Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до Гощанського районного суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. Позивач посилається на те, що 27 жовтня 2014 року, між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00518. 27 жовтня 2014 року, позивачем було перераховано для лізингодавця 25000 грн. що підтверджується квитанцією банку від 27.10.14 р. №1569.174.1. Відповідно до договору фінансового лізингу №01/14-00518, предметом лізингу мав бути транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.), а саме трактор "МТЗ 82" (пункт 1.1 договору). Згідно п. 1.3 даного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором. На момент укладення договору лізингодавець запевняв, що тільки позивачем буде внесено відповідний платіж і предмет лізингу буде передано у користування. Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості Предмету лізингу) та комісії за передачу Предмету Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу). 18 листопада 2014 року, позивачем було отримано повідомлення про те, що договір розірвано, однак відповідно до ст. 10 п.10.11 договору позивачу відмовлено у поверненні сплаченого внеску на суму 25000 грн., що він вважає є неправомірним. 26 листопада позивачем на адресу відповідача було направлено лист-звернення про повернення йому авансового платежу, однак ніякої відповіді позивач так і не отримав. 27 листопада 2014 року, позивачем було отримано повідомлення від МВС України в Рівненській області про те, що його заяву зареєстровано в журналі Єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинення кримінального правопорушення та інші події Гощанського РВ УМВС України в Рівненській області за №2527. 01 грудня 2014 року листом за №53/2-7843 позивача було повідомлено про те, що ситуація яка склалася підпадає під сферу цивільно-правових відносин, для вирішення яких потрібно звернутися до суду. На підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати недійсним договір фінансового лізингу №01/14-00518, укладений 27 жовтня 2014 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізинговою компанією «Автофінанс» та стягнути на його користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингової компанії «Автофінанс» грошові кошти в сумі 25000 (двадцять п'ять тисяч) грн. В судовому засіданні позивач підтвердив обставини викладені в позові, позов підтримав повністю з підстав, викладених у ньому, просить його задовольнити. В судове засідання представник відповідача не з'явився, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, оцінюючи докази, досліджені в судовому засіданні, вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. Правовідносини сторін врегулювані ст.ст. 4-11, 15, 16, 22, 202- 216, 220, 227, 236, 509-510, 525, 526, 530, 610-612, 614, 615, 617, 626, 628, 655-665, 759-786 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його не виконанням або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Крім цього, відповідно до п.5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Відповідно до ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 27 жовтня 2014 року, між позивачем та ТзОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00518. 27 жовтня 2014 року, позивачем було перераховано для лізингодавця 25000 грн. що підтверджується квитанцією банку від 27.10.14. №1569.174.1. Відповідно до договору фінансового лізингу № 01/14-00518, предметом лізингу є транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.), а саме трактор "МТЗ 82" (пункт 1.1 договору). Згідно п. 1.3 даного договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та умовах, передбачених цим договором. Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10% від вартості Предмету лізингу) та комісії за передачу Предмету Лізингу ( 3% від вартості Предмета Лізингу ). Згідно листа № 106 від 18.11.2014 року, ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» повідомила позивача про те, що договір розірвано, однак відповідно до ст. 10 п.10.11 договору, позивачу відмовлено у поверненні сплаченого внеску на суму 25000 грн. Згідно листа Гощанського РВ УМВС України в Рівненській області 01 грудня 2014 року №53/2-7843, [PERSON] повідомили про, що ситуація, яка склалася, підпадає під сферу цивільно-правових відносин, та рекомендували звернутися до суду. В ч.1 ст. 628 ЦК України зазначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із змісту оспорюваного Договору видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення договорів лізингу. Як видно із договору, умови Договору та Додатки до нього доступно та зрозуміло передбачають повну інформації про умови лізингу, вартість трактора та призначення платежів. Позивач підписав Договір, що свідчить про його обізнаність про умови лізингу, про вартість трактора та про платежі. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив. Судом не встановлено, і позивач не подав доказів про те, що ця інформація не була йому надана перед укладенням договору. Таким чином, позов в частині визнання договору недійсним задоволенню не підлягає. В частині стягнення коштів, сплачених на рахунок відповідача, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Звернення позивача до відповідача із заявою про повернення авансового платежу є фактично відмовою від придбання трактора. За положеннями ст. 17 Закону України «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Згідно з вимогами ст. 21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Отже, без попередньої сплати [PERSON] на рахунок відповідача авансового платежу - сплати комісії за організацію, у сумі 25000 грн. договір між сторонами не був би укладений. Таким чином, позивач правомірно відмовився від Договору, надіславши заяву відповідачу, оскільки виявив, що умови Договору не задовольняють його як споживача. А тому, він має право на стягнення з надавача послуг коштів, які сплачені позивачем. Виходячи з наведеного, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь коштів у сумі 25000 грн. Також, згідно зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. На підставі наведеного та

Outcome: partial