Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У вересні 2013року товариство з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" звернулось з даним позовом до [PERSON], в якому просило стягнути з відповідача на користь товариства з обмеженою відповідальністю„Давір-Фінанс"329222грн. 88коп.в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником (а.с.4-7).В обґрунтування вимог заявленого позову позивач зазначав, що відповідач [PERSON] працював на посаді заступника генерального директора товариства з 01.12.2011 року по 27.01.2012 року. 07.12.2011 року з відповідачем було укладено договір про повну матеріальну відповідальність і в цей же день йому було передано для службового використання автомобіль LEXUS LX-470 вартістю 329 222 грн. 88 коп. В ніч з 14 на 15 грудня 2011 року вказаний автомобіль було викрадено біля будинку № 54 по вул. Ломоносова у м. Києві, де проживає відповідач. З даного приводу відповідач 15.12.2011року звернувся з відповідною заявою про вчинення злочину до органів міліції і слідчими органами РУ ГУМВС в м. Києві 16.12.2011року було винесено постанову про порушення кримінальної справи по факту вчинення злочину та прийняття її до свого провадження, якою порушено кримінальну справу відносно по факту вчинення злочину, передбаченого ч.3 статті 289 КК України, якій присвоєно реєстраційний номер № 01-19633. Позивач з посиланням на статті 130, 134, 135-1,136 КЗпП України вказував, що оскільки відповідач залишив зазначений автомобіль не на стоянці, а просто на вулиці, тобто, не створив належних умов для зберігання автомобіля, що потягло за собою його крадіжку, то з [PERSON], з яким укладено договір про повну матеріальну відповідальність, на користь ТОВ „Давір-Фінанс" підлягає стягненню вартість викраденого автомобіля - 329 222 грн.88 коп. В жовтні 2013року позивач звернувся з заявою про доповнення підстав позову (а.с.51-52), в якій з посиланням на п.7ч.1 статті 134 КЗпП України просив крім підстав, зазначених в позовній заяві позивача, ще вважати підставою заявленого позову ту обставину, що автомобіль позивача було викрадено в ніч з 14.12.2011року на 15.12. 2011року з місця, яке не має відношення до діяльності ТОВ '' Давір - Фінанс'' - вул.Ломоносова, 54 м. Київ. Позивач вказував, що дані обставини підтверджують факт заподіяння відповідачем шкоди позивачу не при виконання своїх трудових обов'язків. В жовтні 2013року [PERSON] звернувся з зустрічним позовом до ТОВ „Давір-Фінанс" про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність(а.с.45),в якому [PERSON] просив визнати недійсним договір про повну матеріальну відповідальність від 07.12.2011 року, який було укладено між ним та ТОВ „Давір-Фінанс". Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що договір про повну матеріальну відповідальність ним було підписано в результаті обману з боку генерального директора підприємства 15.12.2011 року, тобто вже після викрадення автомобіля, а не 07.12.2011 року, як про це зазначено в оспорюваному договорі. Також [PERSON] вказував, що посада заступника генерального директора підприємства, яку він обіймав, не відноситься до переліку посад працівників, з якими підприємство укладає договори про повну матеріальну відповідальність, згідно Переліку посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженому постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977року № 447/24 з наступними змінами. З вищенаведених підстав [PERSON] просив визнати недійсним договір про повну матеріальну відповідальність від 07.12.2011 року, який було укладено між ним та ТОВ „Давір-Фінанс". Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25.12.2013 року в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником відмовлено. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність задоволено. Суд визнав недійсним з моменту його укладення договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, укладений 07.12.2011 року між ТОВ „Давір-Фінанс" та [PERSON] В апеляційній скарзі ТОВ „Давір-Фінанс" просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ТОВ „Давір-Фінанс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником, а саме стягнути з [PERSON] на користь ТОВ „Давір-Фінанс" матеріальну шкоду в розмірі 32 9222 грн. 88 коп.; відмовити в задоволені вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність.Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи. Апелянт вказує, що суд в порушення статті 212 ЦПК України не взяв до уваги докази, представлені ТОВ ''Давір-Фінанс'', зокрема, документи, які підтверджують право власності ТОВ „Давір-Фінанс" на автомобіль LEXUS LX-470 та спростовують висновки суду про те, що вказаний автомобіль не був власністю позивача та показання свідка [PERSON], які були прийняті до уваги судом першої інстанції. Апелянт вказує, що законодавство не забороняє укладати договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, що обіймають посади, які не входять до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженому постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці і соціальних питань від 28.12.1977 року № 447/24, оскільки вказаний перелік не є вичерпним. Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував норми статей 130; п.7ч.1 статті 134, 135, 135-1, 136 КЗпП України, на підставі яких вимоги позову ТОВ '' Давір - Фінанс'' підлягають задоволенню, а також не взяв до уваги того факту, що відповідач [PERSON] завдав підприємству матеріальну шкоду не при виконанні трудових обов'язків. Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.1,п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - зміні в частині мотивів і підстав відмови в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником. В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 25.12.2013року підлягає залишенню без змін. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що [PERSON] 01.12.2011 року був прийнятий на посаду заступника генерального директора ТОВ „Давір-Фінанс", відповідно до наказу від 01.12.20111року № 6к, 31.01.2012 року його було звільнено з посади за власним бажанням, згідно статті 38 КЗпП України, відповідно до наказу від 27.01.2012року № 411к (а.с. 8,9, 73). Як вбачається з договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 07.12.2011 року (а.с.10-11), ТОВ „Давір-Фінанс" та працівник - заступник генерального директора [PERSON] уклали договір про повну індивідуальної матеріальну відповідальність, відповідно до якого [PERSON] бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання автомобіля LEXUS LX-470.Відповідно до п.2 укладеного договору, у випадку незабезпечення з провини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру шкоди, заподіяної підприємству, її повернення виконується згідно з діючим законодавством. Як вбачається з постанови слідчого Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві про порушення кримінальної справи по факту вчинення злочину та прийняття її до свого провадження від 16.12.2011року (а.с.16), в період часу з 22.00 години 14.12.2011року по 08.55 год. 15.12.2011року невстановлена слідством особа, перебуваючи біля будинку № 54 по вул. Ломоносова в м. Києві, незаконно заволоділа транспортним засобом, який належить ТОВ ''Давір - Фінанс''. Порушено кримінальну справу відносно по факту вчинення злочину, передбаченого ч.3 статті 289 КК України, якій присвоєно реєстраційний номер № 01- 19633. Приводом до порушення кримінальної справи є заява [PERSON] від 15.12. 2011року про вчинення злочину. 15.12.2011року ТОВ ''Давір - Фінанс'' також було подано заяву до органів міліції про незаконне заволодіння автомобілем марки LEXUS LX-470 невстановленою особою в ніч з 14.12.2011року на 15.12. 2011року від будинку № 54 по вул. Ломоносова в м. Києві ( а.с.15). Згідно повідомлення Голосіївського районного управління ГУМВС України в м. Києві від 27.11. 2013року № 53/8131( а.с. 91), по вказаній кримінальній справі виконані всі необхідні слідчі дії та оперативно-розшукові заходи на встановлення осіб, які вчинили даний злочин. Досудове слідство по кримінальній справі № 01-19633 зупинено на підставі п.3 статті 206 КПК України ( в редакції 1960 року). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ „Давір-Фінанс", суд першої інстанції зазначив, що оскільки викрадений автомобіль, вартість якого просить відшкодувати товариство, фактично належить іншій особі, [PERSON], і даний факт в судовому засіданні не спростовано та враховуючи, що ТОВ''Давір- Фінанс''не представило суду доказів стосовно придбання спірного автомобіля і його перебування на балансі підприємства, то суд прийшов до висновку, що вимоги заявленого позову задоволенню не підлягають. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність, суд першої інстанції з посиланнмя на статтю 135-1 КЗпП України вказав, що як посада заступника генерального директора, так і виконувана [PERSON] робота не входять в перелік осіб, з якими може укладатися договір про повну матеріальну відповідальність. Також суд першої інстанції зазначив, що товариством суду не представлено відповідних доказів(акт прийняття - передачі) автомобіля в користування [PERSON], і за даних обставин, оскільки посада заступника генерального директора і виконувана ним робота не входять в перелік осіб, з якими може укладатись договір про повну матеріальну відповідальність, то оспорюваний [PERSON] договір підлягає визнанню недійсним. Апеляційний суд погоджується з вірним по суті висновком суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки у вказаній частині висновки суду першої інстанції узгоджуються з фактичними обставинами справи та нормами матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості висновку суду першої інстанції у вказаній частині не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи. Відповідно до положень статті 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Виходячи з приписів вказаної норми права, договори про повну матеріальну відповідальність (індивідуальну або колективну) можуть бути укладені тільки з тими працівниками, які займають посади або виконують роботи, передбачені відповідними нормативно-правовими актами. Вирішуючи даний спір по суті, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що необхідно брати до уваги Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, який затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977року № 447/24 з наступними змінами. Чинним трудовим законодавством визначено, що з працівниками, посади яких або роботи, які вони виконують, не зазначені у даному Переліку, договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність укладатися не можуть, що також підтверджується змістом Типового договору про повну матеріальну відповідальність, затвердженим постановою Держкомпраці СРСР та Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. В даному випадку посада заступника генерального директора, яку займав [PERSON] в ТОВ '' Давір - Фінанс'', так і виконувана ним робота не входять до вищезазначеного переліку осіб, з якими може укладатися договір про повну матеріальну відповідальність, тому укладений сторонами договір від 07.12.2011 року про повну матеріальну відповідальність суд першої інстанції вірно визнав недійсним з моменту його укладення. Також суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що вказаним вище Типовим договором про повну матеріальну відповідальність та приписами статті 135-1 КЗпП України передбачено передачу матеріальних цінностей особі, з якою укладено договір, проте позивачем, всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, не представлено суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт передачі товариством автомобіля LEXUS LX-470 в користування [PERSON] Враховуючи вищенаведене, необхідно зазначити, що відповідно до чинного трудового законодавства, яке регламентує спірні правовідносини, сфера застосування договору про повну матеріальну відповідальність є обмеженою, зокрема, вказаний Перелік посад і робіт № 447/24 містить в собі вичерпний перелік посад та робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими можна укласти договір про повну матеріальну відповідальність. Договори, укладені з працівниками, які не обіймають вказаних посад (не виконують робіт), є нікчемними і не тягнуть юридичних наслідків. При цьому апеляційний суд приймає до уваги положення п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 '' Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними'', відповідно до якого нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. В даному випадку судом першої інстанції нікчемний правочин визнано недійсним, оскільки про це були заявлені позовні вимоги [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс", зокрема, про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність. Приймаючи до уваги наведене, доводи апеляційної скарги відносно того, що Перелік посад і робіт № 447/24 не є вичерпним і законодавство не забороняє укладати договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, що обіймають посади, які не входять до даного переліку, не можуть бути підставою для скасування вірного по суті висновку суду про необхідність задоволення вимог позову [PERSON] Оскільки вказані твердження апелянта не узгоджуються та суперечать приписам норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини. Разом з тим, заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги відносно того, що мотиви, які навів суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ ''Давір - Фінанс'', не узгоджуються з фактичними обставинами справи. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ „Давір-Фінанс", суд першої інстанції зазначив, що оскільки викрадений автомобіль, вартість якого просить відшкодувати товариство, фактично належить іншій особі - [PERSON], і даний факт в судовому засіданні не спростовано та враховуючи, що ТОВ ''Давір - Фінанс'' не представило суду доказів стосовно придбання спірного автомобіля і його перебування на балансі підприємства, то суд прийшов до висновку, що вимоги заявленого позову задоволенню не підлягають. При цьому в матеріалах справи на а.с. 72 міститься довідка ТОВ ''Давір- Фінанс'' від 06.11. 2013року відносно того, що автомобіль LEXUS LX-470 був взятий на облік підприємства 11.11.2011року, його балансова вартість становить 329 222 грн. 88 коп.; на а.с. 13 міститься довідка - рахунок щодо придбання ТОВ '' Давір - Фінанс'' вказаного автомобіля. Згідно даних центру надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування міст Буча та Ірпінь при УДАІ ГУМВС України в Київській області ( а.с. 144), за даними національної комп'ютерної автоматизованої бази зареєстрованого автотранспорту ''Автомобіль'' станом на 18.03.2014року власником автомобіля LEXUS LX-470, дата реєстрації 11.11.2011 року в МРЕВ - 1 м. Києва є ТОВ '' Давір - Фінанс''. За даних обставин апеляційний суд на підставі приписів п.1,п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів і підстав відмови в задоволенні позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником. Зокрема, вказані позовні вимоги ТОВ '' Давір - Фінанс'' не підлягають задоволенню з наступних підстав. Посилання ТОВ '' Давір - Фінанси'' в обґрунтування вимог заявленого позову на ту обставину, що з [PERSON] 07.12.2011року було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, і тому, як вважає товариство, він повинен відшкодувати підприємству шкоду, завдану викраденням вказаного автомобіля, є безпідставними, оскільки вказаний договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність є нікчемним. Судом задоволено вимоги позову [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" про визнання недійсним договору про повну матеріальну відповідальність, вказаний договір визнано недійсним з моменту його укладення. Також апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення вимог позову ТОВ '' Давір - Фінанс'' і відповідно до п.7 ч.1 статті 134 КЗпП України, на яку посилається товариство в обґрунтування вимог заявленого позову. Згідно вказаної норми права, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: п.7) шкоди завдано не при виконання трудових обов'язків. Виходячи з правового аналізу вказаної норми права, необхідна наявність юридичних фактів, сукупність яких дає право на притягнення працівника до матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди: наявність прямої дійсної шкоди, причинний зв'язок між діями працівника і спричиненням шкоди, вина працівника. Вказаних обставин в ході судового розгляду даної справи не встановлено. Відповідно до приписів ч.1 статті 131 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Разом з тим, ТОВ ''Давір - Фінанс'', всупереч приписам статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказування і подання доказів, не представлено суду належних та допустимих доказів відносно того, що воно створило працівнику умови, необхідні для забезпечення повного збереження дорученого працівнику майна. Відповідно до приписів ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання товариства на ті обставини, що в тимчасовому реєстраційному талоні серії ДАР № 397649 на вказаний автомобіль зазначена адреса місця стоянки автомобіля: м. Київ, вул. Василя Степанченка,5, яка є юридичною адресою ТОВ ''Вервіт'', яке надає товариству послуги автостоянки, а також на ту обставину, що існує договір від 31.10. 2011року ТОВ ''Давір - Фінанс'' з ТОВ ''Вервіт'' (а.с.53), в якому вказано фактичну адресу гаражу: м. Київ, вул. Житомирське шосе, 15-й км, не можуть бути належними та допустимими доказами тієї обставини, що товариством були створені необхідні умови для забезпечення повного збереження дорученого працівнику майна. Оскільки вказані посилання товариства не спростовують тверджень [PERSON] (а.с.40) відносно того, що він ні в усній, ні в письмовій формі не отримував відповідних вказівок від керівництва про стоянку автомобіля на території ТОВ ''Вервіт''. В матеріалах справи також відсутні відповідні докази щодо належного доведення товариством до відома [PERSON] інформації про місце стоянки автомобіля. Також в ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини не заперечуються сторонами, що [PERSON], працюючи в ТОВ ''Давір - Фінанс'' заступником генерального директора, був наділений повноваженнями щодо користування даним транспортним засобом та володів правом постійного доступу до нього в силу трудових обов'язків, обмежень стосовно користування та зберігання автомобілем [PERSON] товариством встановлено не було, як не було встановлено і заборони доступу до службового автомобіля. По справі також не встановлено, що в день викрадення автомобіля невідомими особами [PERSON] самовільно його використовував в своїх цілях. Як вбачається з постанови слідчого Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві про порушення кримінальної справи по факту вчинення злочину та прийняття її до свого провадження від 16.12.2011року (а.с.16), в період часу з 22.00 години 14.12.2011року по 08.55 год. 15.12.2011року невстановлена слідством особа, перебуваючи біля будинку № 54 по вул. Ломоносова в м. Києві, незаконно заволоділа транспортним засобом, який належить ТОВ ''Давір - Фінанс''. Порушено кримінальну справу відносно по факту вчинення злочину, передбаченого ч.3 статті 289 КК України, якій присвоєно реєстраційний номер № 01- 19633. Згідно повідомлення Голосіївського районного управління ГУМВС України в м. Києві від 27.11.2013року № 53/8131( а.с. 91), по вказаній кримінальній справі виконані всі необхідні слідчі дії та оперативно-розшукові заходи на встановлення осіб, які вчинили даний злочин. Досудове слідство по кримінальній справі № 01-19633 зупинено на підставі п.3 статті 206 КПК України ( в редакції 1960 року). Оцінюючи відповідно до положень ч. 2 статті 212 ЦПК України належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку, що з вищезазначених підстав вимоги позову товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником не підлягають задоволенню, оскільки позов не доведено. Відповідно до ч.3 статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Згідно матеріалів справи, про факт викрадення автомобіля підприємству стало відомо 15.12.2011року, а з даним позовом до суду ТОВ ''Давір - Фінанс'' звернулося 12.09.2013року (а.с.4-6,24). Разом з тим, апеляційний суд приймає до уваги роз'яснення п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року ''Про судове рішення у цивільній справі'', відповідно до якого недоведеність вимог позову є самостійною підставою для відмови в позові. Таким чином, вимоги позову товариства з обмеженою відповідальністю „Давір-Фінанс" до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником задоволенню не підлягають у зв'язку з їх недоведеністю.

Outcome: partial