Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

04 липня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що працювала в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача, внаслідок чого захворіла на професійне захворювання. Просила суд стягнути на її користь з ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» 15 000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя та 500,00 грн. витрат на правову допомогу. Представник позивача адвокат [PERSON] за договором про надання правової допомоги - надала суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача ПАТ «ЦГЗК» в судове засідання не зявився. Про дату слухання справи згідно зі ст. 74 ЦПК України повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надав, причину неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надав. На підставі ч.4 ст. 169, ст. ст.224, 225 ЦПК України та наявністю згоди представника позивача, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Рішення суду повинно відповідати вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, про що також зазначено в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі». Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно з висновком МСЕК від 15.06.2011року серія 10 ААА №070571 [PERSON] встановлена стійка втрата професійної працездатності 15% із діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень, з повторним оглядом 01.06.2012року. З 01.07.2012 року висновком МСЕК від 25.06.2012 року серія 10 ААА №076421 [PERSON] безстроково встановлена стійка втрата професійної працездатності 15% із діагнозом хронічне обструктивне захворювання легень. Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, вона втратила своє здоров`я, їй завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що при незначному фізичному навантаженні в неї виникає задишка, слабкість, частий сухий кашель, підвищена пітливість, біль у грудях, періодичне утруднене дихання за типом задухи. Через це зруйнувалися її зв'язки з друзями та погіршилися відносини у сімї, що спричиняє їй душевні страждання. У зв'язку з хворобою вона змушена багато часу проводити у лікарнях, де незадовільні умови для життя, побутові незручності. З того часу по теперішній час позивач вимушена постійно лікуватися, перебувати у лікарнях та приймати велику кількість ліків. З моменту звільнення, з 21.06.2011року позивач у звязку з постійними хворобами ніде не працює. Під час розгляду справи судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач Кравченко Л.В. працювала на підприємстві відповідача 18 років 1 місяць (з 19.04.1993 р. по 21.06.2011 р.) за спеціальністю «Машиніст крана» за списком №1, що підтверджується копією трудової книжки. Позивач здійснювала роботи по керуванню електромостовими кранами, виконувала монтаж, демонтаж технологічного устаткування мостовими крана. При цьому Позивач підпадала під вплив пилу фібро генної дії з концентрацією вище гранично допустимої, що виникав внаслідок недосконалості робочого місця. За виявленим професійним захворюванням у позивача складено акт від 03 червня 2011 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання. Відповідно до акту позивач виконувала роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У п.17 Акту зазначено, що причиною професійного захворювання є праця на протязі 18 років 1 місяця в умовах запиленості повітря робочої зони, концентрації якої перевищували ГДК. Відповідно до п.19 Акту керівництво відповідача під час праці позивача порушили ст.153 КЗпП України, ст.13 Закону України «Про охорону праці». Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату та інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, судом встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємстві відповідача позивач тривалий час працювала, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, загальну слабкість. Через стан здоров`я вона вимушена періодично проходити стаціонарне лікування, їй протипоказана важка праця, несприятливий мікроклімат. Позивач має порушення сну, через що відчуває фізичний дискомфорт, перебуває в знервованому стані, не має можливості вести активний спосіб життя, виконуючи звичну роботу по дому, допомагати родині. Покращення в стані здоров'я не відбувається, захворювання прогресує, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі \~\~позивача знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач потребує забезпечення лікарськими засобами.Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. \~\~ Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови \~\~праці \~\~відповідно \~\~до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством, суд вважає, що спричинена моральна шкода підлягає компенсації. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 10\~000,00 гривень, що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. 01 липня 2016 року між позивачем та адвокатом [PERSON] укладений договір про надання правової допомоги. Згідно з п.3.1 даного договору позивачем сплачено адвокату [PERSON] 500,00 грн. за складання позовної заяви до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя. Сплата 500,00 грн. підтверджується розрахунковою квитанцією серія ААРА №156044. Відповідно до ч.1 ст.79 ЦПК України: судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п.2 ч.3 цієї ж статті: до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У звязку з чим підлягають стягненню і витрати на правову допомогу пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 333 грн. 33 коп. на підставі ст. 88 ЦПК України. Також на підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача \~\~на користь держави судовий збір у сумі 551 гривень 20 копійок.

Outcome: partial