебічно та\~повно з`ясувавши\~фактичні обставини,\~на яких\~ґрунтується позов,\~об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , працювала на посаді машиніста крану металургійного виробництва в Криворізькому державному гірничо-металургійному комбінаті «Криворіжсталь» в період часу з 22.07.1985 р. по 12.08.1998 року. Під час виконання покладених на позивача трудових обов`язків у вказаний період, вона підпадала під вплив на організм загальної вібрації, рівень якої перевищував гранично-допустимий: 117дБ, при допустимому 101дБ. Зазначений шкідливий виробничий фактор призвів до виникнення у позивача професійного захворювання «хронічна вертеброгенна шийно-грудна полірадикулопатія з синдромом вертебральних артерій, вираженими вестибулярними порушеннями, безперервно рецидивуючий перебіг зі стійким больовим синдромом». Вказані обставини підтверджуються відомостями, внесеними до трудової книжки позивача, а також до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12.08.1998 року, виданого на ім`я позивача (а.с,12-14,32-41). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 12.08.1998 року причиною виникнення професійного захворювання у позивача було визнано роботу на посаді машиніста крану металургійного виробництва в Криворізькому\~державному\~гірничо-металургійному\~комбінаті«Криворіжсталь», протягом 13 років в умовах впливу шкідливих факторів, а саме загальної вібрації рівень якої становить 117 дБ при гранично-допустимому 101 дБ.(а.с.14) Так, 21.09.1998 року позивач вперше пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією, за результатами якого їй встановлено 40% втрати професійної працездатності по хронічній полірадикулопатії та встановлено ІІІ групу інвалідності, визначена необхідність в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акту огляду у ЛТЕК від 21.09.1998 року, до довідки сер. 072557 (а.с.9) 11.11.1999 року, 14.11.2000 року, 27.09.2001 року позивач проходила повторні переогляди медико-соціальною експертних комісій, за результатами яких підтверджувався первинний висновок щодо стану здоров`я позивача та втрати нею професійної працездатності в ступені 40% внаслідок професійного захворювання, що підтверджується виписками з актів огляду про результати визначення ступеню втрати професійної працездатності у процентах, потреби в додаткових видах допомоги, виданих на ім`я позивача (а.с.9,10). 07.10.2003 року позивачу за результатами проходження повторного переогляду медико-соціальною експертною комісією встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40% та встановлено ІІІ групу інвалідності безстроково, визначена необхідність санаторно-курортному та медикаментозному лікуванні, що підтверджується випискою з акта огляду про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності в процентах сер. МСЕДНА -01 № 348480 від 07.10.2003 року.(а.с.11). Згідно відомостей з медичної документації, що наявна в матеріалах справи вбачається, що позивач неодноразово проходила лікування у зв`язку з професійним захворюванням (а.с.15,16,17,18,19,20,21,22-23,24-25,26,27,28-29,30-31). Частиною першою\~статті 58 Конституції України\~закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012). Втрата професійної працездатності позивача, що стало підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, вперше встановлена висновком МСЕК 21.09.1998 року, тобто мала місце до набрання чинності\~Цивільного кодексу України\~01 січня 2004 року, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися положення\~Цивільного кодексу Української РСР\~1963 року та законодавства, яке було чинним на момент встановлення позивачу втрати професійної працездатності первинно. Згідно\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2\~ст. 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно\~статті 4 Закону України «Про охорону праці»\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно\~ст. 153 КЗпП України\~та\~ст. 17 Закону України «Про охорону праці»\~передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Статтею 173 Кодексу законів про працю України\~закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Враховуючи зазначені положення законодавства, відповідач мав створити позивачу, як і іншим працівникам належні та безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. Відповідно до\~ст. 12 ЗУ «Про охорону праці»\~відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За правилами\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід узгоджується з положенням\~ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та №6-207цс14. Згідно\~статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн. Тобто, мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди визначений на законодавчому рівні (ст. 440-1 ЦК УРСР) складає 23 615 грн. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Згідно абзацу 10 пункту 9\~рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003\~правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Надаючи оцінку доводам сторін, суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Наведені вище докази свідчать, що ушкодження здоров`я, заподіяне позивачу під час виконання нею трудових обов`язків, спричиняє їй моральні й фізичні страждання, які полягають у перенесенні фізичного болю, в порушенні функцій організму починаючи з 1998 року, обмеженні можливості вести звичний спосіб життя, повною мірою реалізовувати свої наміри в професійній сфері, перенесенні незручностей у повсякденному житті, призводять до необхідності залучення додаткових зусиль для організації життя, отримання лікування. Матеріали справи чітко доводять, що зазначені негативні явища мають місце в житті позивача у зв`язку з професійним захворюванням, яке призвело до безстрокової втрати позивачем працездатності в ступені 40%, встановлення позивачу третьої групи інвалідності безстроково, тому суд приходить до висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода. Суд відхиляє заперечення відповідача про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено факт втрати позивачем працездатності внаслідок професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Крім того, судом встановлено, що позивач пропрацювала на підприємстві відповідача 13 років за професією, внаслідок якої отримала професійне захворювання. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд також не приймає до уваги, оскільки судом встановлені обґрунтовані правові підстав для покладення обов`язку з відшкодування моральної шкоди роботодавцем своєму працівнику, що втратив працездатність внаслідок професійного захворювання. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховує глибину фізичних та моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в її житті, ступінь втрати нею професійної працездатності, безстроковість даних негативних змін, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості,визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 140\~000 (сто сорок тисяч) грн., що буде домірним спричиненій позивачу шкоді та достатнім для її відшкодування. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1400 грн.

Outcome: partial