Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач звернулась з позовом до відповідачів та просить суд виселити їх з належної їй на праві власності квартири, оскільки останні перешкоджають їй користуватись своєю власністю, до квартири не впускають. Виселятись з квартири відповідачі не бажають, а всі комунальні витрати вона оплачує сама зі своєї пенсії. Через те, що відповідачі проживають у квартирі, вона вимушена проживати по сусідам та подругам. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала та просила відмовити , оскільки вона з дітьми проживає у квартирі позивача з її згоди, а бабуся має можливість проживати в іншій квартирі, яка належить її доньці. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, оскільки він в квартирі не проживає, а проживає та зареєстрований в [ADDRESS]. Представник органу опіки та піклування Нікопольської міської ради проти позову заперечувала частково та просила суд не виселяти малолітніх дітей. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК, ст. 48 Закону "Про власність"). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] та її померлому сину [PERSON] ( а.с. 11) належить на праві приватної спільної власності квартира [ADDRESS]. ( а.с. 7) Після смерті сина вона прийняла спадщину фактично та проживала в квартирі одна. Приблизно в травні 2014 року позивач запропонувала своїй онучці [PERSON] пожити в її квартирі один-два місяця зі своєю родиною, а сама поїхала пожити до своєї доньки [PERSON] Зазначені обставини сторонами не заперечувались. Приблизно у вересні 2014 року позивач [PERSON] попросила онуку виселитись із квартири, однак їй було відмовлено і до цих пір квартиру не звільнено, що підтверджується актом ОСББ „Кристал -2Н" ( а.с. 13). Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована лише [PERSON] Відповідачі зареєстровані за іншими адресами - [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] ( а.с.16), а [PERSON] зареєстрованим ніде не значиться ( а.с.18), однак фактично проживає за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні встановлено, що позивача [PERSON] з осені 2014 року відповідачі до квартири не впускають та вивезли всі її речі, також судом встановлено, що всі втрати по оплаті комунальних послуг продовжує сплачувати [PERSON] зі своєї пенсії. На даний час позивач [PERSON] проживає то у знайомих, то у сусідів і не може користуватись своєю власністю. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї [PERSON] відповідно до статті 64 ЖК України, а тому не мають права користування зазначеною квартирою нарівні з власницею, яка проти цього заперечує. Посилання відповідачів та представника органу опіки та піклування, що їх виселити неможливо через відсутність іншого житла та наявність малолітніх дітей, не надає їм право вимагати від власника право користування житлом, яке належить [PERSON] з огляду на наступне. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків. Положення Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Відповідно до ч. ч. 2 - 4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Отже, оскільки судом не встановлено наявність прав малолітніх дітей на майно, яке належить позивачу, то заперечення відповідача та представника органу опіки та піклування не можуть бути підставою для відмови у виселенні відповідачів через наявність у них малолітніх дітей. Враховуючи вище викладені обставини, суд дійшов до висновку, що позивач як власник квартири не може вільно володіти та користуватись своєю квартирою, і оскільки їй чиняться перешкоди у користуванні цим майном, вона має право вимагати усунення таких перешкод шляхом виселення відповідачів із квартири. Оскільки в квартирі на даний час проживає лише відповідач [PERSON] та її малолітні діти [PERSON] та [PERSON], а [PERSON] в квартирі не проживає, то позовні вимоги позивача щодо виселення підлягають частковому задоволенню в частині виселення [PERSON] та її малолітніх дітей, а щодо вимог про виселення з квартири [PERSON] позивачу слід відмовити. Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати в розмірі 551 грн. 21 коп.

Outcome: partial