Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до суду до дочірнього підприємства "Українська горілчана компанія "Nemiroff" про зміну мотивувальної частини наказу №378-НК від 01.12.2014 року про її звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Свої позовні вимоги мотивувала наступним. З резолютивною частиною наказу про звільнення вона погоджується, однак категорично заперечує мотивувальну частину наказу, так як зазначені у ньому дані є недостовірними, не підтверджені жодними доказами, не відповідають дійсності, принижують її, а тому мають бути виключенні з тексту наказу та замінені на наступне формулювання: "У зв'язку із систематичною несвоєчасністю у виплаті заробітної плати, систематичною, безпідставною та протиправною відмовою у наданні відпустки, незабезпеченні працівника належними умовами праці, не проведенні інструктажу працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, протиправним ненаданням працівнику на його вимогу розрахункових листків по його зарплаті та довідки про доходи за запитувані періоди у відповідності до ч.3 ст.38 КЗпП України,-- наказую:". Зазначала також, що Відповідачем по справі систематично виплачувалась їй заробітна плата з порушенням строків виплати, передбачених ч.1 ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України "Про оплату праці", а саме з 09.07.2014 року по момент фактичного її звільнення. Відповідач систематично безпідставно та протиправно відмовляв їй у наданні відпустки, як матері двох малолітніх дітей в порушення ст. ст. 2, 3, 10 Закону України "Про відпустки". В порушення ст. ст. 49, 110 КЗпП України не видав їй розрахункових листків по заробітній платі та довідки про доходи за запитувані нею періоди та в порушення ст.29 КЗпП України - не забезпечив її належними умовами праці, не провів інструктажу з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. І саме усі ці обставини спонукали її до написання заяви на звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, і саме з цими обставинами вона пов'язує своє звільнення. В судовому засіданні представник Позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, що зазначені у позовній заяві. Не заперечував, щодо можливості вирішення спору шляхом укладення мирової угоди. Представник Відповідача Янчук В.В. позовні вимоги не визнав. В попередньому судовому засіданні звертався до суду із клопотанням про оголошення перерви для можливості вирішення спору шляхом укладення мирової угоди. В подальшому зазначив, що вирішення спору шляхом укладення мирової угоди неможливе, просив в задоволенні позову відмовити повністю з мотивів, наведених у поясненнях по справі від 19.02.2015 року №68-30/043 та поясненнях по справі від "без зазначення дати та вихідного номера", зареєстрованих судом 31.03.2015 року за вх. №1803 та долучених до них документів. Зокрема зазначав, що затримка у виплаті заробітної плати [PERSON] дійсно мала місце, однак це відбувалось не з вини Відповідача, оскільки на рахунки підприємства було накладено арешт коштів в період з 04.08.2014 року по 24.09.2014 року, крім того, згідно постанов слідчих Немирівського РВ УМВС України від 30.12.2014 року та від 27.02.2015 року кримінальне провадження стосовно керівництва Відповідача було закрито у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України. [PERSON] зверталась із заявами про надання їй відпусток в порушення строків звернення про надання таких відпусток, що суперечить на думку Відповідача вимогам ст. ст. 10, 21 Закону України "Про відпустки" та ст. ст. 79, 139 КЗпП України, а отже її вимоги про надання відпустки були безпідставними. Вимоги Позивачки, щодо протиправності дій Відповідача в частині не проведення їй інструктажу з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони вважає безпідставними оскільки з наявного на підприємстві порядку проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці Позивачка за своєю посадою звільнялась від такого проходження. Відмову у наданні довідок про доходи та розрахункових листків по заробітній платі аргументував відсутністю законодавчо встановленого строку у наданні таких довідок, а тому вважає, що в цій частині позовних вимог зі сторони Відповідача відсутні взагалі будь-які порушення. Вважає, що Позивачка належним чином була забезпечена робочим місцем та роботою, що також підтверджується актами перевірки №02-20-20-9 від 26.03.-27.03.2015 року та №02-20-20-4 від 20.02.-23.02.2015 року, складеними інспектором територіальної державної інспекції з питань праці у Вінницькій області Короленком О.Д.. Крім того зазначав, що Позивачем невірно було обрано спосіб захисту, передбачений ст.4 ЦПК України, у зв'язку із чим просив і з цієї підстави відмовити у задоволенні позову. Судом надавався строк сторонам для можливості вирішення спору шляхом укладення мирової угоди, однак Відповідач, за чиїм клопотанням такий строк надавався, відмовився від укладання такої мирової угоди. Суд, заслухавши пояснення представників сторін по даній справі, дослідивши та вивчивши наявні в матеріалах справи докази, визначаючись щодо прийняття відповідного рішення по суті справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 01.12.2014 року [PERSON] звернулась до Відповідача із заявою про звільнення згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Мотивами такого свого рішення зазначала порушення строків виплати заробітної плати, ненадання соціальної відпустки, як матері двох малолітніх дітей, фактичному не допуску до виконання своїх трудових функцій на підприємстві шляхом незабезпечення її робочим місцем та відсутністю завдань зі сторони керівництва, не ознайомлення її з посадовими обов'язками, зміною істотних умов праці, ненаданням інформації про заробітну плату. (том 1 а.с.18-20) Згідно наказу від 01.12.2014 року №378-НК "Про звільнення", Відповідачем було звільнено [PERSON] на підставі її заяви з роботи, яку вона виконувала за сумісництвом, з посади начальника відділу юридичного супроводу виробничої діяльності згідно ч.3 ст.38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та умов трудового договору. (том 1 а.с.6-7). Як видно зі змісту тексту оскаржуваного наказу Відповідач не пов'язував факту звільнення [PERSON] з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП України саме з невиконанням роботодавцем законодавства про працю та умов колективного договору. Фактичною формальною підставою для винесення оскаржуваного наказу слугувала заява [PERSON] про звільнення від 01.12.2014 року (том 1 а.с.18-20), де вона прямо зіслалась на правову позицію Верховного Суду України у справі за №6-120цс12 для уникнення непорозумінь та недопущення порушення її прав. Водночас весь зміст наказу про звільнення зводиться до констатування документально непідтверджених висновків про вчинення [PERSON] порушень трудової дисципліни та відсутності права у Відповідача звільнити [PERSON] з посади за будь-якою іншою статтею КЗпП України за умови написання нею заяви про звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України з огляду на правову позицію Верховного Суду України. Однак з таким трактуванням мотивів звільнення Позивачки суд погодитись не може та з цього приводу вказує на наступне. Обставини, на які вказує Відповідач, в частині нібито допущених [PERSON] порушень трудової дисципліни та кримінально карних діянь (як то нанесення шкоди фінансовій стабільності підприємства у розмірі понад 250 000 000 грн., привласнення ноутбуку та комп'ютерної миші) були предметом розгляду правоохоронних органів в рамках звернення заступника генерального директора ДП "УГК "Nemiroff" [PERSON] із заявою про вчинення кримінального правопорушення від 17.12.2014 року за №67-30/0996 (том 3 а.с.49-52). Проте згідно листа Немирівського РВ УМВС України від 27.01.2015 року за №574 (том 3 а.с.53) в діях [PERSON] ознак злочинів, передбачених КК України виявлено не було, про що був повідомлений заявник. До того ж з відповідним зверненням до правоохоронних органів Відповідач звернувся лише 17.12.2014 року, в той час як звільнення відбулось ще 01.12.2014 року. Жодних документальних доказів того, що до фактичного моменту звільнення [PERSON] у керівництва ДП "УГК "Nemiroff" були якісь претензії до неї також надано не було. До того ж суд звертає увагу, що згідно наказів про простій підприємства (том 1 а.с.9-17) в період часу з 24.03.2014 року по 13.11.2014 року [PERSON] перебувала у простої та підприємством для виконання своїх трудових функцій не викликалась. Даний факт також не заперечувався жодною із сторін в ході судового розгляду справи. Таким чином мотиви наказу №378-НК від 01.12.2014 року не були підтверджені жодними належними чи допустимими доказами на момент його винесення, абсолютно не пов'язані з фактичними мотивами та обставинами звільнення Позивачки, дані твердження є нічим іншим як припущенням Відповідача, а тому мають бути виключені з тексту наказу як такі, що суперечать його фактичному змісту та абсолютно не пов'язані із звільненням [PERSON] Визначаючись з позовними вимогами Позивачки в частині фактично допущених порушень Відповідачем законодавства про працю суд вважає їх аргументованими з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України - Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна норма передбачена також ст.24 Закону України "Про оплату праці". Відповідно до п.3.1. та п.3.8 Колективного договору між ДП "УГК "Nemiroff" та його колективом, - аванс та заробітна плата повинні виплачуватись працівникам двічі на місяць. (том 1. а.с.46-52) Згідно довідки з Немирівського відділення ПАТ "Райффайзен банк Аваль" від 09.12.2014 року за №Р7-В67/31-174 - після 09.07.2014 року чітко вбачається систематичне порушення строку виплати заробітної плати [PERSON] (том 1 а.с.8). Більш того, навіть фактичний розрахунок при звільненні Відповідачем було здійснено через 2 дні після звільнення, що вказує на порушення ним вимог ст. 116 КЗпП України. Як видно зі змісту пояснень представника Відповідача в судовому засіданні - останнім не заперечується факт неодноразового порушення строку виплати заробітної плати [PERSON] Однак такі порушення аргументуються накладенням арештів на рахунки підприємства та наявністю постанов про закриття кримінального провадження за відсутністю в діях керівництва підприємства складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України. Суд критично оцінює дані твердження Відповідача з огляду на наступне. Суду не було надано доказів того, що накладення арешту на рахунки підприємства унеможливлювало факт виплати зарплати працівникам. Тим більш, що вказана заробітна плата навіть при арештованих рахунках підприємства виплачувалась, що підтверджується довідкою банку (том 1 а.с. 8). Надані постанови про закриття кримінального провадження від 30.12.2014 року (том 1 а.с.90-91) та від 27.02.2015 року (том 3 а.с.45-47) не є предметом даного спору, оскільки [PERSON] взагалі не ставиться питання щодо невиплати їй заробітної плати, а мова йде виключно про порушення строків виплати такої заробітної плати. Крім того згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 22.05.2013 року у справі №6-34цс /13 - для визначення правової підстави розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи не поважність причин такого порушення та його істотність. А тому з огляду на це суд вважає доведеним факт систематичної несвоєчасності у виплаті заробітної плати [PERSON], який спонукав останню до написання заяви про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України від 01.12.2014 року і даний мотив повинен мати місце у наказі про її звільнення, тим більш, що вона посилалась на вказаний мотив при написанні заяви про своє звільнення. Щодо наявності в діях Відповідача систематичної, безпідставної та протиправної відмови у наданні [PERSON] відпустки як підстави, що спонукала останню написати заяву про звільнення, суд погоджується з доводами Позивачки з огляду на наступне. Згідно наявних в матеріалах справи копій свідоцтв про народження дітей [PERSON] є матір'ю двох малолітніх дітей ([PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]). (том 1 а.с. 32-33) Згідно наказу №375 від 17.11.2014 року "Про скорочення чисельності і штату працівників ДП "УГК "Nemiroff" та персонального попередження про наступне вивільнення від 18.11.2014 року [PERSON] було попереджено про наступне вивільнення з 20.01.2015 року. (том 1 а.с. 25-27) 18.11.2014 року вона звернулась із заявою на ім'я керівника підприємства про надання їй відпустки строком на один день з 19.11.2014 року, зареєструвавши її у відділі кадрів 18.11.2014 року, що підтверджується відміткою інспектора кадрів. (том 1 а.с. 42) Однак вказана заява була залишена поза увагою, жодної відповіді на неї [PERSON] не отримала. 27.11.2014 року [PERSON] повторно звернулась із заявою про надання їй відпустки строком на 10 календарних днів з 28.11.2014 року по 07.12.2014 року. (том 1 а.с. 43) Того ж таки 27.11.2014 року вона звернулась із службовою запискою на ім'я керівника підприємства повідомити її письмово про прийняте рішення щодо надання їй відпустки чи про відмову у наданні такої відпустки до кінця робочого дня, зареєструвавши дану службову записку у відділі кадрів підприємства. (том 1 а.с. 35) Вказана заява про відпустку також була проігнорована Відповідачем. Даний факт підтверджується службовою запискою [PERSON] від 28.11.2014 року на ім'я інспектора відділу кадрів підприємства [PERSON] про ознайомлення її з наказом про відпустку згідно заяви від 27.11.2014 року та його письмовим поясненням про відсутність будь-якої відповіді. (том 1 а.с. 37) 28.11.2014 року [PERSON] втретє звернулась з заявою про надання їй відпустки строком на 10 календарних днів з 01.12.2014 року по 10.12.2014 року із вимогою ознайомити її з наказом про надання відпустки до 17.00 години 28.11.2014 року. (том 1 а.с. 44-45) Лише на вказану заяву отримала відповідь 28.11.2014 року за №14-15/0978 в кінці робочого дня, згідно якої від неї вимагалось надати довідку з основного місця роботи, що вона там також отримала відпустку на вказаний період. (том 1 а.с. 38). Суд критично оцінює заперечення Представника Відповідача щодо порушення Позивачкою строків звернення із заявами про надання відпустки з огляду на наступне. Відповідно до ст.2 Закону України "Про відпустки" - Право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності. Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати. Відповідно до ст.3 Закону України "Про відпустки" - За бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Як видно згідно наказу №375 від 17.11.2014 року та попередження про наступне вивільнення - посада Позивачки підлягала скороченню у зв'язку із скороченням чисельності та штату, а отже її попередили про звільнення не за порушення трудової дисципліни. Згідно наказу про звільнення від 01.12.2014 року за №378-НК, [PERSON] при звільненні було нараховано та виплачено компенсацію за 105 днів невикористаної відпустки. Відповідно до ч.1 ст. 19 Закону України "Про відпустки" - жінці яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років надається щорічна додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів у будь-який зручний для неї час. Таким чином в силу ч.1 ст.3 та ч.1 ст.19 Закону України "Про відпустки" у Відповідача не було права відмовляти Позивачці у наданні соціальної відпустки. Суд також погоджується з доводами Позивачки що посилання Відповідачем на ст.10 Закону України "Про відпустки", а саме на необхідність надання довідки з основного місця роботи, є протиправною вимогою, так як обов'язковість надання відпустки на роботі за сумісництвом одночасно з відпусткою за основним місцем роботи передбачено виключно п.3 Постанови Кабінету Міністрів України №245 від 03.04.1993 року "Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій". А оскільки основним місцем роботи Позивачки було дочірнє підприємство "Алко Інвест Україна", що не оспорювалось представником Відповідача в судовому засіданні, тому вказаний нормативний акт не міг бути до неї застосований. Таким чином, зазначений Позивачкою спонукальний мотив її звільнення у заяві про звільнення від 01.12.2014 року і в позовній заяві, як систематична, безпідставна та протиправна відмова у наданні відпустки документально доведений та знайшов своє підтвердження в ході судового засідання. Факт незабезпечення Позивача належними умовами праці, не проведенні інструктажу працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, протиправним ненаданням працівнику на його вимогу розрахункових листків по його зарплаті за період з 01.01.2014 року по 01.12.2014 року та довідки про доходи за період з 01.11.2013 року по 01.12.2014 року також знайшов своє підтвердження в ході судового засідання та дослідженні доказів в рамках даної справи та підтверджується наступним. Відповідні обов'язки роботодавця прямо передбачені ст.