Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] з урахуванням заяви про зміну предмету позову звернулась до суду з позовом до АТ «Альфа-Банк», Державного реєстратора Тарасенка І.М. Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» про скасування рішення державного реєстратора Тарасенка І.М. Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» про державну реєстрацію та припинити право власності АТ «Альфа банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 1771118280000). Стягнення з відповідачів судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31 липня 2008 року між позивачем та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» був укладений договір кредиту № 2706/0708/71-483. В якості забезпечення виконання зобов`язань, 31 липня 2008 року між банком та позичальником було укладено іпотечний договір № 2706/0708/71-483 посвідчений приватним нотаріусом Голубничою О.В. відповідно до якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, що належить іпотекодавцю, а саме: квартиру [ADDRESS] . В подальшому, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «дельта Банк» та ПАТ «Альфа-банк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 21 лютого 2019 року згідно відомостей Реєстру власника вище вказаної квартири було змінено на АТ «Альфа-банк» на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Позивач вважає таке рішення протиправним та має бути скасоване з таких підстав. Так, на адресу позивача не надходило жодних повідомлень від банку. Крім того, на час винесення оскаржуваного рішення, на дані правовідносини поширювалась дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Також позивач в своєму позові посилається на відсутність укладеного договору про задоволенні вимог іпотекодержателя, а також, державним реєстратором під час внесення відомостей права власності за АТ «Альфа-банк» було відкрито два розділи в Державному реєстрі, що є порушення норм закону. Представник АТ «Альфа-банк» та державний реєстратор Тарасенко І.М. ухвалу про відкриття провадження від 15 серпня 2019 року та позовну заяву з додатками отримали, однак у встановлені ст. 176 ЦПК України строки відзив не подали. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням заяви про зміну предмету позову підтримала в повному обсязі та просила її задовольнити. Представник АТ «Альфа-Банк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні. В поданих письмових поясненнях представник вказав, що позивачем не вірно обрано спосіб захист цивільних прав та зазначив, що державний реєстратор в даній справі не може бути відповідачем, оскільки останній вчиняє дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього або з особами, які вирішили, що їх права порушені діями держаного реєстратора. Ухвалою суду від 15 серпня 2019 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. Ухвалами суду від 25 листопада 2019 року та 06 лютого 2020 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволеною Витребувано у Державного реєстратора Тарасенка Ігоря Миколайовича Комунального підприємства «Реєстраційне Бюро» належним чином завірені матеріали реєстраційної справи, щодо оформлення та реєстрації права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 15 червня 2020 року клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у Департаменту з питань державної реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) належним чином завірені матеріали справи щодо оформлення та реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , проведені державним реєстратором Тарасенком Ігорем Миколайовичем КП «Реєстраційне бюро». 17 липня 2020 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову. 24 липня 2020 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшли копії документів реєстраційної справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 26 листопада 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача АТ «Альфа-Банк», вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. З пояснень та матеріалів справи , що 17 лютого 2012 року позивач уклала шлюб з [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 31 липня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений Договір кредиту № 2706/0708/71-483 відповідно до якого ВАТ «Сведбанк» надав позичальнику грошові кошти в сумі 69 000,00 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних строком повернення кредиту до 31.07.2038 року. В забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором 31 липня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» укладено Іпотечний договір №2706/0708/71-483-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2421, предметом якого є квартира [ADDRESS] , яка належала позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого того ж дня - 31 липня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за реєстровим № 2417. 18 серпня 2009 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено Договір про внесення змін та доповнень №1 та №2 до Кредитного договору № 2706/0708/71-483 від 31 липня 2008 року, якими було внесено ряд змін, в тому числі була збільшена відсоткова ставка за обслуговування кредиту до 12,89 %. Як зазначає позивач в своєму позові, 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. Дана обставина не заперечувалась представником відповідача АТ «Альфа-Банк». Як убачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29 липня 2019 року, державним реєстратором Тарасенко І.М. Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» м. Київ винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 45645698 від 21 лютого 2019 р., відповідно якого право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за АТ «Альфа-Банк», код ЄДРПОУ 23494714, дата державної реєстрації 06 лютого 2019 р., номер запису про право власності 30404220. При цьому підставами виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 2420, виданий 31 липня 2008, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Голубнича О.В.; повідомлення, серія та номер: 52043-34, виданий 20 червня 2018. Видавник: АТ «Альфа-банк»; повідомлення, серія та номер: 93705-34, виданий, 22 жовтня 2018, видавник: АТ «Альфа-Банк». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Відповідно до п. 12 Договору іпотеки, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволенні вимог іпотекодержателя: за рішенням суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 даного пункту Договору іпотеки. В силу положень розділу 12 Договору іпотеки, сторони визначили порядок позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки і погодили, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; отримання Іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні Іпотекодавця, згідно з яким Іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку») За змістом положень частини 1 та 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку») Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п`ятої Цивільного кодексу України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень» Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволенню судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Водночас, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»). Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі №6-1851цс15 та від 14.09.2016 року у справі № 6-1219 цс16, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для застосування судами України. Виходячи з умов Договору іпотеки, сторони погодили, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Тобто, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, при реєстрації прав власності на таке майно, правовстановлюючим документом повинен бути договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на предмет іпотеки було зареєстровано приватним нотаріусом на підставі Договору іпотеки, а не на підставі вищезгаданого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що на момент проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] як на предмет іпотеки в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, у приватного нотаріуса був відсутній Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, що в свою чергу є порушення розділу 12 Договору іпотеки. В той же час, відповідачем не було надано до суду доказів або будь яких пояснень на спростування даної обставини. Частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що однією з підстав припинення іпотеки є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, а згідно з частиною першою статті 33 цього Закону підставою звернення стягнення на предмет іпотеки є невиконання або неналежне виконання боржником основного зобов`язання. Аналіз положень статей 17, 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку» дає підстави зробити висновок про те, що згода іпотекодавця на передачу належного йому нерухомого майна у власність іншої особи (іпотекодержателя) не є беззастережною, а залежить від ряду умов, а саме: чинності іпотеки, невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності чинного правочину щодо реєстрації права власності іпотекодержателя на це майно. Як визначено нормою частини 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. З копії матеріалів реєстраційної справи № 1771118280000 убачається, що представником АТ «Альфа-Банк» державному реєстратору Тарасенко І.М, серед іншого, подавались заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 лютого 2019 р., , договір про внесення змін та доповнень №2 до кредитного договору № 2706/0708/71-483 від 31 липня 2008 року, іпотечний договір, повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням від 22.10.2018 р. та 20.06.2018 р., за результатами розгляду яких державним реєстратором отримані відомості із бази даних про реєстрацію заяв та запитів Державного реєстру речових прав, інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно та 21 лютого 2019 р. прийняте рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45645698 квартири [ADDRESS] за суб`єктом АТ «Альфа-Банк». Разом з тим, суд враховує наступні обставини. 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду, об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно/об`єкт незавершеного житлового будівництва/майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або; - таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки) споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини четвертої статті 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону «Про іпотеку»). Отже, Закон «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження. З огляду на викладене, квартира площею 59,30 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , яка використовується позивачем як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за АТ «Альфа-Банк» як забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору від 31 липня 2008 року, укладеного в іноземній валюті. Отже, у державного реєстратора Тарасенка І.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказане нерухоме майно, у зв`язку з чим суду доведено протиправність рішення державного реєстратора Тарасенка І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 21 лютого 2019 року, індексний номер 45645698, та реєстрації 21 лютого 2019 року за АТ «Укрсоцбанк» права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 59,30кв.м. Аналогічний висновок щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18. Щодо пред`явлення позову також і до державного реєстратора КП «Реєстраційнен бюро» м. Києва Тарасенка І.М. суд зазначає наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 №915/127/18 зазначено, що у разі, коли суд установить, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та немає встановлених законом підстав для відмови у державній реєстрації права), це не є перешкодою для задоволення позову про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача. Тому за позовом про скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права відповідачем є не суб`єкт державної реєстрації прав, а особа, щодо права якої здійснено такий запис. Отже, якщо позивач не був заявником стосовно оскаржених ним реєстраційних дій, які були вчинені за заявою іншої особи, такий спір є спором про цивільне право незалежно від того, чи здійснено державну реєстрацію прав на нерухоме майно з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства. У даному випадку державний реєстратор Тарасенком О.І. КП «Реєстраційне бюро», приймаючи оспорюване рішення, не мав правовідносин саме з позивачем. Відтак, суд вважає, що даний спір має розглядатися як спір, що пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача, як іпотекодавця спірного нерухомого майна, іншою особою, за якою зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна, щодо якого внесено зміни до реєстру. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням наведеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме в частині позовних вимог до відповідача АТ «Альфа-Банк». За змістом пункту 1 частини 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції (яка діє на час ухвалення судового рішення у даній справі), на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). За викладених обставин, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, враховуючи норми чинного законодавства на час вирішення спору у сфері державної реєстрації, суд приходить до висновку, що для реального захисту та відновлення порушених прав позивача необхідно скасувати рішення державного реєстратора Тарасенка І.М. Комунального підприємства «Реєстраційне бюро» від 21 лютого 2019 про державну реєстрацію (з відкриттям розділу), індексний номер: 45645698 та припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] (номер запису про право власності 1771118280000). В іншій частині позовних вимог слід відмовити. З урахуванням наведеного суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з АТ «Альфа-Банк» на користь [PERSON] підлягає стягненню сплачений позивачем судовий збір в дохід держави у розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial