Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-10 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до Малого підприємства «ПМК» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує, що наказом №67 від 14.12.2012 року [PERSON] був прийнятий з 14.12.2012 року на посаду директора Малого підприємства «ПМК» з з окладом згідно штатного розпису в розмірі 1800, 00 грн. Відповідно до наказу №19 від 23 вересня 2014 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням. Таке звільнення позивач вважає, незаконним , оскільки заяви на звільнення він не писав, а про існування наказу йому стало відомо від працівників міліції , куди [PERSON], засновник ПП «ПМК» , подав заяву на нього. Крім того, з наказом про звільнення він не був ознайомлений та свій підпис у ньому не ставив. Заробітна плата позивачу не була нарахована, та не була виплачена , по тій причині, як пояснив бухгалтер, засновник підприємства заборонив виплатити зарплату з метою економії коштів. Таким чином , за період з 01.04.2014 року по 23.09.2014 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 10 800, 00 грн., яка повністю не виплачена. Окрім цього, позивачу не видано трудову книжку із записами про роботу на підприємстві за період з 14.12.2012 року по 23.09.2014 року ні про прийом, ні про його звільнення з займаної посади. Таким чином , затримка видачі трудової книжки становить 8 місяців, що відповідно до закону тягне стягнення заробітної плати за весь період затримки видачі трудової книжки працівнику. Таке стягнення складає 14 100, 00 грн. Позивач зазначає, що крім цього, відповідач заборгував йому кошти по авансових звітах, тобто кошти, які він особисто сплачував на потреби підприємства будучи на посаді директора, на які подав авансові звіти до бухгалтера підприємства. Сума таких не виплачених авансових звітів складає 77 629, 84 грн. В результаті таких неправомірних дій відповідача, позивачу заподіяно моральну шкоду яку він оцінює в суму 10 000, 00 грн. Позивач просить стягнути з відповідача малого підприємства "ПМК" , в його користь , заробітну плату за період з 01.04.2014 року по 23.09.2014 року в сумі 10 800, 00 грн. середній заробіток за час затримки виплати зарплати за період 23.09.2014 року по 15.05.2015 року в сумі 14 100, 00 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000, 00 грн.та просить покласти на відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. 03.07.2015 року заочним рішенням Ковельського міськрайонного суду позов було задоволено частково, стягнено з Малого підприємства "ПМК» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 10 800 (десять тисяч вісімсот) грн., середній заробіток за затримку розрахунку в сумі 14 100 (чотирнадцять тисяч сто) гривень 00 копійок, моральну шкоду в сумі 1500 (одна тисяча п'ятсот) грн та судовий збір в сумі 486 (чотириста вісімдесят шість) грн. 20 коп. в користь держави. 11.04.2016 року Малим підприємством «ПМК» було подано заяву про перегляд заочного рішення з підстав неврахування судом ряду обставин щодо нарахування заробітної плати [PERSON] з поданням відповідних доказів. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 20.05.2016 року згадане заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. В судове засідання позивач [PERSON] повторно не з'явився, хоча неодноразово повідомлявся про час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилась, подаючи суду заяви про відсутність в судових засіданнях з різних підстав. Також представник позивача подала суду заяву про збільшення позовних вимог, в поданій заяві зазначає, що відповідно до наказу №67 від 14.12.2012 року [PERSON] був прийнятий на посаду директора засновником підприємства [PERSON] Про існування наказу №12 від 30.04.2014 року позивач вперше дізнався з матеріалів, які засновник надав суду. Будь-якої заяви від свого імені, будь-якої згоди на так зване переведення позивача на неповний робочий тиждень останній не писав і не надавав, ні в письмовому , ні в усному вигляді. Більше того, при зверненні до суду з позовом про стягнення заробітної плати станом на червень-липень місяці 2015 року, відповідач, який отримав копію позовної заяви з додатками, будь-яких заперечень, в яких би вказав , про існування такого наказу, про переведення позивача на неповний робочий тиждень в 2014 році не надав. Оскільки у позивача із засновниками вже в квітні 2014 року існували напружені відносини з приводу його шахрайських дій щодо позивача, то це дає підстави прийти до висновку, про те, що [PERSON], як наказ, так і табелі обліку робочого часу , фальсифікував за спиною позивача, про що позивачу було невідомо. Позивач вважає, таке переведення його на оплату праці 0,1 тарифної ставки без його письмової на те згоди незаконним. Поскільки позивача було звільнено 23.09.2014 року згідно наказу засновника №19, то вважає, що за період з 30.04.2014 року по 23.09.2014 року в позивача в результаті незаконного переведення на 0,1 ставки, мають бути судом поновлені його умови праці, на яких позивача було прийнято на роботу 14.12.2012 року, тобто з окладом згідно штатного розпису. Просить визнати укладеними за період з 30.04.2014 року по 23.09.2014 року умови праці на посаді директора ПП «ПМК» [PERSON] згідно наказу №67 від 14.12.2012 року з оплатою праці згідно штатного розпису, а переведення на робочий тиждень з окладом 0,1 розміру тарифної ставки незаконним, як таке, що здійснене без згоди працівника. Представник відповідача - Малого підприємства «ПМК» Матвійчук О.М. в судове засідання не з'явилась, попередньо подала суду заяву в якій просить розгляд справи проводити у її відсутності, за наявними у справі доказами. А також подала заперечення на позов зі збільшеними позовними вимогами, з якого вбачається, що підприємство до 30.04.2014 року не працювало. Згідно Наказу №12 від 30.04.2014 року «Про переведення на неповний робочий день» вирішено перевести директора [PERSON] на неповний робочий день з оплатою праці 0,1 тарифної ставки з 01 травня 2014 року. Згідно затвердженого штатного розкладу на 2014 рік від 08 квітня 2014 року оклад директора становить 1700, 00 грн. Таким чином , заробітна плата директора підприємства з 01 травня складала 170, 00 грн. Згідно довідки про доходи за останні шість місяців, станом на 01 вересня 2014 року заборгованість складала 765, 02 грн. [PERSON] був звільнений 23.09.2014 року , за вересень йому нарахована заробітна плата в розмірі 164, 20 грн. Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 929, 22 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплат в період з 23.09.2014 року по 15.05.2015 року, відповідач зазначає, що розмір заробітної плати позивача за останні 2 місяці становить 212, 50 грн. Період за який позивач просить стягнути середній заробіток складає 7 місяців і 13 робочих днів. Розрахунок вартості одного робочого дня становить : 212, 50 грн. (заробітна плата) : 22 ( середня кількість робочих днів) = 9,60 грн. Таким чином сума виплат складає ( 212, 50 грн. х 7 місяців) + (9,60х13) = 1 487,50 грн.+124,80 грн.= 1612,30 грн. Отже, МП «ПМК» заборгувало позивачу виплати щодо заробітної плати в розмірі 929, 22 грн. та середній заробіток за час затримки виплат в розмірі 1612,30 грн., що разом становить 2 541, 52 грн. Щодо позовних вимог в частині моральної шкоди повністю заперечують. Крім того, відповідач, зазначає, що до звільнення з підприємства позивач працював на посаді директора, а також виконував управлінські функції. Відповідно до наказів , які містяться в матеріалах справи, саме позивач видавав та підписував наказ про застосування неповного робочого тижня щодо працівників і щодо відповідно до самого себе. Крім того, підписуючи табелі робочого часу та відомості про нарахування заробітних плат, також містяться в матеріалах справи, із зазначенням розміру свого окладу, директор підприємства самостійно для себе визначив розмір заробітної плати та, відповідно , погодився з самим розміром. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо застосування керівником або роботодавцем чи створення ним загрози застосування негативних заходів впливу до позивача (звільнення, примушування до звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності, переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) у зв'язку з повідомленням ним або членом його сім'ї про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. 2. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. 3. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Як вбачаєьться з наданих стооронами письмових доказів , [PERSON], працював директором ПМ «ПМК» з 14.12.2012 року, що стверджується наказом №67 засновника ПМ « ПМК» [PERSON] від 14.12.2012 року. Як вбачається із записів трудової книжки [PERSON] звільнено з посади директора на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Як передбачено ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Позивач просить стягнути з відповідача в його користь заробітну плату за період з 01.04.2014 року по 23.09.2014 року в сумі 10 800, 00 грн. Згідно ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд вважає, що позивач у встановленому законом порядку звернувся в суд за захистом порушених своїх прав, надав докази про роботу на МП "ПМК" , і нарахування йому за цю роботу заробітної плати. Однак,відповідач ці докази спростував вказавши, що з березня 2014 року був виданий наказ про тимчасове призупинення діяльності підприємства від 25.12.2013 року, яким було призупинено діяльність МП « ПМК» даний наказ був виданий позивачем з яким він був ознайомлений, оплата праці проводилась за фактично відпрацьований робочий час. Згідно табелів робочого часу та довідки про доходи протягом березня -вересня 2014 року позивач працював неповний робочий час, був звільнений 23.09.2014 року, йому була нарахована заробітна плата за травень -серпень 2014 року 765,02 грн. та за вересень -164, 20 грн. Отже, загальна сума заборгованості по заробітній платі становить 929, 22 грн. Тому, вимога позивача стягнути з відповідача малого підприємства "ПМК" , в його користь заробітну плату за період з 01.04.2014 року по 23.09.2014 року в сумі 10 800,00 грн. підлягає до задоволення частково в сумі 929,22 грн. Суд вважає, належними та допустимими доказами надані відповідачем копії документів - наказу , довідки про доходи, табелів робочого часу. Позивач в судове засідання не з'явився, та пояснень з цього приводу не дав. Посилання представника позивача на те, що даних документів він не бачив та не підписував, вони є сфальсифікованими, належним чином не спростовані, хоча як вбачається з заяви представника позивача з цього приводу ними подавалась заява в органи поліції. Відповідно до ст.116 Кодексу Законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] був звільнений з роботи з 23.09.2014 року, що стверджується наказом №19 засновника МП «ПМК» [PERSON] від 23.09.2014 року. Відповідач не надав доказів, що провів з позивачем повний розрахунок. Згідно ст.117 ч.1 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство , установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач просить стягнути з відповідача МП "ПМК" в його користь середній заробіток за час затримки виплати зарплати за період вісім місяців в сумі 14 100, 00 грн. Із наданих суду доказів вбачається, що позивач [PERSON] пропрацював на підприємстві відповідача з грудня 2012 року по 23 вересня 2014 року і його середній заробіток за відпрацьований період складає 1700, 00 грн. Постановою Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено порядок обчислення середньої заробітної плати у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати. Розділом 2 даної Постанови вказується , що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідачем вказується, що згідно Постанови Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата становить 212,50 грн. Однак, суд вважає, що згідно п.4 Постанови Кабінету Міністрів від 08.02.1995 року №100 « Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середній заробіток рахується за повний робочий час. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку з 23.09.2014 року за вісім місяців становить 13 600, 00 грн. Суд виходячи із положень ст.117 КЗпП України прийшов до висновку, що вимога позивача [PERSON] про стягнення заробітку за час затримки розрахунку за період вісім місяців з 23.09.2014 року підлягає до задоволення частково в сумі 13 600, 00 грн. Позивачем заявлено вимогу до МП "ПМК" про стягнення в його користь моральної шкоди, яку він оцінив в 10 000,00 грн. Моральну шкоду позивач [PERSON] обґрунтував тим, що в результаті неправомірних дій відповідача йому спричинено моральну шкоду. В даний час він не працює , намагається отримати свої зароблені кошти, однак відповідач відмовився надати йому навіть документи про розрахунок зарплати та довідку про те, що кошти невиплачені. Такі дії відповідача спричинили йому душевні страждання, а в даний час ще приниження тим , що він має в правоохоронних органах писати пояснення, а в суді випрошувати свою заробітну плату. Згідно ст. 237 - 1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що своїми діями відповідач порушив законні права позивача [PERSON], що призвели до його моральних страждань і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Разом з тим, суд виходячи із засад розумності, поміркованості і справедливості, враховуючи характер та обсяг моральних страждань прийшов до висновку, що розмір відшкодування відповідачем МП "ПМК" позивачу [PERSON] моральної шкоди слід визначити в сумі 500,00 грн. , яку слід стягнути з МП "ПМК" в користь [PERSON] Щодо вимог позивача про визнання укладеним за період з 30.04.2014 року по 23.09.2014 року умови праці на посаді директора ПП «ПМК» [PERSON] згідно наказу №67 від 14.12.2012 року з оплатою праці згідно штатного розпису, та переведення на робочий тиждень з окладом 0,1 розміру тарифної ставки незаконним, як таке, що здійснене без згоди працівника то суд вважає їх не підлягаючими до задоволення, оскільки як зазначалось вище позивачем не надано доказів щодо фіктивності наданих відповідачем документів - наказу, довідки про доходи, табелів робочого часу. Враховуючи те, що дана цивільна справа розглядається тривалий період, в позивача було достатньо часу для встановлення фіктивності даних документів в тому числі і шляхом звернення до правооохоронних органів. Разом з тим, у випадку встановлення фальшивості документів наданих відповідачем, відповідно до ст.361 ЦПК України позивач має право звернутись з заявою про перегляд даного рішення в зв'язку з нововиявленими обставинами.

Outcome: partial