Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

21.12.2016 року до суду звернулися представники Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1 Житомирської обласної ради головний лікар [PERSON] та лікар-психіатр 17-го відділення [PERSON] про продовження госпіталізації недієздатного [PERSON] (а.с. 7) у примусовому порядку. Зазначили, що [PERSON] був госпіталізований у лікарню повторно 07 січня 2008 року. Неодноразово рішеннями суду було продовжено госпіталізацію зазначеної особи у примусовому порядку. Підставою ж для продовження госпіталізації [PERSON] у теперішній час є висновок лікарів - психіатрів, які у складі комісії 24.06.2016 року оглянули останнього, та прийшли до висновку про необхідність продовження лікування зазначеного громадянина в психіатричній лікарні в порядку примусової госпіталізації, що можливе тільки в умовах стаціонару. У судовому засіданні лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримав та пояснив суду, що хворий перебуває в лікарні з 07 січня 2008 року; періодично оглядається лікарями - психіатрами; на підставі рішень суду неодноразово продовжувалася госпіталізація даного хворого до психіатричної лікарні у примусовому порядку. Також зазначив, що [PERSON] перебуває в такому важкому стані психічного розладу, що потребує продовження примусового лікування в психіатричному закладі; якщо особі знову не буде надана психіатрична допомога (продовжена), це може призвести до погіршення психічного стану і спричинити шкоду його здоров'ю. Прокурор вважає, що заява лікаря-психіатра підлягає задоволенню.\~\~\~\~ Особа, щодо якої ставиться питання про продовження примусової госпіталізації, у судовому засіданні не присутня; з огляду на висновок №1952 Психіатричної лікарсько-консультативної комісії від 21.12.2016 року перебування недієздатного [PERSON] у суді є недоцільним (а.с. 6), про що було наголошено представником лікарні у судовому засіданні. Згідно заяви [PERSON] від 21.12.2016 року, який був призначений опікуном недієздатного [PERSON] рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17.03.2009 року (а.с. 8), останній не має можливості брати участь у судовому засіданні (а.с. 2). Учасники процесу не заперечували щодо проведення судового засідання без зазначених осіб. Вислухавши думку учасників судового розгляду справи, зокрема, лікаря - психіатра, який просить задовольнити заяву, думку прокурора, який вважає, що є всі підстави для задоволення судом даної заяви, вивчивши матеріали справи у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити. Зазначені правовідносини регулюються нормами Закону України "Про психіатричну допомогу" (далі - Закон). Психіатрична допомога, поняття якої міститься у ст. 1 зазначеного вище Закону, - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади. Згідно ст. 4 Закону України "Про психіатричну допомогу", психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Відповідно до ст. 14 Закону особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Як вбачається з Рішення Конституційного Суду N 2-рп/2016 від 01.06.2016 р. (п. 2.4.), за статтею 1 Рекомендації Комітету [PERSON] Європи стосовно правового захисту осіб, які страждають на психічні розлади і примусово утримуються як пацієнти, від 22 лютого 1983 року № R(83)2 примусове утримання означає госпіталізацію та утримання для лікування особи, яка страждає на психічний розлад, у лікарні, іншому медичному закладі або відповідному місці; таке утримання не є добровільним з боку пацієнта. Згідно з першим, третім реченнями частини першої, частиною другою статті 13 Закону особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою; особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна; госпіталізація особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. Відповідно до абзацу девятого статті 1 Закону усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування. Госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра передбачає довгострокове надання цій особі психіатричної допомоги у стаціонарних умовах. Госпіталізована до психіатричного закладу в порядку, передбаченому статтею 13 Закону, недієздатна особа цілодобово перебуває у такому закладі без можливості добровільно залишити його територію, а її дії постійно контролюються медичним персоналом. З наведеного вбачається, що госпіталізація недієздатної особи до психіатричного закладу на підставі статті 13 Закону є обмеженням її права на свободу та особисту недоторканність, закріпленого у статті 29 Конституції України, а тому має відбуватися відповідно до критеріїв, визначених у цьому рішенні (рішенні Конституційного суду України). Згідно рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30.06.2016 року заяву Житомирської психіатричної лікарні №1 було задоволено частково: ухвалено госпіталізувати [PERSON] в примусовому порядку у психіатричний стаціонар Житомирської обласної психіатричної лікарні №1 Житомирської обласної ради на час наявності підстав для проведення госпіталізації, однак на строк не більше 6 місяців (а.с. 9). Стаття 17 Закону України "Про психіатричну допомогу" регулює процедуру продовження госпіталізації особи в примусовому порядку. Перебування особи в психіатричному закладі в примусовому порядку може здійснюватися лише протягом часу наявності підстав, за якими було проведено госпіталізацію. Особа, яку було госпіталізовано до психіатричного закладу в примусовому порядку, повинна оглядатися комісією лікарів-психіатрів не рідше одного разу на місяць з метою встановлення наявності підстав для продовження чи припинення такої госпіталізації. У разі необхідності продовження госпіталізації в примусовому порядку понад 6 місяців представник психіатричного закладу повинен направити до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про продовження такої госпіталізації. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обгрунтування про необхідність продовження такої госпіталізації. В подальшому продовження госпіталізації особи в психіатричному закладі проводиться кожного разу на строк, який не може перевищувати 6 місяців. Заявниками не надано даказів щомісячних оглядів [PERSON], як і не надано достатніх доказів продовження госпіталізації зазначеної особи у примусовому порядку у психіатричній лікарні (погіршення стану особи, призначення посилюючої терапії, тощо). З висновку комісії лікарів-психіатрів від 21.12.2016 року № 8040 (а.с. 3-4) вбачається, що [PERSON] на даний час перебуває в гострому психотичному стані (висловлює стійкі маячні ідеї відношення, труєння, особливого значення направлені на адресу рідних, які не піддаються переконанням, є емоційно неадекватним), виявляє тяжкий психічний розлад, внаслідок чого виявляв та виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, а також в разі ненадання своєчасної психіатричної допомоги може призвести до погіршення психічного стану і надати шкоду його здоровю, а тому продовження госпіталізації недієздатного [PERSON] у примусовому порядку комісія лікарів - психіатрів вважає доцільною та обґрунтованою. Діагноз хворого [PERSON]: органічне ураження головного мозку змішаного ґенезу (травматичного та внаслідок арахноенцефаліту) з психопатизацією особи, помірним психоорганічним синдромом з тенденцією до наростання та параноїдним синдромом, з повною соціальною адаптацією (а.с. 4). Також необхідно звернути увагу на наступне. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обов'язковість якого надана Верховною [PERSON] України. У 2006 році ВР України прийнято Закон України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути «необхідним в демократичному суспільстві». Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (справа «Кутцнер проти Німеччини», п.60, та рішення від 18.12.2008 року «Савіни проти України»). Поняття «приватне життя» у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання. Пунктом 2 Конвенції передбачено, що органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. А тому суд зауважує, що питання продовження госпіталізації у примусовому порядку [PERSON] у Житомирській областній психіатричній лікарні №1 для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Відповідно до положень принципу 15 «Принципи госпіталізації» додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 «Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги» передбачено, що «…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…». Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоровю у звязку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги), наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав не може виправдовувати обмеження свободи особи на досить тривалий термін. Судом також береться до уваги той факт, що опікуном згідно з рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 березня 2009 року призначено [PERSON] (а.с. 8), на якого, згідно з нормами діючого законодавства, покладено обов'язки щодо здійснення опікунства над недієздатною особою - [PERSON] (а.с. 7). Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно частини першої статті 29 Конституції України,- кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невідємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Стаття 25 Закону України "Про психіатричну допомогу" передбачає, що особи, яким надається психіатрична допомога, мають права і свободи громадян, передбачені Конституцією України ( 254к/96-ВР ) та законами України. Обмеження їх прав і свобод допускається лише у випадках, передбачених Конституцією України, відповідно до законів України. А тому, оскільки продовження знаходження [PERSON] на примусовому лікуванні у психіатричному закладі передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, з огляду на недоведеність представником заявника погіршення стану хворого настільки, що зможе причинити шкоду його здоров'ю, - суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом продовження госпіталізації у психіатричному закладі. За даних обставин суд вважає, що у нього відсутні підстави, які передбачені ст. 17 Закону України «Про психіатричну допомогу», які б давали суду право надати згоду на продовження госпіталізації [PERSON] у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви, слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed