Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

04.09.2018року [PERSON] звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, в якій просить суд позбавити [PERSON] , 1973року народження (ІПН [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] , 1973 року народження (ІПН [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на її - [PERSON] користь (ІПН [NUMBER] , місце реєстрації [ADDRESS] ) заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 14 939,62 гривень; стягнути з [PERSON] , 1973 року народження (ІПН [NUMBER] , місце реєстрації: [ADDRESS] ) на її - [PERSON] користь (ІПН [NUMBER] , місце реєстрації [ADDRESS] ) пеню (неустойку) по несплаті заборгованості по аліментам у розмірі 4 426,04 гривень; дозволити виїзд [PERSON] , [INFO] за кордон у супроводі матері [PERSON] з моменту винесення рішення та набрання ним законної сили (строк дії дозволу шість місяців) без дозволу [PERSON] . В обґрунтування заявленого позову позивач посилається на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 вересня 2013 року. Від даного шлюбу, як зазначає позивач, у неї з відповідачем народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач вказує, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2017року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2007 року народження у розмірі 1000 гривень щомісяця, починаючи з 05 січня 2017 року до досягнення дитиною повноліття - [INFO]. Комінтерновським (Лиманським) районним ВДВС ГТУЮ в Одеській області, як зазначає позивач, було відкрито виконавче провадження на виконання виконавчого документу по справі № 520/164/17 від 06.06.2017 року, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , 2007 року народження. Позивач вказує, що згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 14.06.2018 року [PERSON] не сплачує аліменти з 05.01.2017 року по грудень 2017 року, у зв`язку з чим, борг складає 11 870,96 гривень, та не сплачує аліменти у повному обсязі з січня 2018 року по червень 2018 року, у зв`язку з чим, борг складає 3 068,66 гривень. Таким чином, як зазначає позивач, утворилась заборгованість по аліментам станом на 14.06.2018 року у розмірі 14 939,62 гривень. Позивач вказує, що за останній рік відповідач - [PERSON] жодного разу не бачив сина, не спробував приїхати до нього і провести з ним час навіть в день його народження, ніякої матеріальної, моральної участі у вихованні сина не приймає. Більш того, при спроби отримати дозвіл на виїзд сина за кордон відповідач - [PERSON] відмовляє, не пояснюючи підстав такої відмови та мотивів. З огляду на вищевикладене, позивач стверджує, що батько дитини - [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку малолітнього сина, не проявляє до нього турботи та уваги, не цікавиться справами дитини та станом його здоров`я, дитина перебуває на її утриманні та матеріальному забезпеченні, вихованням сина також займається лише вона. Також позивач зазначає, що у зв`язку з несплатою аліментів протягом тривалого часу утворилась неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 05.01.2017року по 19.06.2018року включно у розмірі 4 426,04грн. З урахуванням викладеного, [PERSON] звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, стягнення заборгованості та пені по аліментам та надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 19.09.2018року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою[PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав, стягнення заборгованості та пені по аліментам та надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.Призначено підготовче засідання. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 17.10.2018 року було зобов`язано Київську районну адміністрацію Одеської міської ради виготовити висновок про доцільність (або недоцільність) позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . 06.11.2018 року від відповідача - [PERSON] надійшов письмовий відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] у повному обсязі. Так, в обґрунтування наданого відзиву відповідач посилається на те, що до 2017року його син - [PERSON] , [INFO] , проживав по черзі у кожного з батьків по три місяці, так як позивач через кожні три місяці виїжджала за кордон на заробітки. Відповідач вказує, що він піклувався про сина, утримував його на власні кошти, наймав для сина репетиторів, однак з 2017 року по теперішній час позивач не дозволяє йому спілкуватись з сином, навідувати його та навіть наближатись до нього, всі спроби відповідача зустрітись з сином та поспілкуватися закінчувались скандалами. Відповідач зазначає, що за час перебування сина у нього та завдяки його турботі та праці репетиторів, яких він наймав, роботі психолога, зайняття спортом вивели сина на рівень дітей, які навчаються в загальноосвітніх школах та перевів сина у звичайний навчальний заклад, кожен день відвозив та забирав сина з спортивних тренувань, додаткових занять, цікавився та прислухався до його вподобань при виборі напрямків розвитку його індивідуальності. На підставі вищевикладеного, [PERSON] вважає необґрунтованою вимогу позивача про позбавлення його батьківських прав відносно його сина, [PERSON] , [INFO] З позовною вимогою про надання дозволу на виїзд сина закордон [PERSON] не погоджується, оскільки позивач неодноразово висловила свій намір забрати сина на постійне місце проживання до Голландії, і в такому разі він буде повністю позбавлений можливості бачитись та спілкуватись з сином. З позовною вимогою про стягнення з нього заборгованості по аліментам [PERSON] також не згоден, оскільки у червні 2018 року ним повністю було погашено заборгованість. З урахуванням викладеного, [PERSON] просить суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. У підготовчому засіданні 08.04.2019року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 22.05.2019року позивач не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, про поважність причин відсутності суд не повідомила, будь-яких клопотань щодо відкладення розгляду справи або клопотань про розгляд справи за її відсутності не надала. При цьому, суд зазначає, що судові відправлення, які були надіслані на адресу позивача, зазначену у позовній заяві, були повернута поштою із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Відповідно до ч.6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Відповідно до п. 99 постанови КМУ від 05 березня 2009р. №270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату. У разі відсутності адресата до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення. Відповідно до п. 116 розділу «Строк зберігання поштових відправлень, поштових переказів» постанови КМУ від 5 березня 2009 р. N 270 «Про затвердження Правил надання послуг поштового зв`язку», у разі невручення рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через 5 календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причини невручення. З матеріалів справи вбачається, що судові відправлення були повернуті поштою із відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». З пунктів 99 та 116 указаних Правил вбачається, що повернення поштою рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» з зазначенням причини «за закінченням терміну зберігання» можливо тільки у разі, якщо під час доставки поштою його не можна було вручити адресату або його уповноваженому представнику (відправлення не вручене під час доставки), та якщо на вкладене до абонентської скриньки адресата повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення адресат не відреагував - не звернувся на пошту для отримання судової повістки, проте відправлення чекало адресата (зберігалося) на пошті встановлений законом строк, і лише після його спливу було повернуто за зворотною адресою. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання судової повістки позивачем та повернення її до суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» є наслідком свідомого діяння (бездіяльності) позивача щодо їх належного отримання, тобто є власною волею позивача. У даному випадку судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень» усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України «Про доступ до судових рішень» для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень»). Враховуючи наведене, суд зазначає, що позивач не був позбавлений права та можливості ознайомитись та отримати інформацію щодо справи на веб-сторінці офіційного веб-порталу судової влади України за адресою: http://court.gov.ua/. У зв`язку з цим, суд також звертається до практики Європейського суду з прав людини, зокрема mutatis mutandis до висновку ЄСПЛ у рішенні від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п. 41) стосовно того, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч.5 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. Судом також враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Таким чином, неявка позивача, без надання жодних доказів поважності неприбуття у судові засідання, свідчить про зловживання позивачем наданими йому процесуальними правами та порушення строків розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням думки та згоди від подача та його представника, судом в судовому засіданні було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача, оскільки його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору, за наявними в справі матеріалами, з метою дотримання строків розгляду справи, а також з огляду на те, що підготовче провадження по справі, під час якого у відповідності до положень ЦПК України надаються докази, тривало більше семи місяців, за час якого сторони мали можливість надати усі необхідні докази на підтвердження їх посилань та заперечень, заявити відповідні клопотання, на цей час судом закрито, а також з метою вирішення триваючого спору між сторонами по справі. Крім того, суд зазначає, що 08.04.2019 року від представника позивача до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи за його та позивача відсутності. Разом з тим, зазначена заява судом до уваги не приймається, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку. Повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч. 4 ст. 62 ЦПК України). Згідно із ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Відповідно до п. 4, 5, 14, 15 Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2012 № 36, ордер видається адвокатом, адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням та повинен містити обов`язкові реквізити, передбачені цим Положенням. В Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України. Ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Про обмеження правомочності адвоката, встановлені угодою про надання правової допомоги, останній або керівник адвокатського об`єднання (бюро) зобов`язані вказати на звороті ордера. Ордер містить наступні реквізити: серію, порядковий номер ордера; прізвище, ім`я, по батькові або найменування особи, якій надається правова допомога; посилання на договір про надання правової допомоги / доручення органу (установи), уповноважених законом на надання безоплатної правової допомоги, номер (у випадку наявності) та дату цього документа; назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності, відповідно до статті 19 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; прізвище, ім`я, по батькові адвоката, який надає правову допомогу на підставі ордера, номер та дату його свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, найменування органу, який його видав (КДКА відповідного регіону, з 01.01.2013 року радою адвокатів відповідного регіону); номер посвідчення адвоката України, ким та коли воно видане; ким ордер виданий (назву організаційної форми): адвокатом, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально (із зазначенням адреси робочого місця); адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (повне найменування адвокатського бюро / адвокатського об`єднання та його місцезнаходження); адресу робочого місця адвоката, якщо вона відрізняється від адреси місцезнаходження адвокатського бюро / адвокатського об`єднання, яке видає ордер; дату видачі ордера; підпис адвоката, який видав ордер, у разі здійснення ним індивідуальної діяльності (у графі «Адвокат»); підпис адвоката, який правову допомогу, якщо ордер виданий адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням (у графі «Адвокат»); підпис керівника адвокатського бюро / адвокатського об`єднання, відтиск печатки адвокатського бюро / адвокатського об`єднання у випадку, якщо ордер видається адвокатським бюро / адвокатським об`єднанням. Відповідно до п.п.11 п. 161 Розділу XV Перехідних положень КонституціїУкраїни з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", представництво відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 та статті 131-2 цієї Конституції виключно прокурорами або адвокатами у Верховному Суді та судах касаційної інстанції здійснюється з 1 січня 2017 року; у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року; у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року. Отже, з 01 січня 2019 року представництво інтересів в судах як фізичних, так і юридичних осіб може здійснюватися лише із застосуванням вимог про статус адвоката. Аналіз наведених положень законодавства дає підстави для висновку, що, по-перше, повноваження представника позивача, яким є адвокат, повинні бути підтверджені оригіналом ордеру виданого на ведення справи в суді або довіреністю; по-друге, ордер на відміну від довіреності не вказує обсяг повноважень, наданих адвокату. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.10.2018 року у справі № 811/1507/18. Слід також зазначити, що повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання позовної заяви, повинно підтверджуватись окрім довіреності позивача, яка містить домовленість стосовно об`єму наданих представнику повноважень, також і належним чином засвідченою копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю задля підтвердження представництва інтересів позивача саме адвокатом, Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи на підтвердження представництва позивача саме адвокатом, що є вимогою п. 11 Перехідних положень до Конституції України. Водночас, суд вважає, що адвокатом на підтвердження його статусу та обсягу правомочних дій має бути долучено до заяви окрім копії довіреності також копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, оригінал ордеру, виданого на ведення справи в суді, - що є вимогою п. 11 Перехідних положень до Конституції України, чинною з 01.01.2019 року. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. У даному випадку спір не є малозначним, а тому справа не відноситься до категорії малозначних справ у розумінні ч. 6 ст. 19 ЦПК України, у зв`язку з чим, до даних правовідносин застосовуються положення ч. 1 ст. 60 ЦПК України, яка передбачає, що представником у суді може бути адвокат або законний представник. З огляду на вищевикладене, судом встановлено, що заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, подано та підписано особою, яка не надала суду належні документи наявності у представника позивача повноважень адвоката на звернення з відповідною заявою до суду від імені та в інтересах позивача, у зв`язку з чим, вказана заява судом до уваги не приймається. У судовому засіданні 22.05.2019 року відповідач та його представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві. Крім того, у судовому засіданні 22.05.2019 року відповідач заявив суду клопотання про допит його в якості свідка, яке було задоволено судом. У судовому засіданні 22.05.2019 року представник третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради підтримав висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення відповідача, його представника та представника третьої особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як встановлено судом у судовому засіданні, позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу, [INFO] у них народився син - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 14). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.09.2013 року, яке набрало законної сили 24.09.2013 року, шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 09 грудня 2006 року, реєстрація шлюбу зроблена у Відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №1274, було розірвано (а.с. 12). Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 03.05.2017 року, яке набрало законної сили 16.05.2017 року, було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , 2007 року народження у розмірі 1 000,00грн. щомісяця, починаючи з 05 січня 2017 року до досягнення дитиною повноліття - [INFO]. У наданій позовні заяві позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав, оскільки за останній рік [PERSON] жодного разу не бачив сина, не спробував приїхати до нього і провести з ним час, навіть в день його народження, ніякої матеріальної, моральної участі у вихованні сина не приймає. Разом з тим, згідно висновку Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.04.2019 року №451/01-11 щодо доцільності позбавлення батьківських правгр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , Київська районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої дитини [PERSON] . Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] , а також зауважив, що цікавиться справами дитини, станом його здоров`я, розвитком, але не має можливості особисто приймати участь у житті малолітнього, в зв`язку з тим, що колишня дружина та відповідно мати його дитини перешкоджає йому спілкуватися з сином, налаштовує проти нього і робить все це для того, щоб маги можливість забрати дитину до іншої країни, а саме до Голландії, де вона на теперішній чає проживає зі своїм чоловіком. Старший тренер молодіжної збірної Одеської області по боксу "КДЮСШ "Колос" - гр. [PERSON] у відповідному листі від 03.11.2018 року інформує, що з лютого 2016 року до листопада 2016 року малолітній [PERSON] займався боксом . На тренування [PERSON] постійно привозив батько (а.с. 93). З письмових пояснень [PERSON] від 03.11.2018 року вбачається, що у лютому 2016 року, за проханням батька дитини [PERSON] , [PERSON] , з дитиною було проведено тестування на предмет визначення рівня знань. Влітку 2016 року [PERSON] звернувся за порадою відносно вибору школи. [PERSON] завжди прагне к спілкуванню з сином, цікавиться його проблемами та успіхами (а.с. 94). Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов`язки. Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров`я, самоповагу і гідність дитини. Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав. Разом з цим, суду не надано доказів винної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов`язками відповідача відносно малолітнього сина, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу неналежного виконання батьківських обов`язків. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За умовами ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні дані, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, враховуючи висновок Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 05.04.2019 року №451/01-11 пронедоцільність позбавлення батьківських правгр. [PERSON] , [INFO] , у відношенні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Щодо вимог про стягнення заборгованості по сплаті аліментів у розмірі 14 939,62 гривень та пені (неустойки) по несплаті заборгованості по аліментам у розмірі 4 426,04 гривень, суд зазначає наступне. З доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості по аліментам від 14.06.2018року, виконаного старшим державним виконавцем Комінтернівського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області Баловнєвою О.С. вбачається, що заборгованість боржника [PERSON] по аліментам станом на 14.06.2018 року складає 14 939,62 грн. (а.с. 15). Разом з тим, з доданого до відзиву на позов розрахунку заборгованості по аліментах від 18.10.2018 року, виконаного старшим державним виконавцем Комінтернівського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області Баловнєвою О.С. вбачається, що заборгованість боржника [PERSON] по аліментам станом на 01.11.2018 року відсутня (а.с. 86-87). Крім того, відповідач - [PERSON] , будучи допитаним в якості свідка у судовому засіданні 22.05.2019 року, пояснив суду, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась з незалежних від нього причин. Так, відповідач пояснив, що 03.10.2017 року він отримав постанову про відкриття виконавчого провадження, після чого звернувся до Лиманського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області з метою сплати аліментів, однак у виконавчій службі йому повідомили про відсутність реквізитів стягувача - [PERSON] , на які необхідно перераховувати аліменти, та рекомендовано сплатити аліменти частково у розмірі 1000 грн. на реквізити виконавчої служби, для подальшого перерахування стягувачу, що він і зробив. Відповідач пояснив, що приблизно через місяць йому зателефонували з виконавчої служби та запропонували забрати грошові кошти з рахунку виконавчої служби, оскільки стягувач їх не забирає та реквізити для їх перерахування не надає, і лише 27 квітня 2018 року, відповідно до платіжного доручення № 1326, стягувач отримала відповідні кошти. У подальшому, як пояснив відповідач, дізнавшись у виконавчій службі, що попередні кошти перераховані вірно, він у червні 2018 року повністю погасив заборгованість по сплаті аліментів за 2017-2018 роки, і на час звернення позивача [PERSON] до суду з даним позовом заборгованість по сплаті аліментів відсутня. У відповідності до ч. 1 ст. 195 СК України заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається виходячи з фактичного заробітку (доходу), який платник аліментів одержував за час, протягом якого не провадилося їх стягнення, незалежно від того, одержано такий заробіток (дохід) в Україні чи за кордоном. Заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою - підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості (ч.2 ст.195 СК України). Розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом (ч.3 ст.195 СК України). Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Як вбачається із постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018р. у справі № 572/1762/15ц (провадження № 14-37цс18), роз`яснено, що неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. ЇЇ завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти. Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Отже, з урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов`язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом статті 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. З огляду на те, що аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В даному випадку позивачем не надано доказів, які б підтверджували наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів в розмірі 14 939,62 грн. та неустойки (пені) у розмірі 4 426,04 грн. відповідно. Навпаки, заборгованість по сплаті аліментів утворилась з незалежних від відповідача причин, у зв`язку з відсутністю у виконавчої служби реквізитів стягувача, на які необхідно було перераховувати аліменти. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що заборгованість за аліментами виникла не з вини відповідача, що свідчить про відсутність підстав для стягнення пені як штрафної санкції за несплату аліментів. Крім того, з розрахунків заборгованості по аліментах від 18.10.2018 року та від 24.01.2019 року, виконаного старшим державним виконавцем Комінтернівського районного ВДВС ГТУЮ в Одеській області Баловнєвою О.С. вбачається, що заборгованість боржника [PERSON] по аліментам станом відсутня. З урахуванням викладеного, беручи до уваги встановлені судом обставини, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо вимог про надання дозволу на виїзд [PERSON] , [INFO] , за кордон у супроводі матері [PERSON] , з моменту ухвалення рішення та набрання ним законної сили (строк дії дозволу шість місяців), без дозволу та супроводу батька - [PERSON] , суд зазначає наступне. Згідно ч.7 ст.7 СК України - дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст. 150 СК України - батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані поважати дитину. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На підставі належним чином оцінених доказів, судом встановлено, що позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері або особи, що нею уповноважена, не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, не зазначено конкретний проміжок часу таких виїздів, не конкретизовано також причини виїзду та часові проміжки перебування дитини в певній країні, з підтвердженням відповідними доказами. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного суду від 06.09.2018 року по справі № 757/6187/17-ц, від 16.08.2018 року по справі №489/6320/16-ц, від 03.04.2019 року по справі №381/4428/17. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на виїзд за кордон дітей у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. У позовній заяві позивач вказує проміжок часу - шість місяців з моменту ухвалення рішення та набрання ним законної сили, однак не зазначає конкретний період початку та закінчення такого виїзду, а також країни до якої має намір вивезти дитину. Отже, позовна вимога про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька, задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed