Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач 18 листопада 2016 р. (а.с.2) звернувся до суду з позовом, в якому після зміни підстави позову (а.с.168-170) просив стягнути з відповідачки на свою користь безпідставно збережені кошти в розмірі 119 044, 27 грн., які не були сплачені у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою площею 935 м2 під належним відповідачці на праві власності об`єктом нерухомості за адресою: [ADDRESS] .за період з 01 квітня 2011 р. по 01 квітня 2016 р.. Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримала, дала пояснення, аналогічні викладеному у позові та у письмових запереченнях на заяви відповідачки (а.с.199-201, 238-239, 268-269). Представник відповідачки у судовому засіданні позов не визнала суду дала пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях проти позову (а.с.69-76, 100-112, 133-134, 157-167, 174-177, 216-220, 222-231, 257-261, ). Заявила про застосування позовної давності (а.с.98-99). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 07 лютого 2008 р. відповідачка набула право власності на нежиле приміщення за адресою: [ADDRESS] загальною площею 918 м2 (а.с.77-80), розташоване на земельній ділянці, право власності якою чи право користування у відповідачці відсутнє. У зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно до відповідача перейшла земельна ділянка, яка знаходиться під забудовою. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з такого. Перехід прав на земельну ділянку, пов`язаний з переходом права на будинок, будівлю або споруду, регламентується Земельним кодексом України. Так, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (частина друга статті 120 Земельного кодексу України). Набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, є підставою припинення права користування земельною ділянкою у попереднього землекористувача (пункт "е" частини першої статті 141 цього Кодексу). За змістом глави 15 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. Частина перша статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини першої статті 96 Земельного кодексу України). Право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права (стаття 125 Земельного кодексу України). Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування відповідачкою земельною ділянкою під належною їй нерухомістю та наявності договірних правовідносин попереднім власником будівлі, зокрема укладення відповідних договорів оренди з Лисичанською міською радою та державної реєстрації такого права, а отже, при укладенні договору купівлі-продажу нерухомості право користування земельною ділянкою, якого не існувало у продавця на момент укладення договорів купівлі-продажу, до набувача не перейшло. Таким чином, відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України." Але, згідно з абзацом 3 частини першої статті 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, зокрема, комунальної власності. Крім того, згідно з абзацом 1 пункту 289.1 Податкового кодексу України для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (частина друга статті 20 Закону України "Про оцінку земель"). Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України. Згідно з частинами 1-4 статті 791 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв). Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до частини 2 статті 20 та частини 3 статті 23 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Позивачем не надано витяги із технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки, якою на думку позивача користується відповідачка. Таким чином, враховуючи що: - земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] .за період з 01 квітня 2011 р. по 01 квітня 2016 р. не була сформована як об`єкт права, оскільки вона не мала ані визначених меж, ані кадастрового номера, інформація про неї не занесена до Державного земельного кадастру; - витяг з нормативно-грошової оцінки позивачем не надано, оскільки земельна ділянка не була сформована як об`єкт права оренди підстави для задоволення позову відсутні. Разом з цим, суд не приймає заперечення представника відповідача щодо звільнення відповідачки від сплати за користування земельною ділянкою на підставі ст.6 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 № 1669 в редакції до внесення змін Законом України від 17 травня 2016 року № 1365-VIII, яка мала наступний зміст: «Під час проведення антитерористичної операції звільнити суб`єктів господарювання, які здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, від сплати за користування земельними ділянками державної та комунальної власності». Однак від сплати за користування земельною ділянкою комунальної власності звільняються суб`єкти господарювання, а відповідачка у спірних правовідносинах виступає як звичайна фізична особа. Не погоджується суд і з твердженням щодо відсутності у представника позивача права на заміну підстави позову (представником відповідача помилково вказується, що позивач здійснив заміну предмета позову, бо представник позивача замінив саме підставу - життєві обставини, які на його думку обґрунтовують позовні вимоги. Предмет позову при цьому залишився тим самим - грошові кошти). Так, заява про заміну підстави позову від 12 грудня 2017 р. (далі заява від 12.12.2017 р.) була того ж дня отримана головуючим у справі (а.с.168-170). Згідно діючої на той момент редакції ст.32 ч.2 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач мав право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа 30 березня 2018 р. була передана на розгляд новому складу суду, який на підставі абз.2 ч.12 ст.33 ЦПК України повторно розпочав розгляд справи по суті 22 серпня 2018 р. (а.с.237, 271). У цей час право на заміну предмета позову згідно ч.3 ст.49 ЦПК України позивач мав тільки до закінчення підготовчого засідання. Суд вважає, що оскільки ч.3 ст.49 ЦПК України у діючій редакції звужує права позивача на заміну підстави позову, обмеживши це право виключно стадією підготовчого засідання, відповідно до ст.3 ч.4 ЦПК України положення ч.3 ст.49 ЦПК України не мають зворотної дії в часі щодо права представника позивача для подачі заяви про заміну підстави позову. При цьому суд у складі на час прийняття заяви від 12.12.2017 р. не приймав рішення про відмову у прийнятті, залишенні без розгляду, повернення тощо цієї заяви. Так само представник позивача не відмовлявся від неї після зміни складу суду і до початку повторного розгляду справи по суті. Таким чином, на час повторного розгляду справи по суті заява від 12.12.2017 р. підлягала розгляду, бо була подана представником позивача до початку цього розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed