Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 10 жовтня 2014 року вона з [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві 10 жовтня 2014 року, про що зроблено актовий запис № 2801. В період шлюбу за спільні кошти нею з чоловіком [PERSON] було набуто наступне майно у власність загальною вартістю 700 000 грн., а саме: автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (за договором купівлі-продажу від 27 листопада 2015 року), автомобіль "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] ( за договором купівлі-продажу від 03 червня 2016 року). Все вище перелічене майно є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто її, [PERSON], власністю та власністю її чоловіка [PERSON]. Спірними автомобілями в період їхнього спільного проживання заволодів і розпоряджається відповідач [PERSON], маючи доступ до всіх документів і ключів на дані автомобілі, та стверджуючи, що лише він має право розпоряджатися рухомим майном. Вона пропонувала [PERSON] добровільно поділити спільне майно, однак він відмовився. [PERSON] діє на власний розсуд і жодним чином не погоджує своїх дій щодо користування і розпорядження майном, що належить їй і йому на праві спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 60, 63, 69-72 Сімейного кодексу України, ст. 372 Цивільного кодексу України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", просила визнати об"єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], колір білий, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] загальною вартістю 700 000 грн., та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], колір білий, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] вартістю 350 000 грн., і стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON], третя особа Публічне акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт", від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Будкепітал", про визнання майна особистою приватною власністю, посилаючись на те, що він, [PERSON], і [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 10 жовтня 2014 року. Від даного шлюбу спільних дітей вони не мають. За час їхнього шлюбу за спільні кошти подружжя ними придбано не було нічого, так як на момент проживання в шлюбі великих коштів вони не мали і неможливо було заробити значні кошти за такий короткий період часу, коли вони проживали разом. За час проживання в шлюбі ним було придбано автомобіль марки "AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER]. Також за час проживання в шлюбі 04 грудня 2015 року ним було профінансовано відповідно до Інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року житлову квартиру з проектним номером [ADDRESS], кількість кімнат 3, загальною проектною площею 82,37 кв.м., в сумі 1635868 грн. 20 коп. без ПДВ. Вищезазначену квартиру було профінансовано за його, [PERSON], особисті кошти і також автомобіль марки "AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER], так як дані кошти були отримані з його Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Маркетбуд", в якому він є генеральним директором. Факт отримання коштів з його товариства підтверджується договором поворотної безпроцентної позики № 280414 від 28 квітня 2014 року та квитанціями. ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" було утворено та зареєстровано ще в березні 2014 року, тобто задовго до одруження з [PERSON], а тому вилучені кошти з даного товариства є його особистими коштами, які є його особистою приватною власністю, за які і було придбано і профінансовано вищевказаний автомобіль і зазначену квартиру. Також на купівлю і фінансування вказаної квартири він взяв позику в свого товариша [PERSON] в розмірі 1 000 000 грн, що підтверджується розпискою від 07 квітня 2014 року, що також відбулось до шлюбу з відповідачкою, а тому дані кошти є його особистою приватною власністю. Дану позику він зобов"язався повернути [PERSON] до 01 грудня 2017 року, і на день подання позову він грошових коштів ще не повернув. Вказану позику і грошові кошти з товариства він брав і оформляв ще до шлюбу, так як квартиру він шукав ще задовго навіть до знайомства з відповідачкою, і всі ці факти підтверджуються відповідними доказами. Жодних грошових затрат [PERSON] на розвиток ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" не надавала і не могла надавати, так як вони навіть не були знайомі в той період, тому цінність даного товариства за допомоги відповідачки не збільшувалась взагалі. Тому, виходячи з викладеного, ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" належить йому ще з березня 2014 року, тобто задовго до одруження з відповідачкою, і дане товариство приносило йому дохід. А відповідно до вимог ст. 58 СК України, він є власноком даного доходу. За грошові кошти, які були отримані з ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд", та взяті в позику грошові кошти і було придбано вищевказаний автомобіль та профінансовано вказану квартиру, хоч і оформлено на відповідачку, так як вона на той час була його дружиною, а тому вказане майно є його особистою приватною власністю. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 57, 58, 60, 69 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу", просив визнати за ним особистим приватним майном автомобіль марки "AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER], визнати за ним особистим приватним майном кошти в сумі 1 635 868 грн. 20 коп., за які було проінвестовано житлову квартиру з проектним номером [ADDRESS]. кількість кімнат 3, загальною проектною площею 82,37 кв.м., відповідно до Інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року, перевести права та обов"язки інвестора за інвестиційним договором № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року з [PERSON] на [PERSON]. В послідуючому 22 лютого 2017 року позивач за зустрічним позовом [PERSON] подав заяву в порядку вимог ст. 31 ЦПК України, в якій зазначав, що у його власності також знаходився і автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], оскільки був придбаний за його власні кошти, які були отримані за кошти за продані автомобілі, придбані ще до шлюбу. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом [PERSON] просив визнати за ним особистим приватним майном автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], визнати за ним особистим приватним майном автомобіль марки "AUDI Q5, державний номерний знак [NUMBER], визнати за ним особистим приватним майном кошти в сумі 1635868 грн. 20 коп., за які було проінвестовано житлову квартиру з проектним номером [ADDRESS], кількість кімнат 3, загальною проектною площею 82,37 кв.м., відповідно до Інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року, перевести права та обов"язки інвестора за Інвестиційним договором № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року з [PERSON] на [PERSON]. В послідуючому 03 квітня 2017 року позивач [PERSON] подала суду заяву про збільшення позовних вимог до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що їй в березні 2017 року стало відомо, що відповідачем було відчужено спірний автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], який перебував у нього, [PERSON] за Договором купівлі-продажу від 18 червня 2016 року без отримння згоди іншого подружжя. Факт продажу спірного автомобіля підтверджується копією технічного паспорту на автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], та копією витягу з ЄДР МВС України. Так, згідно копії Технічного паспорту серії [NUMBER] спірний транспортний засіб зареєстровано на [PERSON] і має державний номерний знак [NUMBER]. Як вказано у позові, сторони по справі перебували у шлюбі з 10 жовтня 2014 року по 28 жовтня 2016 року. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Спірний транспортний засіб. як зазначено в позовній заяві, є спільним майном подружжя в силу ст. 60 СК України, оскільки придбавався під час подружнього життя за спільні кошти. Письмова згода її на укладення такого договору купівлі-продажу має бути виключно письмовою. Позивачка не давала згоди [PERSON] на продаж транспортного засобу ні усно, ні тим більше письмово. Відповідач [PERSON] одноособово розпорядився спірним автомобілем, продавши його [PERSON]. Отже, спірний автомобіль вибув з її володіння поза її волею, так як вона не давала йому згоду на його відчуження. Таким чином, Договір купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] від 18 червня 2016 року укладений в порушення приписів ст. 65 СК України та ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України та має бути визнаний недійсним. Враховуючи, що набувачем спірного транспортного засобу є [PERSON]-мати відповідача [PERSON], і їй достеменно відомо, що автомобіль був придбаний у шлюбі та є спільним майном подружжя, а відтак, один із подружжя не міг самостійно розпоряджатися спільним майном без згоди другого з подружжя. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] з посиланням на вимоги ст. ст. 60, 63, 65, 69-72 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3. 15, 16, 203, 215, 355, 368, ч. 1 ст. 369 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", просила визнати об"єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], колір білий, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], колір білий, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; Визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 18 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові витрати. В судовому засіданні 26 травня 2017 року судом ухвалено залучити до участі у справі в якості співвідповідача Публічне акціонерне товариство "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт", від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Будкепітал". В судовому засіданні представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] позов підтримав і просив його задовольнити, зустрічний позов [PERSON] не визнав і заперечував проти його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача (позивача за зустрічним позов) позов [PERSON] не визнав і заперечував проти його задоволення, зустрічний позов [PERSON] підтримав і просив його задовольнити. В судове засідання відповідач за первісним позовом [PERSON] [PERSON] не з"явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, суду надана заява, в якій відповідач [PERSON] заперечувала проти позову [PERSON] і підтримала зустрічний позов [PERSON], та просила справу розглянути у її відсутності. В судове засідання представник відповідача за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт", від імені та в інтересах якого діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Будкепітал", не з"явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, з"ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, показання свідка, дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслілок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно вимог ст. 58 Сімейного кодексу України якщо річ, що належить одному з подружжя, плодоносить, дає приплід або дохід (дивіденди), він є власником цих плодів, приплоду або доходу (дивідендів). Відповідно до вимог ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст. 63 Сімейного кодексу україни дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до вимог ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою Згідно вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та іші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За правилами ст. 177 ЦК України об"єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Згідно вимог ст. 325 ЦК України суб"єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. За правилами ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової власності або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Відповідно до вимог ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб"єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім"ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За правилами ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено досмовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном, вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно вимог ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумловлені ним. Згідно вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 22 постанови "Про практику застосування судами законодавства, при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п. 23 даної постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключена з цивільного обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов"язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власнстю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 даної постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя, та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхові суми, одержані за обов"язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 28 вказаної постанови, статтею 12 Закону України від 19 вересня 1991 року "Про господарські товариства" встановлено, що власником мйна, переданого йому засновниками і учасниками, є саме товариство. Вклад до статутного фонду господарського товариства не є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім"ї, той з подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. У разі використання одним із подружжя спільних коштів всупереч ст. 65 СК, інший з подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Відповідно до роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 29 даної постанови, відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об"єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший з подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Згідно роз"яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 30 вказаної вище постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об"єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім"ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що 10 жовтня 2014 року [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб, виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві 10 жовтня 2014 року серії [NUMBER], актовий запис № 2801. Відповідно до Протоколу № 1 Загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Маркетбуд" від 28 лютого 2014 року вирішено було призначити на посаду директора ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" [PERSON]. Наказом № 1 від 07 березня 2014 року [PERSON] приступив до виконання обов"язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю "Будівельна компанія "Маркетбуд" 07 березня 2014 року на підставі Протоколу № 1 Загальних зборів учасників ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" від 28 лютого 2014 року. 28 квітня 2014 року між ТОВ "БК Маркетбуд" і [PERSON] був укладений Договір поворотної безпроцентної позики № 280414, відповідно до умов п. 1.1. якого згідно з цим договором позикодавець надає позичальнику безпроцентну поворотну споживчу позику на придбання житла в розмірі, встановленому п. 2.1. даного договору, а позичальник зобов"язаний повернути позику позикодавцю в повному обсязі. Згідно умов п. 2.1., 2.2. вказаного Договору сума споживчої позики за договором становить 1 200 000 грн.. Позика за даним договором є поворотною та безпроцентною. Проценти за позикою не нараховуються та не сплачуються. Відповідно до умов п. п. 3.1., 3.2. даного договору видача позик здійснюється в касі позикодавця й оформляється видатковим касовим ордером, або шляхом перерахунку коштів на зарплатну картку, платіжну картку. Позика видається частинами. Розмір залежить від фінансових можливостей підприємства. Згідно умов п. 4.1. вказаного Договору договір набирає чинності з моменту вкладення й діє до повного виконання своїх зобов"язань сторонами. Датою повернення позики є 28 квітня 2018 року. Відповідно до умов п. п. 5.1., 5.2. даного договору позичальник зобов"язаний повернути суму позики (або неповернену її частину в разі дострокового погашення частини позики) не пізніше терміну, встановленого в п. 4.1. даного Договору. Сума позики підлягає поверненню шляхом її зарахування на поточний рахунок позикодавця чи внесення до каси підприємства, або шляхом відрахування із заробітної плати. Згідно умов п. п. 5.3., 5.4. даного Договору днем повернення позики чи її частини вважається день зарахування суми позики чи її частини на поточний рахунок позикодавця. Позичальник має право погашати позику достроково і частинами. Відповідно до умов п. п. 7.1., 7.2. Договору поворотної безпроцентної позики № 280414 від 28 квітня 2014 року даний Договір набуває чинності з моменту надання позикодавцем суми позики позичальнику й діє до повного виконання позичальником своїх зобов"язань за договором. Термін повернення позики встановлений у п. 4.1. договору. 04 грудня 2015 року між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт", від імені та в інтересах якого на підставі Договору 101115-КУА про управління активами корпоративного інвестиційного фонду від 10 листопада 2015 року діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Будкепітал", був укладений Інвестиційний договір № 1471/2-1/171, відповідно до умов п. 1.1. якого у цьому договорі наведені нижче терміни вживаються в наступному значенні: 1. Будинок-житловий будинок проектний [ADDRESS], будівництво якого здійснюється на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER], що використовується Товариством з обмеженою відповідальністю "Інвестиційно-будівельна компанія "Альянс-Груп" на праві суборенди на підставі Договору суборенди земельної ділянки, що укладений 13 грудня 2013 року та посвідчений Русанюком З.З., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 6198. Згідно умов п. 1.2. Договору об"єкт-житлова квартира, проектний номер 171 в будинку, поверх 19, кількість кімнат 3, загальна проектна площа 82,37 кв.м.. Відповідно до умов п. 1.6. вказаного Договору прийняття будинку в експлуатацію-факт видачі територіальним органом Державної архітектурно- будівельної інспекції сертифіката, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом будинку проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації. Згідно умов п. 2.1 договору предметом цього договору є інвестиційна участь інвестора в будівництві будинку. Відповідно до умов п. 2.2. вказаного договору за цим договором фонд зобов"язується забезпечити будівництво будинку, його введення в експлуатацію та оформлення та реєстрації права власності фонду на об"єкт, передати об"єкт у власність інвестора в порядку, що встановлений цим договором. Відповідно до умов п. 2.3. зазначеного договору інвестор зобов"язується забезпечити інвестування об"єкта шляхом здійснення інвестиційних внесків попередньої оплати вартості об"єкта на умовах, в обсягах та в строки, що передбачені цим Договором, а після оформлення і реєстрації права власності фонду на об"єкт, отримати об"єкт у власність у порядку, що встановлений договором. Згідно умов п. 2.4. Договору фонд має право на оформлення і реєстрацію свого права власності на об"єкт на підставі Інвестиційного договору № 2-ЗЧ від 01 квітня 2015 року, що укладений між фондом та замовником. Відповідно до умов п. 3.1. вказаного Договору загальна проектна площа об"єкта 82,37 кв.м., фактична площа визначається за результатами проведення технічної інвентаризації об"єкта після завершення будівництва будинку та прийняття його в експлуатацію. Перелік будівельних робіт, які повинні бути виконані в об"єкті на момент передачі об"єкта інвестору, викладений сторонами в Додатку № 1 до цього Договору. Згідно умов п. 3.2. вказаного Договору розмір інвестиційних внесків за об"єкт, що складають вартість (ціну продажу) об"єкта, що сплачується інвестором, визначається фондом на момент здійснення інвестором оплати за об"єкт, відповідно до умов цього договору. Сторони погодили, що датою здійснення інвестором оплати кожного конкретного платежу за договором є дата зарахування сплачених інвестором грошових коштів на банківський рахунок фонду. Відповідно до умов п. 3.3. Інвестиційного договору розмір інвестиційних внесків за об"єкт (вартість об"єкта) на момент укладання цього Договору визначений фондом та в будь-якому разі не може бути меншим від суми в українських гривнях, що складає 1635868 грн. 20 коп. без ПДВ та коригуванню на момент оплати кожного платежу ( утому числі на дату сплати першого внеску) у наведеному в договорі порядку. Згідно умов п. 6.1. Інвестиційного договору будівництво об"єкта здійснюється на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-кошторисної документації , отриманого в установленому порядку дозволу на виконання будівельно-монтажних робіт та у строки, що визначені будівельними нормами та правилами для даного виду будівництва. Віповідно до умов п. п. 6.2., 6.3. Інвестиційного договору запланований термін прийняття будинку в експлуатацію: до 31 грудня 2016 року. Після закінчення будівництва об"єкта забезпечується проведення робочої комісії, усунення недоліків, виявлених робочою комісією, та отримання в установленому порядку документа про відповідність збудованого об"єкта проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил. Згідно квитанції від 07 грудня 2015 року [PERSON] були перераховані грошові кошти в сумі 1 635 868 грн. 20 коп., призначення платежу: Інвестиційний внесок за об"єкт згідно Інвестиційного договору № 1471/2-1/171від 04 грудня 2015 року. 09 грудня 2015 року ТОВ "Компанія з управління активами "Будкепітал" видала довідку № 0912/9, що довідку отримала [PERSON], яка є стороною за Інвестиційним договором № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року про те, що вона здійснила повну оплату згідно умов Договору у безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок ПАТ "ЗНВКІФ "Істейт" в інтересах якого діє ТОВ "КУА "Будкепітал" в сумі 1 635 868 грн. 20 коп.. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] є власником транспортного засобу "AUDI A6 QUATTRO", загальний легковий седан-В, чорного кольору, 2011 року випуску, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 10 жовтня 2014 року між [PERSON] і [PERSON] у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 2801,-розірвано. Залишено [PERSON] прізвище "[PERSON]". Відповідно до інформації, наданої 04 травня 2017 року Регіональним сервісним центром МВС в Київській області Міністерства внутрішніх справ України, згідно з даними наявних автоматизованих інформаційно-пошукових систем за [PERSON] в період з 2013 року по 2016 рік було зареєстровано наступні транспортні засоби: 03 червня 2016 року зареєстровано транспортний засіб"AUDI A6 QUATTRO", номерний знак [NUMBER], та 18 червня 2016 року перереєстровано на нового власника; 05 серпня 2014 року було зареєстровано транспортний засіб Subaru Outback, н.з. [NUMBER] та 25 травня 2016 року перереєстровано на нового власника; 22 липня 2014 року було зареєстровано транспортний засіб Mazda 3, н.з. [NUMBER] та 15 грудня 2015 року перереєстровано на нового власника. Станом на 04 травня 2017 року за [PERSON] 04 грудня 2015 року зареєстровано транспортиний засіб Audi Q5, н.з. [NUMBER]. З наявних матеріалів справи вбачається, що 27 листопада 2015 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до умов п. п. 1, 2 якого [PERSON], перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам"яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, продав, а [PERSON] купила транспортний засіб марки Mazda 3, 2010 року випуску, колір білий, тип ТЗ легковий седан-В, д.н.з. [NUMBER], зареєстрований Центром ДАІ 8007, 22 липня 2014 року. Відчужуваний транспортний засіб належить продавцю на підставі Свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого Центром ДАІ 8007, 22 липня 2014 року. Згідно умов п. 3 вказаного договору продаж транспортного засобу вчинено за 168 668 грн. 50 коп.. Відповідно до умов п. 7 вказаного Договору купівлі-продажу автомобіля від 27 листопада 2015 року, продавець [PERSON] стверджував, що транспортний засіб, який відчужується за даним договором, не є спільною сумісною власністю, а є його особистою приватною власністю, про що в справах нотаріуса залишається заява, посвідчена 27 листопада 2015 року [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. Крім того, 25 травня 2016 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до умов якого продавець [PERSON] продав, а [PERSON] придбала транспортний засіб Subaru Outback, н.з. [NUMBER], тип легковий, рік випуску-2013, Свідоцтво про реєстрацію номер [NUMBER] від 05 серпня 2014 року, виданий Центром ДАІ 2601. За домовленістю сторін ціна автотранспортного засобу складає 98 000 грн. З наданих в судовому засіданні пояснень учасників процесу і зібраних у справі доказів вбачається, що [PERSON] і [PERSON] з 10 жовтня 2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі подружжя дітей не має. На підтвердження зустрічних позовних вимог позивачем [PERSON] до зустрічного позову і його представником в судовому засіданні було надано докази, що за час проживання у зареєстрованому шлюбі [PERSON] було придбано за його особисті грошові кошти автомобіль "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Зокрема, представником позивача за зустрічним позовом [PERSON] було надано копії Договору купівлі-продажу автомобіля від 07 листопада 2015 року і Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 25 травня 2016 року, відповідно до яких [PERSON] були продані транспортні засоби, і від реалізації даного рухомого майна ним був придбаний вказаний автомобіль "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER]. Як зазначав представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], дані автомобілі, які були продані за вищевказаними договорами купівлі-продажу, були придбані [PERSON] ще до укладення шлюбу з [PERSON] за його особисті грошові кошти. За час проживання в шлюбі позивачем за зустрічним позовом [PERSON] за особисті кошти був придбаний автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] за надані йому ТОВ "Маркетбуд" грошові кошти відповідно до Договору поворотної безпроцентної позики № 280414 від 28 квітня 2014 року, що є його особистими коштами. Крім того, за час перебування у зареєстрованому шлюбі 04 грудня 2015 року між [PERSON] і Публічним акціонерним товариством "Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд "Істейт", від імені та в інтересах якого на підставі Договору 101115-КУА про управління активами корпоративного інвестиційного фонду від 10 листопада 2015 року діє Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "Будкепітал", був укладений Інвестиційний договір № 1471/2-1/171, відповідно до умов п. 1.1. якого у цьому договорі наведені нижче терміни вживаються в наступному значенні: 1. Будинок-житловий будинок проектний [ADDRESS], будівництво якого здійснюється на земельній ділянці з кадастровим номером [NUMBER]. Згідно умов п. 1.2. Договору об"єкт-житлова квартира, проектний номер 171 в будинку, поверх 19, кількість кімнат 3, загальна проектна площа 82,37 кв.м.. Згідно квитанції від 07 грудня 2015 року [PERSON] були перераховані грошові кошти в сумі 1 635 868 грн. 20 коп., призначення платежу: Інвестиційний внесок за об"єкт згідно Інвестиційного договору № 1471/2-1/171від 04 грудня 2015 року. Однак, як вказував представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], вказана квартира відповідно до даного Інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року була профінансована виключно за особисті грошові кошти [PERSON], які він одержав в ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд", і факт отримання грошових коштів з ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" підтверджується наявними у справі доказами, а саме копією Договору поворотної безпроцентної позики № 280414 від 28 квітня 2014 року, копіями квитанцій та інших фінансово-бухгалтерських документів про отримання особисто [PERSON] грошових коштів за Договором поворотної безпроцентної позики № 280414 від 28 квітня 2014 року. Як зазначав представник позивача за зустрічним позовом [PERSON], ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" було утворене і зареєстроване ще в березні 2014 року, тобто задовго до укладення шлюбу з [PERSON], і вказані грошові кошти, що надані йому ТОВ "Маркетбуд", є його особистими коштами, за які і придбавався автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], і профінансовано квартиру відповідно до Інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року, який оформлений був на [PERSON]. Крім того, представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] посилався і на те, що на купівлю і фінансування вказаної вище квартири відповідно до Інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року [PERSON] брав позику у [PERSON] в розмірі 1 000 000 грн., що підтверджується копією розписки від 07 квітня 2014 року, що також відбулось до шлюбу з [PERSON], і тому вказані грошові кошти, за які була проінвестована квартира, є його особистою приватною власністю. Так, на підтвердження вказаних обставин і наданих доказів судом було допитано свідка [PERSON], який надав показання суду, що дійсно 07 квітня 2014 року [PERSON] взяв у нього в борг позику в розмірі 1 000 000 грн. для придбання квартири в м. Києві, і зобов"язався повернути вказану суму грошових коштів до 01 грудня 2017 року, про що видав боргову розписку 07 квітня 2014 року.. Свідок надав суду оригінал боргової розписки [PERSON] від 07 квітня 2014 року, яка була оглянута судом разом з учасниками процесу і повернута свідку [PERSON] Як зазначав свідок [PERSON], грошові кошти за вказаним договором позики [PERSON] ще йому не повернуто. В поданому до суду позові позивач [PERSON] просила визнати об"єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], колір білий, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] та автомобіль марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], колір білий, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; Визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 18 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER]. В позовній заяві позивач [PERSON] і представник позивача в судовому засіданні вказували, що спірними автомобілями в період їхнього спільного проживання заволодів і розпоряджається [PERSON], маючи доступ до всіх документів і ключів на дані автомобілі та стверджуючи, що лише він має право розпоряджатися рухомим майном. Вона, [PERSON], пропонувала відповідачу [PERSON] добровільно поділити спільне майно, однак він відмовився. В зв"язку з тим, що відповідач [PERSON] діє на власний розсуд та жодним чином не погоджує своїх дій щодо користування та розпорядження майном, що належить їй і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, позивач [PERSON] просила позов задовольнити. За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень. Згідно з положеннями вказаної ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду належних і допуситимих доказів, що вказане в позові майно належить їй і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень Конституції України засади регулювання шлюбу і сім"ї визначаються виключно законами України. Відповідно до вимог ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Рівність прав і обов"язків у шлюбі та сім"ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належать їй, йому особисто. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Об"єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Виключення з зазначених положень визначені ст. ст. 57, 58 СК України. Як роз"яснено у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Згідно з п. п. 24, 30 вказаної постанови не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністюдружини, чоловіка є майно, набуте ним, нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв"язку з викладеним у разі придбання майна хоч й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об"єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об"єктів права спільної сумісної власності подружжя. За системним аналізом зазначених норм права правовий режим майна, придбаного за час шлюбу, визначається не за його цільовим призначенням, а за джерелом його придбання, крім речей особистого користування, та відповідно до часу його набуття. Відповідно до вимог ст. 58 СК України якщо річ, що належить одному з подружжя, дає дохід (дивіденди), він є власником цього доходу. Разом з цим, виходячи зі змісту ч. ч. 2, 3 ст. 61 СК України, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя в інтересах сім"ї. Як роз"яснено у п. п. 23. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об"єктом спільної сумісної власності подружжя. Конституційний суд України в своєму рішенні № 17-рп від 19 вересня 2012 року дійшов висновку про те, що приватне підприємство або його частина, засноване одним із подружжя,-це окремий об"єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять всі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності. Судом встановлено, що [PERSON] з 07 березня 2014 року на підставі Протоколу № 1 Загальних зборів учасників ТОВ "Будівельна компанія "Маркетбуд" від 28 лютого 2014 року є учасником і директором ТОВ "Маркетбуд" та отримував в ТОВ "Маркетбуд" грошові кошти, що підтверджується копією Договору поворотної безпроцентної позики № 280414 від 28 квітня 2014 року і копіями квитанцій та інших фінансово-бухгалтерських документів. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК україни кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. [PERSON] на підтвердження своїх позовних вимог і в заперечення заявлених зустрічних вимог [PERSON] не було надано суду належних доказів на спростування вказаного відповідачем [PERSON] джерела походження коштів, за які було придбано майно, що є предметом спору, а також на підтвердження того, що грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя. Також позивач [PERSON] в позовній заяві просила визнати недійсним Договір купівлі-продажу транспортного засобу від 18 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER], так як він укладений в порушення приписів ст. 65 СК України і ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України та має бути визнаний недійсним. Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. п. 6, 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, при ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК України оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Звертаючись з позовними вимогами до суду про визнання недійсним Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 18 червня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] про продаж автомобіля марки "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], колір чорний, 2011 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER], позивачу [PERSON] відповідно до вимог ст. ст. 57-59, 60 ЦПК України слід було надати належні і допустимі докази на підтвердження того, що такий договір, який вона оскаржила до суду, дійсно укладався між сторонами, однак позивачем [PERSON] не надано суду Договору купівлі-продажу транспортного засобу від 18 червня 2016 року, який вона оскаржила до суду. Згідно вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до вимог ч. ч. 2, 3 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, дійшов висновку, що позивачем [PERSON] відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених позовних вимог про визнання автомобілів об"єктами спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на автомобіль, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, і тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Разом з тим з урахуванням наведеного, суд, оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, вважає доведеними позовні вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] з тих підстав, на які він посилається у поданому зустрічному позові, а тому позов підлягає задоволенню, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивачем за зустрічним позовом надано суду належні і допустимі докази в обгрунтування заявлених позовних вимог, і тому слід визнати за [PERSON] особистим приватним майном автомобіль "AUDI A6 QUATTRO", номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], автомобіль марки "AUDI Q5, номер шасі [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], визнати за [PERSON] особистим приватним майном грошові кошти в сумі 1 635 868 грн. 20 коп., за які було проінвестовано житлову квартиру з проектним номером [ADDRESS], кількість кімнат 3, загальною проектною площею 82,37 кв.м., відповідно до інвестиційного договору № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року та перевести права та обов"язки інвестора за інвестиційним договором № 1471/2-1/171 від 04 грудня 2015 року з [PERSON] на [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки зустрічний позов [PERSON] судом задоволено в повному обсязі, то з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені ним витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 000 грн..

Outcome: approved