ст. 29, 49, 110 КЗпП України. Посилання Відповідача на той факт, що згідно порядку проведення навчання і перевірки знань з питань охорони праці Позивачка за своєю посадою звільнялась від такого проходження судом оцінюються критично та не приймаються до уваги з огляду на наступне. Досліджений в судовому засіданні порядок проведення навчання і перевірки знань працівників ДП УГК "Nemiroff" з питань охорони праці (том 1 а.с.92-110), наданий суду безпосередньо самим Відповідачем вказує, що станом на 2014 рік даний порядок вже не був дійсним, оскільки востаннє його дійсність підтверджувалась 07.06.2013 року. Жодних аргументованих пояснень щодо дійсності вказаного документу представник Відповідача суду навести не зумів. До того ж за переліком посад - посада яку займала Позивачка звільнена лише від проходження первинного та повторного інструктажу з питань охорони праці, однак вказана інструкція не звільняє Відповідача від обов'язку у проведенні інструктажу працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони, як на те вказує ст. 29 КЗпП України. Суд також не сприймає доводи представника Відповідача про відсутність з його сторони порушень в частині ненадання [PERSON] довідки про доходи та розрахункових листків по заробітній платі у зв'язку з не регламентуванням законодавцем строків видачі таких документів, а вважає такі доводи виключно способом захисту Відповідача з огляду на таке. Як видно з наданих до позовної заяви додатків - [PERSON] неодноразово перед своїм фактичним звільненням так і під час написання заяви про звільнення вимагала від керівництва ДП УГК "Nemiroff" надання їй відповідних документів. Однак вказані вимоги [PERSON] були залишені без реагування. Більш того, в судовому засіданні, що мало місце 31.03.2015 року як представником Позивача стверджувалось так і представником Відповідача визнавалось, що навіть на вказану дату Відповідачем не було надано Позивачці ні довідки про доходи, ні розрахункових листків по заробітній платі. Відповідно до ст. 110 КЗпП України - При кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Як вірно зазначала [PERSON] та вказаний факт знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду в період з 24.03.2014 року по 13.11.2014 року остання перебувала у виробничому простої згідно наказів по підприємству. Проте у вказаний час їй виплачувалась заробітна плата, що прямо підтверджено представником Відповідача в судовому засіданні та довідкою банку про перераховані їй суми підприємством. Ст.110 КЗпП України прямо вказує, що розрахунковий листок по заробітній платі роботодавцем надається працівнику при кожній виплаті заробітної плати. Однак Відповідачем не було надано жодного доказу, що такі розрахункові листки надсилались на адресу Позивачки, а вказуючи в судовому засіданні, що суми виплат, які фігурують у довідці банку є дійсно заробітною платою Позивачки, представник Відповідача фактично визнає допущене ним порушення ст.110 КЗпП України. Відповідно до ст.49 КЗпП України - Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Конструкція вказаної норми та її зміст прямо вказує на наявність обов'язку роботодавця надати працівнику на його вимогу довідку про доходи та роботу на даному підприємстві. Як видно з наявних документів в матеріалах справи [PERSON] неодноразово зверталась ще будучи працівником про отримання такої довідки, що підтверджується службовою запискою від 20.11.2014 року (том 1 а.с. 31), службовою запискою від 28.11.2014 року (том 1 а.с.36), заявою про звільнення від 01.12.2014 року (том 1 а.с. 18-20) та актом повернення комп'ютерної техніки від 01.12.2014 року (том 1 а.с.21). Однак з моменту винесення наказу про звільнення від 01.12.2014 року за №378-НК Позивач і Відповідач припинили своє перебування в трудових відносинах і з огляду на вимоги ст.49, 110, 116 КЗпП України у Відповідача з цього моменту виникає обов'язок провести з Позивачем повний розрахунок при звільненні. З моменту звільнення [PERSON] перестала бути працівником підприємства Відповідача, а оскільки вимоги про надання відповідних довідок заявлялись [PERSON] до Відповідача ще в період коли вона була працівником підприємства, тому саме дата звільнення являється крайньою датою виконання зобов'язань Відповідачем за ст.ст. 49 та 110 КЗпП України в кореспонденції зі ст.116 КЗпП України. Щодо незабезпечення Позивачки належними умовами праці, суд погоджується з її доводами, які підтверджені документально та знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. А саме факт незабезпечення [PERSON] належними умовами праці підтверджений повідомленням про вчинення діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення до прокуратури Немирівського району від 21.11.2014 року (том 1 а.с. 23-24), службовими записками від 18.11.2014 року (том 1 а.с.28, 29), службовою запискою від 17.11.2014 року (том 1 а.с.30), службовою запискою від 20.11.2014 року (том 1 а.с.31), актом встановлення комп'ютерної техніки від 21.11.2014 року згідно якого [PERSON] лише через тиждень з моменту виходу на роботу з простою була забезпечена комп'ютерною технікою, а відповідно до цього моменту фізично не могла виконувати свої трудові функції (том 1 а.с.34), службовою запискою від 28.11.2014 року (том 1 а.с.36), відповіддю заступника генерального директора Відповідача на заяву про звільнення [PERSON] від 01.12.2014 року за №14-15/0984 (том 1 а.с. 39-41). Відповідні документальні докази повністю спростовують пояснення Відповідача, а отже факт незабезпечення Позивачки належними умовами праці в період з 14.11.2014 по 01.12.2014 року суд вважає доведеними та таким що реально спонукав Позивачку до написання заяви про звільнення за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України, а отже має бути включеним до мотивувальної частини наказу про звільнення. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року - судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Оскільки реальними правовими підставами звільнення [PERSON] були саме неодноразові грубі порушення Відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору, а отже саме вказані обставини мають бути зазначені як правова підстава звільнення з яким Відповідач пов'язував винесення наказу про звільнення від 01.12.2014 року. З огляду на це суд вважає безпідставними твердження представника Відповідача, що [PERSON] в супереч ст.4 ЦПК України невірно було обрано спосіб захисту шляхом зміни мотивувальної частини наказу, оскільки у такий спосіб суд відновлює порушене право Позивача і приводить наказ про її звільнення у відповідність до тих обставин з якими Відповідач мав би пов'язувати факт звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України. Серед іншого суд не приймає до уваги твердження Відповідача про відсутність з його боку порушень трудового законодавства стосовно [PERSON] з посиланням на акт перевірки №02-20-20-9 від 26.03.-27.03.2015 року складеним інспектором територіальної державної інспекції з питань праці у Вінницькій області Короленком О.Д. з огляду на таке. Як видно зі змісту постанови про проведення позапланової перевірки з охорони праці від 17.03.2015 року (том 2 а.с. 205-206) на підставі якої проводилась відповідна перевірка та складався акт перевірки, перед перевіряючим, слідчим ставилось вісім запитань, які необхідно було з'ясувати слідству в рамках кримінального провадження. Однак з огляду на сам акт перевірки №02-20-20-9 від 26.03.-27.03.2015 (том 3 а.с. 4-23.) жодної відповіді на поставлені слідчим запитання надано не було, у висновках про виявлені порушення під час перевірки було проставлено прочерк. В той же час судом при дослідженні в рамках даного спору доказів достовірно було встановлено факти : 1. порушень строків у виплаті заробітної плати [PERSON]; 2. безпідставних та протиправних відмов зі сторони Відповідача у наданні соціальних відпусток [PERSON], 3. неналежному та несвоєчасному забезпечені її умовами праці; 4. протиправній відмові у наданні [PERSON] на її вимогу розрахункових листків по її зарплаті та довідки про доходи; 5. не проведенні інструктажу [PERSON] після виходу з простою з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Таким чином суд вважає позовні вимоги [PERSON], такими що підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved