Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач звернувся із вимогами, якими просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо зняття його з квартирного обліку та поновлення на такому. В обґрунтування заявленого наводить те, що станом на день звільнення у запас мав понад 25 років вислуги на військовій службі, є ветераном війни - учасником бойових дій, а тому оскаржуване рішення є протиправним. Провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і заперечень щодо такого порядку розгляду справи від сторін не надходило. Проаналізував матеріали надані сторонами, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання, отримував код платника податків, має пільги, передбачені для ветеранів війни учасників бойових дій та наказом № 32-РС від 7 травня 2019 року звільнений у запас за пунктом 2 підпункту "а" (у зв`язку із закінченням строку контракту). Вислуга років у ЗС календарна понад 25 років, службовим житлом Міністерства оборони України не забезпечений, перебуває на квартирному обліку, що підтверджується витягом з наказу №104 від 13.05.2019 року (а.с. 10). Позивач перебував на квартирному обліку з 200 року, що підтверджується витягом з протоколу №8 (а.с. 12). Відповідно до витягу з протоколу №159 року рішенням житлової комісії вч [NUMBER] позивача знято з квартирного обліку (а.с. 11). Відповідач направив до суду відзив на позовну заяву, яким позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову. Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1081 (далі Порядок) та Інструкцією про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Збройних Сил України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом Міністра оборони України від 6 жовтня 2006 року № 577 (далі - Інструкція). Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункту 3 Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання. Позивач проходив військову службу в Збройних Силах України і був зарахований на квартирний облік разом з членами його сім`ї, має вислугу років на військовій службі, що перевищує 25 років, є ветераном військової служби. Частиною 9 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", пункту 29 Порядку, пункту 10 Інструкції військовослужбовці, які перебувають на обліку громадян, при звільненні в запас залишаються на цьому обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію "законів" (рішення у справах "Амюр проти Франції", "Колишній король Греції та інші проти Греції" та "Малама проти Греції"). "Майном" може бути як "існуюче майно", так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні "легітимні сподівання" на реалізацію майнового права(пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини"). "Легітимні сподівання" за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі "Копецький проти Словаччини"). Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.06.2014 року у справі Суханов та Ільченко проти України зазначив, що за певних обставин законне сподівання на отримання активу також може захищатися статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (пункт 35). За змістом судової практики Європейського суду з прав людини захист законних сподівань (очікувань) є одним з аспектів правової визначеності. Принцип законного очікування спрямований на те, щоб у випадках, коли особа переконана, що досягне певного результату, якщо буде діяти відповідно до норм правової системи, забезпечити захист цих очікувань. Встановлено та не спростовувалось сторонами, що позивач, який є ветераном військової служби, має вислугу на військовій службі більше ніж 20 років, перебував на квартирному обліку та знятий з такого разом з членами його сім`ї в зв`язку зі звільненням з військової служби в запас, а отже, суд вважає, що згідно чинного законодавства зазначені обставини не є підставою для зняття позивача та членів його сім`ї з квартирного обліку у військовій частині. Тим самим суд погоджується з доводами позивача та вважає їх законними, а отже позов підлягає до повного задоволення. Аналогічний правовий висновок зроблений і ВС у рішенні від 25 березня 2019 року у справі № 359/2295/17 (номер рішення в реєстрі 80950545). Легітимні сподівання позивача на отримання постійного житла були передбачені чинними нормами Законів України як на час постановлення позивача на квартирний облік, на час його перебування на ньому, тобто були конкретними. Результати вирішення спору дають достатні підстави для стягнення з відповідача на користь держави судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, в розмірі 2 522,40 гривень за розгляд трьох вимог немайнового характеру, оскільки позивач при зверненні до суду із даними вимогами звільнений від їх оплати. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір". На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved