Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

24 травня 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області, [PERSON] , у якому просила суд визнати недійсним заповіт [PERSON] від 21 травня 2003 року, посвідчений секретарем виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області Гапон О.М., зареєстрований за №1043. На обгрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , який мешкав в с. Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області. Факт смерті [PERSON] підтверджено свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 26 травня 2017 року, актовий запис № 15. Вказувала, що померлим [INFO] [PERSON] було складено заповіт від 17 серпня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом П`ятенко Людмилою Іванівною, який зареєстрований в реєстрі за № 1-2246, відповідно до якого спадкоємцем житлового будинку з господарськими побудовами та присадибної земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , є його донька [PERSON] , [INFO] . Також посилалсь на те, що за життя померлий набув право власності на земельну ділянку площею 1,3667 га кадастровий номер 5323484201:01:003:0111 для ведення особистого селянського господарства та земельну ділянку площею 1,3667 га кадастровий номер 5323484201:01:004:0414 для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території с. Нехвороща, Новосанжарського району Полтавської області. Вказувала, що зазначені земельні ділянки належать померлому [PERSON] згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії II - ПЛ № 024685, виданим Нехворощанською сільською радою народних депутатів від 10 вересня 2001 року, акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 548. Зазначила, що у встановленому законом порядку вона звернулась до приватного нотаріуса П`ятенко Л.І. для видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. А постановою від 07 липня 2020 року № 156/02-31 приватного нотаріуса П`ятенко Л.І. їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. У позові вказувала, що з постанови нотаріуса від 07 липня 2020 року № 156/02-31 вона дізналася, що згідно з заповітом, посвідченим виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 21 травня 2003 року за реєстровим № 1043, спадкоємцем на вище зазначені земельні ділянки є [PERSON] . Вказала, що вона вперше дізналась про існування зазначеного заповіту лише з постанови нотаріуса від 07 липня 2020 року № 156/02-31. При цьому, посилалсь на те, що спірний заповіт посвідчувався секретарем виконкому Нехворощанської сільської ради Гапон О.М. з порушенням вимог щодо нотаріальної форми заповіту, оскільки у виконавчому комітеті Нехворощанської сільської ради відсутнє рішення (розпорядження) про покладення на секретаря сільської ради Гапон О.М. повноважень на вчинення нотаріальних дій, а тому, на момент посвідчення заповіту [PERSON] від 21.05.2003 в секретаря сільської ради були відсутні відповідні повноваження, і як наслідок заповіт [PERSON] від 21.03.2003, зареєстрований за № 1043 не є нотаріально посвідченим, що в силу ст. 47, 48, 541 ЦК УРСР 1963 року, на переконання позивачки, тягне за собою його недійсність. З цих підстав [PERSON] звернулася до суду та просила у позовній заяві визнати заповіт від 21.05.2003 № 1043, недійсним. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 червня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 29). 17.06.2021 до суду надійшли заперечення представника Нехворощанської сільської ради, у яких відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , у зв`язку з тим, що позов є необгрунтованим. В обгрунтування заперечень, представник посилався на положення підпункту 5 пункту «б» частини першої статті 38 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21.05.1997 №280/97-ВР, згідно з якими, до делегованих повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад віднесено вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (а.с. 36-38). 05.07.2021 до суду надійшла апеляційна скарга [PERSON] на ухвалу суду від 07.06.2021 (а.с. 57-59). 12.07.2021до суду надійшло клопотання [PERSON] про застосування позовної давності до вимог позивача, у якому відповідачка просила відмовити на цій підставі [PERSON] в задоволенні позовних вимог повністю (а.с. 70). 16 липня 2021 року ухвалою Полтавського апеляційного суду у прийнятті до провадження апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Новосанжарського районного суду Полтавської області від 07 червня 2021 року відмовлено та повернуто її скаржнику (а.с.66-67). 21.07.2021 зазначена цивільна справа надійшла до Новосанжарського районного суду Полтавської області (а.с. 71). 07.09.2021 до суду надійшло клопотання представника відповідача- адвоката Баликової Н.І. про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 29 вересня 2021 року задоволено клопотання представника відповідача- адвоката Баликової Н.І. та витребувано в приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу П`ятенко Людмили Іванівни: - належним чином засвідчену копію заповіту померлого [INFO] [PERSON] від 21.05.2003; - спадкову справу, для огляду у судовому засіданні, а також належним чином засвідчену її копію, заведену після померлого [INFO] [PERSON] , жителя с. Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області. 11.10.2021 на виконання зазначеної ухвали до суду направлено витребувані документи. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 18 жовтня 2021 року підготовче судове засідання закрито, справу призначено до судового розгляду на 11 листопада 2021 року. 11 листопада 2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Бойком Ю.О. заявлено відвід судді Кашубі М.І. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника [PERSON] - адвоката Бойка Юрія Олександровича про відвід судді Кашуби Марини Іванівни у цивільній справі №542/859/21 за позовом [PERSON] до Нехворощанської сільської ради, [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Позивачка, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник позивача - адвокат Плішкін Ю.С. в судове засідання не з`явився. Надав заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області - адвокат Баликова Н.І. в судовому засіданні просила провадження у справі закрити у зв`язку із відсутністю предмета спору. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. У поданій до суду заяві просила застосувати позовну давність до вимог позивача та відмовити на цій підставі у задоволенні позовних вимог повністю (а.с. 70). Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Бойко Ю.О. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначив, що Нехворощанська сільська рада Полтавського району Полтавської області є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є спадкоємцем після смерті [PERSON] . Вказував, що правова позиція відповідачки подана до суду письмово та він її повністю підтримує. Вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки на їх підтвердження позивачкою не надано жодного належного та допустимого доказу. Просив визнати недопустимими надані позивачкою докази, оскільки вони подані з порушенням правил посвідчення копій письмових доказів. При цьому вказав, що позивачкою пропущено строк позовної давності та просив суд його застосувати у випадку, якщо суд дійде висновку про обгрунтованість позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача- Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області - адвоката Баликової Н.І., представника відповідачки [PERSON] - адвоката Бойка Ю.О., дослідивши докази, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень), а тому до правовідносин сторін підлягають застосуванню норми чинного на час складання оспорюваного заповіту Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР), оскільки заповіт був складений 21 травня 2003 року. Згідно зі статтею 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статті 534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Зміст, форма та інші вимоги до заповіту передбачені статтями 541-546 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент складання спірного заповіту). За визначенням статті 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Частина 1 статті 47 ЦК УРСР передбачала, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до статті 1 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на час посвідчення оспорюваного заповіту), нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). У населених пунктах, де немає нотаріусів, нотаріальні дії, передбачені статтею 38 цього Закону, вчиняються уповноваженими на це посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Частиною 2 статті 37 Закону України «Про нотаріат» (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) передбачено, що у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, окрім дій, передбачених у частині першій цієї статті, вчиняють також такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують доручення; 3) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 4) засвідчують справжність підпису на документах. Згідно з пунктом 2 розділу 1 «Загальні положення» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Відповідно до пункту 8 розділу 2 «Загальні правила вчинення нотаріальних дій» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням. Пунктом 18 розділу 2 «Загальні правила вчинення нотаріальних дій» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України встановлено, що нотаріальне посвідчення заповітів та доручень, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою виконавчого комітету з прикладенням гербової печатки виконавчого комітету Ради народних депутатів (додатки NN 6-27). Текст посвідчувального напису може бути надрукований на друкарській машинці або написаний чорнилом від руки ясно, чітко, без підчисток, вільні місця повинні бути прокреслені, дописки та інші виправлення - застережені. Для вчинення посвідчувальних написів можуть застосовуватися штампи з текстом відповідного напису. Відповідно до пункту 33 розділу 3 «Правил вчинення окремих видів нотаріальних дій» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5 (в редакції чинній на момент посвідчення заповіту), заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Згідно зі статтею 545 ЦК УРСР, якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Відповідно до статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (в редакції, чинній на момент посвідчення заповіту) виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. У сільських радах, що представляють територіальні громади, які налічують до 500 жителів, за рішенням відповідної територіальної громади або сільської ради виконавчий орган ради може не створюватися. У цьому випадку функції виконавчого органу ради (крім розпорядження земельними та природними ресурсами) здійснює сільський голова одноособово. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Нехворощанською сільською радою Новосанжарського району Полтавської області 26 травня 2017 року (а.с. 23). Позивачка [PERSON] є дочкою померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.06.1969 (а.с. 9) та свідоцтвом про одруження серії від 26.10.1996 (а.с. 10). Згідно із заповітом, посвідченим виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 21 травня 2003 року за реєстровим № 1043, [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому житловий будинок, що знаходиться в селі Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області та все його майно, де б воно не було та з чого не складалося, що на день його смерті належатиме йому за законом повністю заповідає [PERSON] . Відповідно до постанови приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу П`ятенко Л.І. №156/02-31 від 07 липня 2020 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельні ділянки загальною площею 1,7479 га, передані для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та ведення особистого селянського господарства (а.с. 13). Відповідно до рішення № 4 першої сесії Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області двадцять четвертого скликання від 10 квітня 2002 року «Про утворення виконавчого комітету сільської ради, визначення його чисельності та затвердження персонального складу» утворено виконавчий комітет сільської ради в складі 9 чоловік, введено в штатний розпис секретаря виконавчого комітету сільської ради Гапон Ольгу Миколаївну, затверджено склад виконавчого комітету (а.с.43). Відповідно до рішення сесії № 4 від 27.12.2001 та рішення першої сесії 24 скликання від 10.04.2002, [PERSON] працювала на посаді секретаря Нехворощанської сільської ради, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради №02-09/555 від 17.05.2021 (а.с. 15). Судом встановлено, що заповіт від 21 травня 2003 року посвідчений секретарем виконкому Нехворощанської сільської ради Гапон Ольгою Миколаївною (а.с. 113, 181). Згідно із листом Нехворощанської сільської ради від 17.07.2020 за № 01- 18/222, обов`язки по вчиненню нотаріальних дій станом на 21 травня 2003 року були покладені на секретаря виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради. Крім того, вказано, що всі протоколи сесії та рішення Нехворощанської сільської ради станом на 21 травня 2003 року передано до архівної установи (а.с. 14). Водночас, відповідно до листа архівного відділу Полтавської районної державної адміністрації від 20.05.2021 № 01-29/91 в протоколах виконавчого комітету Нехворощанської сільської ради за 1998-2003 роки розпорядження про покладення обов`язків вчинення нотаріальних дій на Гапон О.М. не значиться (а.с. 16). Отже, суд дійшов висновку, що рішення про уповноваження виконавчим комітетом відповідної сільської ради секретаря сільської ради вчиняти нотаріальні дії відсутнє. Таким чином, зважаючи на відсутність як самого рішення, так і відомостей про прийняття виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради рішення про покладення на секретаря сільської ради обов`язків по вчиненню нотаріальних дій, суд приходить до висновку про відсутність у секретаря сільської ради Гапон О.М.. повноважень на посвідчення оспорюваного заповіту. При цьому, доказів на спростування зазначеного висновку суду відповідачами не надано та матеріали справи не містять. Водночас, згідно з частиною 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Факт відсутності рішення виконавчого комітету Нехворощанськоїсільської ради про уповноваження секретаря сільської ради Гапон О.М. вчиняти таку нотаріальну дію, як посвідчення заповіту, вказує на недотримання під час посвідчення 21.05.2003 заповіту [PERSON] вимог закону щодо обов`язкової нотаріальної форми заповіту та, як наслідок, - його недійсність відповідно до статей 47, 541 ЦК УРСР. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 302/1000/16-ц, постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 343/2258/17, постанові від 12 червня 2019 року у справі № 607/15112/17-ц. Зважаючи на викладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази і надавши їм належну оцінку, суд дійшов до висновку, що оспорюваний заповіт відповідно до вимог статей 47, 541 ЦК УРСР має бути визнаний недійсним. Разом з тим, суд критично ставиться до доводів представника відповідача- адвоката Бойка Ю.О. щодо недопустимості поданих позивачкою доказів з підстав відсутності на копіях документів дати їх засвідчення. Так, відповідно до положень ст. 78 ЦПК України недопустимими є докази, що отримані з порушенням порядку, встановленого законом. При цьому, згідно з п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК України просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК України) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК України сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо). Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Так, представником відповідача - адвокатом Бойком Ю.О. не подано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що докази, подані до суду позивачкою отримані з порушенням порядку, встановленого законом. Крім того, представником відповідача на підтвердження доводів щодо недопустимості поданих позивачкою доказів не надано до суду відповідних доказів, які спростовують відомості, що містяться у оспорюваних документах і могли б бути підставою неприйняття їх до уваги судом під час оцінки таких доказів. З огляду на наведене, суд не встановив підстав для визнання доказів недопустимими. Щодо клопотання відповідачки про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. Так, положеннями ст. 72 ЦК УРСР у редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваного правочину, визначено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. У правовій позиції ВСУ, зробленій у постанові від 16.11.2016 року по справі № 6-2469цс16 зазначено, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 76 ЦК УРСР, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, у позовній заяві та у заяві, поданій позивачкою до суду 02.12.2021 вказано, що вона вперше дізналась про існування спірного заповіту із постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07 липня 2020 року. До винесення нотаріусом вказаної постанови позивачці жодна особа не повідомляла про існування заповіту від 21.05.2003. Судом встановлено, що постановою нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.07.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. При цьому мотивувальна частина постанови містить посилання, зокрема, на існування заповіту, посвідченого виконавчим комітетом Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області від 21 травня 2003 року за реєстровим номером 1043. Крім того, за змістом положень ст. 5, 6, 8 ЗУ «Про нотаріат» у редакції, чинній на момент посвідчення заповіту, нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, зобов`язані додержуватися таємниці цих дій. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги характер спірних правовідносин, суд не вбачає підстав вважати, що позивачка могла довідатись про існування оспорюваного заповіту раніше, ніж отримала постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.07.2020. При цьому доказів на спростування зазначеного висновку суду матеріали справи не містять, а відповідачкою та її представником ані у клопотанні про застосування позовної давності, ані в судовому засіданні не наведено доводів та не надано належних, достатніх та допустимих доказів на доведення тієї обставини, що позивачка довідалась, чи могла довідатись про існування оспорюваного заповіту раніше, ніж ознайомилася із змістом постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.07.2020. Щодо клопотання представника відповідача Нехворощанської сільської ради- адвоката Баликової Н.І. про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, суд зазначає наступне. Так, в обгрунтування зазначеного клопотання представником відповідача вказано про існування заповітів, складених [PERSON] після 21 травня 2003 року, а саме: заповіту від 15 вересня 2003 року та заповіту від 15 травня 2015 року. У клопотанні посилалась на те, що відповідно до положень закону, що діяли на момент складення заповіту від 15 вересня 2003 року, заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Вважала, що складання заповіту, яким змінено обсяг спадщини без зміни спадкоємця скасовує попередній заповіт. А оскільки у новому заповіті, який складений 15 вересня 2003 року міститься нове заповідальне розпорядження щодо спадкового майна відносно [PERSON] , тому скасовує попередній заповіт, який, в свою чергу, скасований заповітом від 15 травня 2015 року. З огляду на що вважала, що оскільки оспорюваний заповіт від 21.05.2003 повністю скасований заповітом від 15.09.2003, у справі відсутній предмет спору. За таких обставин вказувала, що провадження у справі підлягає закриттю з підстав, визначених п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Надаючи оцінку таким доводам представника відповідача суд виходить з наступного. Пунктом 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21). Вирішуючи питання щодо відсутності між сторонами предмета спору, суд виходить з наступного. Так, за змістом положень ст. 544 ЦК УРСР у редакції, чинній на момент складення заповіту від 15.09.2003, заповідач вправі у будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Судом встановлено, що відповідно до заповіту від 21.05.2003 [PERSON] на випадок смерті заповів [PERSON] належний йому житловий будинок, що знаходиться в селі Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області та все його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, що на день його смерті належатиме йому за законом. Відповідно до наданої представником відповідача копії заповіту 15.09.2003 [PERSON] на випадок смерті заповів [PERSON] належний йому житловий будинок / [ADDRESS] . Відповідно до заповіту від 05.05.2015 (у клопотанні представника відповідача про закриття провадження у справі дата складення заповіту зазначена 15.05.2015) [PERSON] на випадок смерті заповів [PERSON] приватизовану земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,650 га, що знаходиться на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (державний акт ПЛ № 170833, виданий 19.10.2004), [PERSON] заповів земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,660 га, що знаходиться на території Нехворощанської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (державний акт ПЛ № 170832, виданий 19.10.2004) та автомобіль ГАЗ 2410, 1990 року випуску, колір білий, реєстраційний № [NUMBER] . Зі змісту зазначених правочинів вбачається, що об`єктами спадкування за заповітом від 21.05.2003 є житловий будинок, що знаходиться в селі Нехвороща Новосанжарського району Полтавської області та все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, що на день смерті [PERSON] належатиме йому за законом, а спадкоємцем є [PERSON] ; об`єктами спадкування за заповітом від 15.09.2003 є житловий будинок / [ADDRESS] , а спадкоємцем є [PERSON] ; об`єктами спадкування за заповітом від 05.05.2015 є дві земельні ділянки та автомобіль, а спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, складенням нових заповітів змінювались заповідальні розпорядження спадкодавця щодо розподілу спадкового майна, яке було відмінним за обсягом та за об`єктами спадкування. Якщо заповідач складає новий заповіт, який не змінює повністю усі умови попереднього заповіту, попередній заповіт буде вважатися дійсним у тій частині, в якій він не суперечить новому заповіту. З огляду на викладене помилковими є твердження представника відповідача- адвоката Баликової Н.І. щодо скасування заповіту від 21.05.2003 заповітом від 15.09.2009, а також щодо скасування заповіту від 15.09.2009 заповітом від 05.05.2015. За таких обставин відсутні підстави для закриття провадження у справі на підставі 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Враховуючи наведене, на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Водночас, у контексті оцінки доводів сторін суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах "Проніна проти України" (пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів учасників справи, суд вважає, що ключові аргументи доводів сторін отримали достатню оцінку. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволений позовних вимог. З огляду на те, що позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом сплачено судовий збір відповідно до квитанції № 0.0.2138281117.1 від 24.05.2021 в сумі 908 грн, суд вважає за необхідне стягнути в рівних частинах з Нехворощанської сільської ради Полтавського району Полтавської області та [PERSON] на користь [PERSON] сплачений при зверненні до суду судовий збір по 454,00 грн (чотириста п`ятдесят чотири грн) з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved