Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-27 00:00:00

14.03.2017 року до Любашівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява [PERSON], в особі представника за довіреністю [PERSON], до [PERSON], третьої особи: служби у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації в м. Києві про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька, у супроводі матері. В своїй позовній заяві позивачка вказує, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], який було розірвано 22 вересня 2009 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER]. На даний момент шлюб між сторонами розірвано, від шлюбу вони - колишнє подружжя мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає з матір»ю. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, про що свідчать копії квитанцій про оплату товарів та послуг, які додаються. З часу розірвання шлюбу відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком дитини не цікавиться, матеріально її не забезпечує. Станом на день розгляду справи відповідач аліменти не сплачує. Окрім того, відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачу у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема, відповідач відмовляється надати, у передбаченому законодавством України порядку, дозвіл на виїзд сина за кордон для відпочинку, оздоровлення та розвитку. Відповідача неодноразово було запрошено до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Загоруйко А.Ю., для вчинення дій, що направлені на надання згоди про виїзд дитини за кордон у супроводі матері. Однак, відповідач безпідставно відмовився надавати таку згоду. Водночас, дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких, за рекомендаціями лікарів, необхідне періодичне перебування дитини на морі. Також, [PERSON] професійно займається танцями у дитячій хореографічній школі, тому виникає необхідність перетину кордону України та відвідування інших країн, що сприятиме професійному розвитку дитини. Виїзд дитини за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини та добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості. Позивачка, її чоловік та діти є громадянами України, працевлаштовані, намірів виїхати на постійне місце проживання за кордон не мають та дій для цього не вживали. Мають можливість відпочивати за кордоном, у цілях фізичного та духовного, професійного розвитку малолітнього [PERSON], [INFO]. Позивачка вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам малолітнього та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток її особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви про надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, вважає позовні вимоги необґрунтованими. Крім того, вказував, що даний позов уже був предметом розгляду в суді , рішення вступило в законну силу. У своїх письмових запереченнях проти позовної зазначає, що не заперечує проти виїзду дитини за кордон із зазначенням чітко визначених країн прямування. Не заперечує той факт, що дійсно на пропозицію позивачки надати дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон він раніше не погоджувався, так як йому чиняться перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином. Вважає, що для [PERSON] питання виїзду за кордон, яке вона порушує у позовній заяві є способом маніпуляції задля задоволення власних амбіцій та інтересів. В судовому засіданні заявив, що він не відмовлявся і не відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітнього сина за кордон. Зазначав про порушення його прав на участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника служби у справах дітей та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства в інтересах дитини. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню у повному обсязі, з огляду на таке. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 22 вересня 2009 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], з якого вбачається, що батьками малолітнього [PERSON] є [PERSON] та [PERSON](а.с.7). Як вбачається з довідки медичної установи, висновку ЛКК дитина хворіє, у зв'язку із чим виникає необхідність лікування за кордоном, переважно у субтропічному кліматі (а.с.30, 67). На підтвердження обставин, що відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд малолітньої дитини за кордон свідчать копії запрошень зі зворотними повідомленнями (а.с. 17-20). Окрім того, відповідач власноруч, у своїх письмових запереченнях проти позовної заяви зазначав, що його неодноразово було запрошено на зустріч у нотаріуса для надання згоди на виїзд дитини за кордон. Згідно висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (а.м.65), в інтересах дитини, необхідно надати дозвіл на тимчасові поїздки за кордон за межі України, до країн: Республіка Болгарія, Об'єднані Арабські Емірати, Республіка Кіпр, Республіка Хорватія, Держава Ізраїль, Республіка Куба, Сполучене Королівство Великої Британії, Грузія та країни Шенгенської зони) [PERSON], [INFO] у супроводі матері, з метою відпочинку, оздоровлення , розвитку, розширення кругозору, без згоди та супроводу батька - [PERSON] - до досягнення дитиною 16 річного віку, тобто до [INFO] із чітко визначеними термінами повернення дитини в Україну ( а.с.65-66). Суд не приймає до уваги клопотання відповідача (а.с.45) закрити провадження по справі з посиланням на те, що по даному спору вже є рішення Любашівського районного суду відповідача, оскільки в даному випадку змінилися підстави для подачі даного позову до суду. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За змістом ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Положеннями ст. 10, 11 ЦПК України, роз'ясненнями, наданими у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі", встановлено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Натомість, у якості спростування таких обставин, відповідачем не долучено до матеріалів справи жодних належних та допустимих доказів, а всі його заперечення проти позовної заяви є голослівними та будуються на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 155 Сімейного кодексу України передбачено, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно ч.1 ст. 12 цього Закону на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до п.3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Проаналізувавши вищезазначені норм, суд приходить до висновку, що обов'язок зазначення країни прямування та проміжку часу перебування у певній країні встановлена лише для нотаріально посвідченої згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, позаяк, такі вимоги не ставляться до рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. ст. 3, 6 Конвенції " Про права дитини ", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Досліджені у судовому засіданні обставини переконливо свідчать про те, що такі тимчасові багаторазові виїзди за кордон будуть спряти духовному, моральному розвитку малолітнього [PERSON], який професійно займається у хореографічній школі, сприятиме його оздоровленню, який є хворобливою дитиною та потребує відпочинку у насиченому йодом, морському кліматі. Доводи відповідача про задоволення власних амбіцій [PERSON], шляхом звернення із такою позовною заявою не знайшли свого підтвердження у ході розгляду цивільної справи, оскільки копія її закордонного паспорта з відмітками про візування, що по часовим проміжкам співпадає з договором про перебування малолітнього [PERSON] переконливо свідчить, про те, що вона має необхідність відпочивати і перетинати кордон сама, без малолітньої дитини. Окрім того, жодними доказами не підтверджені посилання відповідача на те, що йому чиняться перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, оскільки, жодних доказів таким усним поясненням надано не було, документально не підтверджено. Що стосується позовних вимог [PERSON] про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів, то слід зазначити, що така необхідність є похідною від вимоги про надання дозволу на тимчасові виїзди за межі України, а тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved