Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

11.10.2017 року позивач пред'явив позов до ТОВ "Лізингова компанія "Еталон", відповідно до якого просить визнати недійсним договір фінансового лізингу, укладений між сторонами та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом стягнення з відповідача коштів, переданих позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу у розмірі 50000,00 гривень та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 25000,00 гривень. В обґрунтування позову наведено наступне. 16.08.2017 року сторони уклали договір фінансового лізингу №005450, відповідно до якого відповідач зобов'язався придбати у власність автомобіль марки «[PERSON] Степвей» та передати його у користування позивачу з подальшим викупом. Позивач натомість зобов'язувався сплачувати відповідачу лізингові платежі. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 50000,00 гривень. Після підписання договору та оплати внеску позивачу її примірник договору не видали, пояснивши, що видадуть через декілька днів, оскільки на договорі слід поставити печатку, що може свідчити про підроблення договору. Не отримавши предмета договору позивач звернулася до відповідача з вимогою про повернення коштів. Однак, їй повідомили, що кошти поверненню не підлягають. Зазначений договір є нікчемним оскільки мав бути посвідчений нотаріально. Також є підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним, оскільки він вчинений з використанням несправедливих умов та нечесної підприємницької практики. Крім того, договір містить умови, що ставлять позивача у невигідне становище, у порівнянні з відповідачем. Неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у 25000,00 гривень. Зазначена моральна шкода полягає у душевних хвилюваннях, повязаних з необхідністю вжиття заходів для повернення своїх коштів та порушенні звичайного ритму життя. Позивач та її представник позивача у судовому засіданні позов підтримали, надали суду додаткові пояснення, відповідно до яких зазначили наступне. Щодо аналогічних договорів укладених з відповідачем відкрито низку кримінальних проваджень за кваліфікацією шахрайство. У постанові ВС України від 16.12.2016 року закріплена правова позиція щодо визначення «несправедливих умов договору» та необхідності нотаріального посвідчення договору лізингу. Підстав для відступлення від правової позиції немає. Також сторона позивача подала заперечення на зустрічний позов відповідача, посилаючись на наступне. Позивач не підписувала заяву про відмову від нотаріального посвідчення договору лізингу. Зазначена заява оформлена на фірмовому бланку відповідача, хоча відповідач стверджує, що написана вона позивачем. Та навіть якщо б така заява дійсно була підписана позивачем, вона не дає права відступати від вимог законодавства. Положення про нотаріальне посвідчення договору стосується лише договору фінансового лізингу. Суд може визнати договір дійсним, лише якщо це відповідає волі сторін договору, а позивач договору не визнає. Представник відповідача в судове засідання не зявився, подав заперечення на позов та зустрічний позов, відповідно до яких зазначив наступне. Для здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу ліцензія відповідачу не потрібна, оскільки він за своїм правовим статусом не є фінансовою установою. Договір фінансового лізингу не підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки до договорів лізингу застосовуються положення про договори найму (оренди) лише у тому випадку, якщо положеннями про договір лізингу не врегульовано певні правовідносини. Договір не містить несправедливих умов та не створює дисбалансу між правами та обов'язками позивача та правами та обов'язками відповідача, оскільки у договорі немає положень, що суперечать законодавству, позивач була ознайомлена з усіма умовами договору. Підставою для стягнення моральної шкоди не може бути саме лише задоволення позовних вимог. Позивач не підтверджує жодним чином ні розміру ні факту завдання моральної шкоди. Крім того, на договорі є підпис позивача, яка на момент підписання була ознайомлена з усіма істотними умовами договору. Позивач вчинила дії спрямовані на виконання договору, а саме сплатила 50000,00 гривень, згідно з умовами договору. Від нотаріального посвідчення договору позивач ухилилася, про що свідчить її заява від 16.08.2017 року. Враховуючи наведене відповідач просить визнати договір фінансового лізингу дійсним. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Судом встановлено, що сторони 16.08.2017 року уклали договір фінансового лізингу №005450. Відповідно до умов додатку 1 до цього договору вартість предмета лізингу становить 500000,00 гривень; курс долара США 25,60 гривень; авансовий платіж 250000,00 гривень (50 % вартості предмета лізингу); щомісячний платіж 20833,33 гривень; комісія за організацію 50000,00 гривень (10 % вартості предмета лізингу); комісія за передачу 15000,00 гривень (3 % вартості предмета лізингу). На виконання договору позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 50000,00 гривень, що стверджується квитанцією від 16.08.2017 року №QS98562001. Згідно з умовами договору комісія за організацію це одноразова плата, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, моніторинг, систематизацію, аналіз даних, отриманих від офіційних дилерів по всій території України, супроводження договору протягом всього строку його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що пов'язаніз його виконанням, у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання. Відповідно до пунктів 4.3.6. та 12.12. договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу з причин, які не залежать від волі лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу сплачені кошти за вирахуванням 20% штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію у такому випадку поверненню не підлягає. Згідно із частиною другою статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" за договором фінансового лізингу лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї статті у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Проаналізувавши зміст договору, суд установив, що за невиконання своїх зобовязань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду всю суму сплаченого адміністративного платежу, а також штраф у розмірі 20% від суми сплачених авансових платежів. Відповідно до частини другої статті 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім того, з огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобовязань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України. Відповідно до пункту 5.4. лізингодавець зберігає за собою право збільшувати вартість предмета лізингу до моменту його замовлення, що обтяжує лізингоодержувача та покладає на нього додатковий обовязок компенсувати різницю та сплатити збільшений розмір комісії. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу. На момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Відповідно до договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (статті 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то такі умови договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Крім того, статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті комісія за організацію не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Суду не надано доказів співмірності розміру комісії за організацію з проведеною відповідачем роботою згідно умов договору, яка в розумінні статті 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Суд не бере до уваги заяву від 16.08.2017 року щодо відмови від нотаріального посвідчення договору, оскільки така за своїм змістом суперечить положення ЦК України. Відповідно до ст.386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Внаслідок укладення договору фінансового лізингу з порушенням вимог законодавства з власності позивача вибули кошти у розмірі 50000,00 гривень. У звязку з такими діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних хвилюваннях, повязаних з необхідністю вжиття заходів для повернення своїх коштів та порушенні звичайного ритму життя. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень, яка є достатньою компенсацією понесених нею душевних хвилювань. Що стосується зустрічного позову, суд приходить до висновку, що у задоволенні такого слід відмовити з огляду на наступне. Умови укладеного договору фінансового лізингу є несправедливими в розумінні Закону України «Про захист прав споживача». При укладенні договору позивачу про це не було відомо. Позивач вчинила дії спрямовані на виконання договору будучи юридично необізнаною у правовій природі взятих на себе зобовязань. Від нотаріального посвідчення договору позивач не ухилялася, а просто не знала, що такий підлягає нотаріальному посвідченню. Визнати договір дійсним відповідно до ст. 220 ЦК України суд може лише за умови, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, однак, позивач зазначений факт заперечує. Оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд не вважає за доцільне відступити від правової позиції ВС України оскільки така є мотивованою та приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити.

Outcome: approved