Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ "Ізі Кредит" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала у відповідача на посаді менеджера з надання кредитів. 03.03.2014 року на підставі наказу відповідача [PERSON] була звільнена у зв"язку із закінченням строку трудового договору. У зв"язку із порушенням відповідачем трудового законодавства позивачка звернулася до суду за захистом своїх трудових прав. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2015 року їй було відмовлено у задоволенні позовних вимог до ТОВ "Ізі Кредит" про стягнення середнього заробітку та повернення трудової книжки. Але у подальшому рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.04.2015 року позовні вимоги [PERSON] були частково задоволені, стягнуто з Товариства на її користь заробітну плату у розмірі 195, 24 грн., середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 32019, 36 грн. з урахуванням податку та всіх обов"язкових платежів та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн. 14.05.2015 року Оболонським районним судом м. Києва був виданий виконавчий лист, який було пред"явлено до виконання. 08.07.2015 року на рахунок позивачки відповідачем було перераховано грошові кошти у розмірі 33214, 60 грн. з призначенням платежу - виплата по виконавчому листу, що свідчить про те, що відповідач виплатив заборгованість лише 08.07.2015 року. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з ТОВ "Ізі Кредит" на її користь середню заробітну плату за час затримки у виплаті заробітної плати, починаючи з 04.03.2014 року по 07.08.2015 року включно, а також моральну шкоду у розмірі 10000, 00 грн. У судовому засіданні позивачка неодноразово подавала заяви про уточнення позовних вимог, відповідно до останньої заяви просила суд стягнути з ТОВ "Ізі Кредит" на її користь середню заробітну плату за час затримки у виплаті заробітної плати за період з 04.02.2015 року по 07.07.2015 року у розмірі 20109, 72 грн. та моральну шкоду у розмірі 5000, 00 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що позивачка вже заявляла аналогічні вимоги і по них було прийнято судове рішення. Крім того, виплата позивачці була здійснена відразу після пред"явлення виконавчого листа до виконання. А тому представник відповідача вважає, що підстав для стягнення середнього заробітку та моральної шкоди немає, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у ТОВ "Ізі Кредит" на посаді менеджера з надання кредитів, що підтверджується трудовим договором від 02.09.2013 року (а.с. 11-14). 03.03.2014 року на підставі наказу позивачка [PERSON] була звільнена з посади менеджера з надання кредитів у зв"язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 16). У зв"язку із допущеними відповідачем порушеннями трудового законодавства [PERSON] звернулася до суду із відповідним позовом. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17.02.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с. 17-21). Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21.04.2015 року задоволено апеляційну скаргу позивачки, рішення Оболонського районного суду м. Києва скасовано, постановлено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, стягнуто з ТОВ "Ізі Кредит" на користь [PERSON] заробітну плату у розмірі 195, 24 грн., середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 32019, 36 грн. з урахуванням податку та всіх обов"язкових платежів та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1000, 00 грн. (а.с. 22-25) 14.05.2015 року Оболонським районним судом м. Києва видано виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду м. Києва (а.с. 26-27). 15.06.2015 року постановою державного виконавця Відділу Державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження про примусове виконання виконавчого листа (а.с. 28-29). 08.07.2015 року на рахунок позивачки [PERSON], відкритий в ПАТ "УкрСиббанк", відповідачем було перераховано грошові кошти у розмірі 33214, 60 грн. з призначенням платежу - виплата по виконавчому листу, що підтверджується банківською випискою (а.с.30). У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.02.2015 року по 07.07.2015 року включно у розмірі 20109, 72 грн., вказуючи період, який не був предметом розгляду в Оболонському районному суді м. Києва та Апеляційному суді м. Києва. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцять календарних днів. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Закон України "Про виконавче провадження" визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24.12.1999 року передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв"язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Як встановлено при розгляді справи, 03.03.2014 року позивачку [PERSON] було звільнено з посади менеджера з надання кредитів і при звільненні з нею не був проведений розрахунок. Заборгованість з заробітної плати відповідач сплатив на рахунок позивачки лише 08.07.2015 року, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. Як встановлено при розгляді справи, відповідачем не було здійснено своєчасно, у передбачені законом строки, розрахунок з позивачкою після її звільнення, хоча Товариство мало таку можливість, а тому суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] у цій частині і з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.02.2015 року по 07.07.2015 року включно у розмірі 20109, 72 грн. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс13, яка є обов"язковою для застосування судами. Також слід зазначити, що судом не приймаються до уваги заперечення представника відповідача щодо між сторонами був наявний спір щодо належних позивачці при звільненні сум і тому позивач здійснив виплату лише після набрання рішенням суду законної сили, що не є порушенням вимог діючого законодавства, оскільки дані заперечення повністю спростовуються дослідженими судом доказами, а також правової позицією, зазначеною вище. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв′язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Але у судовому засіданні позивачкою не було доведено той факт, що вона зазнала будь-яких моральних страждань внаслідок невиплати їй середнього заробітку за час затримки розрахунку саме у період з 04.02.2015 року по 07.07.2015 року, а тому суд вважає, що у задоволенні даних позовних вимог повинно бути відмовлено. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial