Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Керівник Київської місцевої прокуратури № 10 і інтересах держави в особі Київської міської ради (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 3), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 4), відповідно до якого, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив: відновити строк позовної давності; визнати недійсним договір купівлі-продажу АВН № 105121 про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , укладеного 22.09.2000 між позивачем 1 та відповідачем 2; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача 1, оформлену записом, вчиненим 16.12.2015 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. за № 12560461 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 806926880000; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири НАН 036833, укладений між відповідачем 2 та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі № 3349; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача 3, оформлену записом, вчиненим 16.12.2015 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А. за № 12560783 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 806926880000; витребувати від відповідача 4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення, зареєстроване в Державному реєстрі прав на нерухоме майно як квартира [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності відповідача 4, оформлену записом, вчиненим 11.09.2017 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Ляшенко В.В. за № 22283256 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 806926880000. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у ході досудового розслідування кримінального провадження № 12017100100006663 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України встановлено, що група нежитлових приміщень [ADDRESS] , які належать територіальній громаді м. Києва, вибули з володіння поза волею її власника. Зокрема, уповноваженим органом не приймалось рішення щодо приватизації спірного майна, а відтак таке майно є комунальною власністю та належить територіальній громаді міста в особі Київської міської ради та не могло бути відчужене відповідачем 1 відповідачу 2 на підставі Договору купівлі-продажу, оскільки відповідач 1 не набував право власності на вказані нежитлові приміщення, не проживав там, нарахування житлово-комунальних послуг на вказану квартиру почало здійснюватися з квітня 2016 року. Крім того, згідно відповіді Приватного нотаріуса КМНО Криворучко В.П., ним не посвідчувався договір АВН 105121, серія та № 3683 від 22.09.2000 про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] . Так, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 Договір купівлі-продажу квартири від 22.09.2000 не відповідає вимогам ст. 47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР і має бути визнаний судом недійсним. Крім того, підлягає визнанню недійсним і Договір купівлі-продажу від 16.12.2015, укладений між відповідачем 2 та відповідачем 3, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки вчинений всупереч вимогам ст. 203 ЦК України, так як відповідач 2 не мав достатній обсяг повноважень для відчуження зазначеної квартири, право власності на яку не набував. За таких обставин, спірне нерухоме майно вибуло із власності позивача поза його волею з порушенням встановленого законодавством порядку та на підставі неіснуючих документів. Позивач також вважає, що у зв`язку з наведеним підлягають скасуванню рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, внесені 16.12.2015 та 12.09.2017. Також позивач просив витребувати належне йому майно від відповідача 4 на підставі ст. 388 ЦК України. Поважність причин пропуску позовної давності позивач обґрунтовує тим, що про порушення прав останнього йому стало відомо лише у травні 2017 року з листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації № 109/01/25-4171 від 29.05.2017. Раніше КМР не знала та не могла знати про порушення своїх прав, оскільки не була стороною правочинів, а тому вважає, що позовна давність для звернення до суду з вказаним позов пропущена з поважних причин, а тому наявні підстави для відновлення строків позовної давності. Від відповідача 1 відзив не надходив. Від відповідача 2 відзив не надходив. Від відповідача 3 відзив не надходив. Представник відповідача 4 у своєму відзиві проти позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, оскільки позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Відповідач 4 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, відкрито та прозоро користується ним. При цьому, до моменту подання позову ані Київська міська рада, ані її виконавчий орган до відповідача 4 з вимогами про повернення квартири не звертались, право власності відповідача 4 цими органами не оспорювалось. Також відповідач 4 вказує, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності підстав, передбачених ст. 388 ЦК України щодо витребування у відповідача 4 спірного нерухомого майна. Крім того, спірна квартира не набувала статусу нежитлового приміщення, доказів протилежного прокурором не надано. Крім того, відповідач 4 просить застосувати строки позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки як стверджує позивач, виття спірного майна із власності територіальної громади відбулось 16.12.2015, в той час коли до суду прокурор звернувся лише 12.08.2019,тобто після спливу 3 років та 7 місяців. При цьому, необізнаність Київської міської ради про порушення її права та про з`ясування зазначеної обставини лише у травні 2017 року не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, оскільки відповідно до правової позиції ВС, викладеної в постанові від 22.05.2019 по справі № 234/3341/15-ц, незнання про порушення через байдужість до своїх прав не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. 15.08.2019 ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Піхур О.В. позовну заяву повернуто позивачу. 11.12.2019 надійшла апеляційна скарга на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15.08.2019. Постановою Київського апеляційного суду від 28.02.2020 ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15.08.2019 - скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. 12.03.2020 ухвалою суду по справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі, сторонам встановлено строки для надання заяв по суті справи. 27.03.2020 від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. 01.07.2020 від представника відповідача 4 надійшов відзив на позовну заяву. Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, позов просив задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явились, судом вживались заходи щодо належного повідомлення відповідачів про дату, час та місце проведення судового засідання, причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи. Отже, за наявності державної реєстрації права власності за певною особою державна реєстрація права власності на це ж майно за іншою особою може бути здійснена за згодою цієї особи або за судовим рішенням, що набрало законної сили, щодо права власності на нерухоме майно. При цьому, згідно ст. 143 Конституції України, територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. До об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму (ч. 1 ст. 2 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності за положеннямист.321 ЦК України є непорушним і ніхто не може протиправно бути обмеженим в реалізації свого права власності. Згідно ч. 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень прав та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Так, перевіряючи наявність зазначених позивачем підстав для визнання договорів недійсними, судом встановлено, що в матеріалах справи міститься копія Договору купівлі-продажу спірної квартири від 22.09.2000, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучком В.П., зареєстрованого в реєстрі за 3683, який укладений між [PERSON] та [PERSON] , за яким останній набув право власності на квартиру [ADDRESS] . Згідно Довідки КМ БТІ № В-2015 № 4231, виданої [PERSON] , згідно з даними Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П. Крім того, відповідно до Договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.12.2015, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом КМНО Коноваловою Е.А., зареєстрованого в реєстрі за № 3349, за яким [PERSON] набула у власність спірну квартиру. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49986289 від 16.12.2015, попереднім власником [PERSON] право власності на спірну квартиру було набуто на підстав договору купівлі-продажу квартири, серія та № 3683, виданий 22.09.2000, видавник - приватний нотаріус КМНО Криворучко В.П. Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 49987722 від 16.12.2015, за [PERSON] було зареєстроване право власності на спірну квартиру. Крім того, в матеріалах справи наявний Договір купівлі-продажу квартири від 11.09.2017, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Ляшенко В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 2149, за яким відповідач за відплатним договором набув у власність двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Відповідно до Інформаційної довідки № 131634472 від 20.07.2018, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено, що вказана квартира є об`єктом житлової нерухомості, відомості про право власності на неї вперше внесені 16.12.2015 з посиланням на оскаржувані договори. Власником майна зазначена [PERSON] . Разом з тим, позивач зазначає, що спірна квартира є нежитловим приміщенням, належала на праві комунальної власності територіальній громаді м. Києва та вибула з її володіння поза її волею. Так рішення про приватизацію спірної квартири уповноваженими на те органами не приймалось, а отже спірне нерухоме майно є комунальною власністю та належить позивачу Київській міській раді. Оспорюваний Договір від 22.09.2000, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсним, оскільки укладений з порушенням норм ст.47, 48, 59, 225, 227 ЦК УРСР, оскільки [PERSON] не була власником спірного майна. В свою чергу, оспорюваний Договір від 16.12.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] , є недійсними в силу того, що вчинений особою, яка не мала відповідного обсягу прав для вчинення такого правочину. Водночас, відповідно до Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 06.07.1999 №1099, будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] переведені у нежилі. Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва, до яких, зокрема, увійшов житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до копії повідомлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення від 06.12.2016 № 1455/вих., адресованого Начальнику Шевченківського управління поліції ГУНП у м. Києві, нежитлові приміщення загальною площею 50, 5 кв.мв будинку [ADDRESS] були передані в оренду ГО «Взаємодопомога», однак при обстеженні зазначеного приміщення було встановлено, що двері до приміщення зачинені, орендар на зв`язок не виходить, в приміщеннях проводяться ремонтні роботи, у зв`язку з чим КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» просить провести перевірку щодо можливого відчуження та набуття права власності на нежитлові приміщення, в тому числі і за зазначеною адресою. У судовому засіданні також встановлено, що 04.06.2017 розпочато кримінальне провадження за № 12017100100006663 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України за фактом незаконного вибуття з володіння поза волею власника групи нежитлових приміщень [ADDRESS] (до 1992 року [ADDRESS] , які належали територіальній громаді міста Києва. Згідно Інформаційної довідки КП КМР КМБТІ від 31.01.2017 № ББ-2017№5, згідно з даними реєстрових книг Бюро, за адресою [ADDRESS] на праві власності квартира [ADDRESS] не зареєстрована. По нежитловому фонду нежиле приміщення [ADDRESS] у вище вказаному будинку на праві власності не зареєстровано. Згідно листа Шевченківської РДА від 29.05.2017 № 109/01/25-4171, адресованого Голові постійної комісії Київради з питань власності, за інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» встановлено випадки заволодіння без правових підстав нежитловими приміщеннями комунальної власності територіальної громади м. Києва, в тому числі і за адресою: [ADDRESS] , літ. Б, площею 50, 5 кв.м. Крім того, у вказаному листі також йшлось, що Шевченківською РДА про вказані обставини повідомлено правоохоронні органи. Згідно листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 13.08.2018 № 062/06/90-7378, Департамент повідомив, що не є розпорядником інформації про окремі приміщення у будинках, їх опис, місце розташування, поверхові плани тощо, приватизацію запитуваних приміщень не здійснював, оскільки до 2010 року жилий будинок загальною площею 357, 4 кв.м (у т.ч. нежилі приміщення пл. 47, 5 кв.м) на [ADDRESS] належав до комунальної власності територіальної громади Шевченківського району, а рішення щодо майна (користування, продажу) приймались Шевченківською районною у м. Києві радою. Відповідно до листа Шевченківської РДА від 14.08.2018 № 109/01-45-7526, на підставі розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112, додатку 3 до Розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121, розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80, житловий будинок [ADDRESS] разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 47, 5 кв.м закріплено за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». Також з листа вбачається, що на підставі розпорядження ШРДА від 05.06.2015 № 316 між ШРДА, ГО «Взаємодопомога» та КП «» укладено договір № 380/1 про передачу майна територіальної громади м. Києва, а саме групи нежитлових приміщень [ADDRESS] загальною площею 50, 5 кв.м. в оренду ГО «Взаємодопомога». В подальшому за рішенням Господарського суду м. Києва від 28.02.2017 вказаний договір було розірвано. Також з листа вбачається, що в ШРДА відсутня інформація щодо відчуження нежитлових приміщень за вказаною адресою. Відповідно до листа Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктора Петровича /вих.№ 16/01-16 від 28.08.2018/, останній повідомляє Київську місцеву прокуратуру № 10 про те, що ним не посвідчувались договори купівлі-продажу квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , зареєстровані в реєстрі 04.09.2000 та 22.09.2000 за реєстровими №№ 2123 та 3683. Згідно листа Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради від 24.05.2019 за № 12/2405/2 приватизація чи відчуження з комунальної власності в будь-який інший спосіб нежитлових приміщень або квартири [ADDRESS] не здійснювались. Рішення про приватизацію нежитлових приміщень або квартири [ADDRESS] не приймалось. Переведення квартири до нежитлового фонду не здійснювалось. Крім того, в матеріалах справи наявна копія Технічного паспорту на приміщення громадського призначення, вбудовані в житловий будинок, група нежитлових приміщень [ADDRESS] , виготовлений на замовлення КП «Керуюча дирекція Шевченківського району» 12.05.2014, за підписом начальника Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна [PERSON] , Інвентаризаційна справа № 548, район Шевченківський. Згідно Додатку 6.3 «Експлікація», загальна площа нежитлових приміщень [ADDRESS] 50, 5 кв.м., адреса зазначена: [ADDRESS] . Згідно листа Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26.04.2019 № 02/4640, адресованого Керівнику Київської місцевої прокуратури № 10, відповідно до даних програмно-апаратного комплексу для нарахувань за житлово-комунальні послуги, нарахування житлово-комунальних послуг здійснюється на житлову квартиру [ADDRESS] . Особовий рахунок відкритий з квітня 2016 року, з жовтня 2017 року власником особового рахунку є [PERSON] . Крім того, Концерном надано довідку від 23.04.2019 № 02/10-41 щодо наявності заборгованості відповідача 4 за оплату житлово-комунальних послуг. Судом також досліджено й інші докази, зокрема, копію заяви про вчинення кримінального правопорушення від 03.06.2017, копії листа Департаменту комунальної власності м. Києва від 24.04.2019 № 062/02/08-3912, копію повідомлення про обставини, що можуть свідчить про вчинення кримінального правопорушення, копію протоколу допиту свідка від 18.07.2017, наявний лист Шевченківської РДА від 18.08.2017 за № 109/03/25-7564, адресований старшому слідчому ВП ТВМ-4 Шевченківського УП ГУНП України у м. Києві Гаврилишину П.В., копія рішення Господарського суду м. Києва від 08.12.2016 щодо розірвання стягнення заборгованості по орендній платі з ГО «Взаємодопомога», розірвання договору оренди та виселення відповідача, копію постанови про арешт коштів боржника від 14.02.2017, Витяг з Розпорядження від 05.06.2015 № 316 Шевченківської РДА, копію переліку переможців конкурсу оренди нежитлових приміщень, копію технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , копію Умов конкурсу на право оренди майна територіальної громади м. Києва від 15.04.2015, копію витягу з протоколу № 10 засідання конкурсної комісії, копію протоколу допиту свідка від 07.03.2018, копію акту обстеження нежитлових приміщень, датованого жовтнем 2018 року, копію Договору про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду від 06.07.2015, копію листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 09.11.2018 № 062/14-13827 (И-2018), копію опису документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 07.03.2018, копію Висновку про вартість майна, копію Довідки, виданої [PERSON] (форма 3), копію інформаційної довідки КМ БТІ датованої груднем 2015 року (число прочитати неможливо), копії Звітів про незалежну оцінку майна, копію заяв [PERSON] , [PERSON] , копії паспортів громадян України відповідачів 2, 3. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, згідно вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Разом з тим, із наданих до матеріалів справи доказів не вбачається наявності будь-яких первинних правовстановлюючих документів, які б підтверджували набуття позивачем речових прав на спірне нежитлове приміщення, а також тієї обставини, що майно належить до комунальної власності та має статус нежитлових приміщень. Крім того, надані відповіді перелічених вище підприємств, установ та організацій суперечать одна одній, оскільки з частини листів вбачається, що спірна квартира належить до нежитлових приміщень, з інших вбачається, що переведення квартири до нежитлового фонду не здійснювалось, зазначена різна площа спірної квартири (нежитлових приміщень), різні адреси місцезнаходження нерухомого майна - [ADDRESS] та [ADDRESS] . За таких обставин, вказані докази достеменно не визначають статус спірного майна як нежитлового, у передбаченому законом порядку до Державного реєстру прав відповідні відомості внесені не були. Також суд не приймає до уваги рішення Господарського районного суду м. Києва, оскільки воно було винесене 08.12.2016, в той час коли відомості щодо зміни власника спірного нерухомого майна вже були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 16.12.2015. Крім того, вказаний доказ не підтверджує недійсність оспорюваних договорів. Так, відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст.ст. 215-235 ЦК України особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Підставою недійсності правочину у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За таких обставин, оскільки перший оспорюваний договір було укладено 22.09.2000, суд також враховує положення ЦК УРСР, зокрема, згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває право власності лише в тих випадках, коли згідно :і статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від нього майно. Стаття 227 передбачала, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.94 № 18/5 чинної зо 2004 визначено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Пунктом 27 зазначеної інструкції, передбачено, що відповідно до чинного, на той момент, законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: - договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку (квартири), іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу). Недодержання цих вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ст. 59 ЦК УРСР угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення. Разом з тим, надані до матеріалів справи докази, такі як лист приватного нотаріуса про те, що він оспорюваний договір, укладений між відповідачем 1 та відповідачем 2 не посвідчував, не може вважатись самостійним та достатнім доказом того, що оспорювані прокурором договори укладені з порушенням норм чинного на момент укладення спірного договору, законодавства. Доказів того, що оспорювані договори укладені на підставі підроблених чи неіснуючих документів, матеріали справи також не містять. Відсутні у матеріалах справи і докази того, що винних осіб в рамках кримінального провадження притягнуто до кримінальної відповідальності. Інших належних та допустимих доказів того, що оспорювані прокурором договори укладені з порушенням норм чинного законодавства, матеріали справи не містять. Вказане стосується і договору купівлі-продажу квартири НАН 036833, укладеного між відповідачем 2 та [PERSON] , зареєстрований в реєстрі № 3349, оскільки у відповідності до положень ст. 203, 215 ЦК України позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів недійсності укладеного правочину. За таких обставин, підстав для задоволення вимог прокурора про визнання договору купівлі-продажу АВН № 105121 про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , укладеного 22.09.2000 між відповідачем 1 та відповідачем 2, визнання договору купівлі-продажу квартири НАН 036833, укладеного між відповідачем 2 та відповідачем 3, зареєстрований в реєстрі № 3349, - відсутні. У зв`язку з цим не підлягають задоволенню і вимоги про скасування державної реєстрації права власності відповідачів на спірне нерухоме майно. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Суд при вирішенні спорів даної категорії повинен розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Разом з тим, оскільки позивачем не доведено наявності у нього речових прав на спірне нерухоме майно, не доведено тієї обставини, що спірні договори укладені з порушенням норм чинного законодавства та є недійсними, а отже не доведено і тієї обставини, що спірна квартира вибула з володіння територіальної громади не з її волі іншим шляхом, суд дійшов висновку, що відсутні підстави і для витребування від відповідача 4 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради спірного нежитлового приміщення, а також скасування державної реєстрації права власності відповідача 4, оформлену записом, вчиненим 11.09.2017 державним реєстратором приватним нотаріусом КМНО Ляшенко В.В. за № 22283256 про право власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 806926880000. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Щодо вимоги відповідача 4 про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальний строк позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України становить три роки. Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, необхідно дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на судовий захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Так позивач стверджує, що спірне нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади м. Києва 16.12.2015. При цьому, про порушення своїх прав позивач дізнався лише у травні 2017 року, при цьому, стороною оспорюваних правочинів не був, а тому вказана обставина є поважною для поновлення строків позовної давності. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи прокурор звернувся до суду з вказаним позовом 12.08.2019, тобто вже з пропущеним трирічним строком позовної давності. Крім цього, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВС від 22.05.2019, справа № 234/3341/15-ц, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. Саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності щодо укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан, тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Так Київська міська рада діє в межах повноважень, визначених чинним законодавства України, зокрема, Конституцією України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», Законом України «Про столицю України - місто-герой Київ». Відповідно до п. 30, 31 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються, зокрема, питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади; реорганізація або ліквідація діючих комунальних дошкільних навчальних закладів, а також дошкільних навчальних закладів, створених колишніми сільськогосподарськими колективними та державними господарствами, допускається лише за згодою територіальної громади (загальних зборів) села, селища, міста або на підставі результатів місцевого референдуму; прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», у зв`язку зі здійсненням містом Києвом функцій столиці України Київська міська рада та Київська міська державна адміністрація, кожна в межах своєї компетенції, встановленої законами України, мають право, зокрема, здійснювати облік і контроль за використанням нежитлового фонду державними органами, підприємствами, установами та організаціями, які засновані на державній власності, розташованими у місті, брати участь у вирішенні питань оренди нежилих приміщень, що належать державним підприємствам, установам та організаціям, в порядку, визначеному Фондом державного майна України. З огляду на зазначене, а також те, що позивач, як особа, уповноважена здійснювати облік належного територіальній громаді м. Києва майна, а також як особа, уповноважена здійснювати контроль за використанням нежитлового фонду, не цікавився ним, не здійснював державну реєстрацію зазначеного майна у визначеному законом порядку, не перевіряв в якому стані перебуває зазначене майно, знаючи про порушення свого права, своєчасно не звернувся до суду з відповідним позовом, суд вважає, що підстави для поновлення строку позовної давності відсутні. Водночас, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позивачем тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, підстав для застосування строків позовної давності та, як наслідок, відмови у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed