Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

20.05.2019 р [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9657 грн 51 коп та грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки за період роботи з 16.01.2007 р по 31.12.2018 р в розмірі 24 313 грн 81 коп. Як вбачається з позовної заяви, з 26.01.2007 р позивачка [PERSON] працювала в приватного підприємця [PERSON] продавцем в кіоску "[INFO]" за адресою [ADDRESS] . 16.01.2019 р трудовий договір було розірвано за згодою сторін. За весь час роботи відповідачка [PERSON] не надавала їй щорічних відпусток, а також не виплачувала грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки, а лише платила мінімальну заробітну плату. Тому просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] належним чином повідомлена про розгляд справи у спрощеному провадженні, не подала суду клопотання про розгляд справи за її участю. В письмовому відзиві відповідачка просить відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачка пропустила трьохмісячний строк звернення до суду за захистом порушеного трудового права, встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП. Крім цього, позивачка самостійно відмовилась від отримання розрахунку при звільненні так як 16 січня 2019 р в останній робочий джень на роботу не вийшла та за власним бажанням отримала розрахункові кошти лише 12.03.2019 року. Тому не вбачає підстав для стягнення з неї заявлених у позові грошових коштів. Просить у задоволенні позову відмовити. В окремій письмовій заяві відповідачка просить застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Дослідивши позовні вимоги, письмові докази, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, у відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 26 січня 2007 року позивачка [PERSON] уклала трудовий договір з відповідачкою ФОП [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , та була прийнята на роботу продавцем в кіоск " [INFO] " , що стверджується трудовим договором між працівником і ФОП [PERSON] № 49 від 26 січня 2007 року (а.с.6) та трудовою книжкою серія [NUMBER] , виданою 16 січня 2019 року [PERSON] (а.с.7). 16 січня 2019 року позивачка була звільнена з роботи за згодою сторін, що стверджується записом у трудовій книжці серія [NUMBER] від 16 січня 2019 року (а.с 7). Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З Акту інспекційного відвідування (невиїзного інспектування) юридичної особи (фізичної особи), яка використовує найману працю, № ХМ 491/328/АВ від 14 лютого 2019 року, складеного Управлінням Держпраці у Хмельницькій області, вбачається, що ФОП [PERSON] не виконується обов`язок здійснювати достовірний облік виконаної працівником роботи; працівнику [PERSON] нараховано заробітну плату за дев`ять робочих днів в сумі 1788,42 грн та грошову компенсацію за невикористану відпустку за 24 календарні дні в сумі 3028,80 грн. Всього нараховано 4817,19 грн, з них проведено законодавчо визначені утримання на суму 940,19 грн та до виплати належить 3877,00 грн. на день проведення інспекційного відвідування (14 лютого 2019 року) ФОП [PERSON] не проведено повний розрахунок по належним коштам із звільненим працівником [PERSON] , що є порушенням вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України щодо виплати всіх сум звільненому працівнику, що належать йому в день звільнення. Означений Акт є доказом вини ФОП [PERSON] у невиплаті належних звільненому працівникові сум та, зокрема, заробітної плати за за дев`ять робочих днів січня 2019 року в розмірі 1788,42 грн та грошову компенсацію за невикористану відпустку за 24 календарні дні за відпрацьований період з 26 січня 2018 року по 16 січня 2019 року.в сумі 3028,80 грн. Проте, з дослідженого Акту інспекційного відвідування Управління Держпраці у Хмельницькій області та з індивідуальної відомості про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, в якій зазначено розмір щомісячного заробітку, що виплачувався відповідачкою - ФОП [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , позивачці [PERSON] за період виконання останньою трудових обов`язків, передбачених трудовим договором №49 від 26.01.2007 року (а.с.29-30), вбачається, що за відпрацьований період з 26.01.2007 року по 26.01.2018 року [PERSON] компенсація за невикористану відпустку не виплачувалась. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки . З проведеного позивачем розрахунку, здійсненого на підставі індивідуальної відомості про застраховану особу в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України, в якій зазначено розмір щомісячного заробітку, що виплачувався відповідачкою - ФОП [PERSON] , ідентифікаційний код [NUMBER] , позивачці [PERSON] за період виконання останньою трудових обов`язків, передбачених трудовим договором №49 від 26.01.2007 року, вбачається, що розмір компенсації за невикористану відпустку позивачці [PERSON] за відпрацьований період з 26.01.2007 року по 26.01.2018 року становить 10 340,90 грн. Вказаний розмір компенсації за невикористану відпустку, належної позивачці, відповідачкою не оспорений. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України про нараховані суми, належні працівникові [PERSON] при звільненні, ФОП [PERSON] письмово повідомила позивачку поштовим відправленням, отриманим позивачкою 12.03.2019 р (а.с.9-10). Відповідачка не довела суду той факт, що вона раніше повідомляла [PERSON] про належні їй до виплати суми та необхідність з`явитися для виплати їй належних при звільненні сум. Твердження відповідачки про те, що позивачка 16 січня 2019 року не з`явилася на роботу, тому з нею не було проведено розрахунок вчасно, суд до уваги не бере, так як з трудової книжки [PERSON] вбачається, що звільнена вона з роботи 16 січня 2019 р на підставі заяви від 16.01.2019 р (а.с.7). Крім цього, неявка працівника на роботу у день звільнення не перешкоджала відповідачці завчасно письмово повідомити про належні їй при звільненні суми та здійснити їх виплату. Сторони в письмових поясненнях визнали, що виплата заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за відпрацьований період з січня 2018 р по січень 2019 р в сумі 3877 грн [PERSON] виплачено 12 березня 2019 року. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від роботодавця суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-79цс14 роз`яснив, що передбачений частиною першою ст. 117 КЗпП обов`язок роботодавця з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає при невиплаті з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. В день звільнення позивачки відповідачкою не було здійснено виплати всіх сум, що належать позивачці від роботодавця, в день звільнення. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" вказаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Позивачем визначено розмір середньомісячного заробітку з моменту звільнення (16.01.2019 р ) по день фактичного розрахунку (12.03.2019 р) з урахуванням вимог Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р., в сумі 9657,51 грн. (а.с.35-36). Означений розрахунок відповідачкою не оспорений. Тому суд знаходить за необхідне позовні вимоги задовольнити частково з урахуванням розрахунку, здійсненого позивачкою 26.06.2019 р (а.с.35-36). Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Тому заява відповідача про застосування до позовних вимог строку позовної давності є безпідставною. Пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Тому, відповідно до ст. 141 ЦПК СУкраїни судовий збір підлоягає стягненню в користь держави з відповідача. На підставі ст. ст. 4-13, 17, 18, 141, 263, 265, 273, 293, 315 ЦПК України, ст.ст. 83, 116, 117 КЗпП України, суд

Outcome: partial