Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою 12 серпня 2019 року, в якій просить суд: стягнути з ПрАТ «Фірма «Криворіжбудмеханізація» База механізація №3 на його користь 208 650 грн. 00 коп.\~в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я (без урахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів); стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на його користь 50 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я (без урахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів). Пред`явлені вимоги позивач мотивував тим, що він працюючи в шкідливих умовах праці з 16 червня 1986 року по 28 червня 1993 року, на посаді машиніста крана БМ-3 АТ «Фірми «Криворіжбудмеханізація», отримав професійне захворювання радилокупатію шийну і попереково-крижову, вираженим статико-динамічними порушеннями і стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді деф.атрозу колінних суглобів ПФ першого ст. 21 червня 2007 року було проведено розслідування та складено акт розслідування професійного захворювання за формою П-4. Згідно п. 16 зазначеного акту, причиною виникнення професійного захворювання являється тривала робота, пов`язана з фізичним перевантаженням і несприятливим мікрокліматом на БМ-3 АТ «Фірми «Криворіжбудмеханізація», що гранично перебільшували граничні показники нахилів тулуба і маси вантажу, що піднімалась та переміщувалась. Перевищення саме цих показників, у сукупності, спричинило розвинення у позивача професійного захворювання. Висновком МСЕК від 04 липня 2007 року позивачу [PERSON] вперше було встановлено 50% втрати працездатності та потребу у проведенні медичного та реабілітаційного лікування. Позивач зазначає, що професійне захворювання виникло з вини керівництва АТ «Фірми «Криворіжбудмеханіхація», яке не забезпечувало належні та безпечні умови праці, та порушило вимоги ст.. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці». Через втрату здоров`я позивачу доводиться значний час витрачати на перебування у лікарні на обстеженнях та лікуванні, у зв`язку з цим він не має можливості працювати та забезпечувати свою сім`ю всім необхідним та достойним рівнем життя. У зв`язку з вказаним професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв`язки позивача, який позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Задля підтримання задовільного стану здоров`я позивачу доводиться купувати медикаменти, здійснювати поїздки до місця оздоровчого призначення, на що йому необхідно витрачати значні додаткові кошти. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, що негативно позначається на його душевному та фізичному станах та доводять факт завдання моральної шкоди внаслідок отримання професійного захворювання та стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивач був застрахованою особою, то, відповідно до ст.ст.21, 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» має право відшкодування моральної шкоди за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Постановою Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області позивачу були призначені щомісячні страхові виплати та одноразова допомога, однак моральну школу у зв`язку з отриманням професійного захворювання позивачу не відшкодовано. Оскільки ушкодження здоров`я отримано під час виконання трудових обов`язків, то заподіяна моральна шкода випливає з трудових правовідносин і має відшкодовуватись роботодавцем, яким не створив безпечних умов праці. Оцінюючи розмір завданої моральної шкоди позивач виходив з огляду на ступінь втрати працездатності, а також розмір мінімальної заробітної плати, який визначений Законом України «Про державний бюджет на 2019 рік», враховуючи глибину, характер та тривалість душевних страждань, переживань, істотних недоотриманих благ внаслідок втрати працездатності та отриманого професійного захворювання і визначив в сумі 208 650 грн. (з розрахунку: 4173 грн. * 50 мінімальних заробітних плат), яку просить стягнути з відповідача на свою користь. Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 серпня 2019 року (а.с.22) позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження. Ухвалою Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 серпня 2020 року (а.с.167-168) матеріали цивільної справи передано до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області для розгляду за підсудністю. Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року, позов прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, представник відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області Железняк В.В. подав 04 жовтня 2019 року відзив на позовну заяву, вважаючи вимоги [PERSON] безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Свої заперечення мотивув наступним. Дійсно, [PERSON] працював з 1986 по 1993 рік машиністом крана БМ-3 ПАТ «Фірма «Криворіжбудмеханізація». Під час виконання трудових обов`язків він отримав професійне захворювання «радикулопатія». Висновком МСЕК 04 липня 2007 року первинно йому було встановлено 50% втрати працездатності. За цих обставин позивач вважає, що має право на відшкодування їй моральної шкоди саме за рахунок Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. При цьому, представник відповідача вказує, що в рамках спірних правовідносин Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області не є належним відповідачем. Так, відповідно до п.27 ст.77 Закону України від 20 грудня 2005 року №3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік», п.22 ст.71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік», дію норм Закону України від 23 грудня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві …», які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону України від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Згідно з п.2 ч.44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» до Закону України від 23 вересня 1999 року у п.3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» після абзацу третього доповнено новим абзацом «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року». Представник вважає, що закріплений у ст.58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта. Представник вважає, що оскільки законодавством України припинено обов`язок Фонду відшкодовувати моральну шкоду потерпілим незалежно від дати настання страхового випадку, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди з Фонду. Вважає, що належним відповідачем повинен бути підприємство-роботодавець. Не погоджуючись\~з позовними\~вимогами представник\~відповідача ПрАТ\~«Фірма «КБМ»\~ Грузинський\~В.П.\~подав до\~суду відзив\~на позовну\~заяву шляхом\~направлення поштової\~кореспонденції 05\~листопада 2019\~року (отримано\~21\~листопада 2019\~року),\~позовні вимоги\~вважав безпідставними,\~необґрунтованими та\~такими,\~що не\~підлягають задоволенню.\~Свої заперечення\~мотивував наступним. Дійсно, [PERSON] \~за висновком МСЕК від 04 липня 2007 року вперше було встановлено 50% втрати працездатності та потребу в проведенні медичного та реабілітаційного лікування. В акті розслідування ф. П-4 від 21 липня 2007 року вказано, проведено розслідування випадку хронічного захворювання (отруєння) радилукопатія шийна і попереково крижова з вираженим статико-динамічним порушенням і стійким больовим синдромом, нейродистрофія у вигляді деф.артрозу коліносуглобув ПФ першого ст. Висновок про наявність шкідливих умов праці містить наступне: умови та характер умов праці відносяться до класу 3.1 (важка 1 ступеню) згідно доповнення Інгулецької рай. СЄС №2/2-229 від 12 липня 2006 року інформаційної довідки про умови праці [PERSON] підготовленої Інгулецьким рай. СЄС №2/2-480 від 21 квітня 2006 року. Професійне захворювання виникло з наступних обставин: працюючи машиністом крану в УМЗ-2 ПрАТ «Фірма «КБМ» з 16 червня 1986 року до 28 червня 1993 року виконував роботи по експлуатації кранів по гусеничному ходу. Крім того проводив технічне обслуговування кранів (звільнення агрегатів від бруду, зміна деталей доступних без розбірки), а також ремонт кранів (зміна траків, тросів та ін.) при цьому характеризувалися важкою фізичною працею пов`язаною з вимушеною робочою позою під час керування ним, а ремонтні роботи разовим підніманням вантажів масою більш допустимої. Посилюючим шкідливим фактором був неспритний мікроклімат на робочому місці. Однак працюючи в попередні роки свого трудового стажу машиністом крану на НКГЗК (з 20 січня 1972 року по 01 квітня 1976 року) [PERSON] згідно доповнення Інгулецької рай. СЄС №2/2-229 від 12 серпня 2006 року до інформаційної довідки про його умови праці № 2/2-480 від 21 квітня 2006 року, також виконував роботи, які характеризуються важкою фізичною працею і несприятливим мікрокліматом. Крім того, з моменту працевлаштування та до моменту звільнення з роботи в АТ «Фірма «КБМ», позивач був в повній мірі обізнаний про умови праці. Можливі шкідливі фактори. А також з урахуванням минулої трудової діяльності позивача та можливі впливи на його здоров`я. Представник відповідача зазначає, що саме на позивача покладається доведення факту завдання моральної шкоди та її розміру, посилання позивача на невчинення відповідачем заходів щодо забезпечення належних та безпечних умов праці, а також душевні страждання та фізичний біль, не є доведеними та не підтвердженні жодними доказами, а отже, є безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача вказує, що наданий позивачем розрахунок моральної шкоди є жодним чином необґрунтованим, без зазначення порядку формування такої суми, що є надмірно великою, не відповідає принципам розумності та справедливості. А отже, на думку представник відповідача, не подання позивачем достатніх доказів, що вказували б на причинно-наслідковий зв`язок між його трудовою діяльністю на АТ «Фірма «КБМ», незабезпечення роботодавцем безпечних умов праці, недодержання приписів Закону України «Про охорону праці» та спричинення виникнення у позивача хронічного професійного захворювання вбачається безпідставність його вимог про стягнення моральної шкоди саме на адресу АТ «Фірма «КБМ». Відповіді на відзив із обґрунтуванням своїх заперечень проти доводів, наведених представниками відповідачів, позивач [PERSON] не подавав, додаткового часу для цього не потребував. Згідно з позицією позивача [PERSON] пред`явлені позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні з підстав, викладених в позові. Представник відповідача УВД ФССУ Бершадська Л.С. заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві. Представник ПрАТ «Фірма «КБМ» Зеркін А.С. в судове засідання не з`явився, в черговий раз від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак, суд вважає, що таким чином представник відповідача сприяє затягування розгляду справи, а отже, суд не приймає надане клопотання до уваги, та вважає за необхідне прийняти рішення у справі за відсутності зазначеного представника відповідача, з метою дотримання розумних строків розгляду справи враховуючи що в матеріалах справи наявний відзив представника відповідача ПрАТ «Фірма «КБМ». З урахуванням позиції сторін та поданих ними заяв, суд вважає за можливе розгляд справи проводити в письмовому провадженні без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами. Заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись. Суд, дослідивши письмові докази по справі, враховуючи позицію сторін, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, а відповідачами визнано, що позивач [PERSON] працював на БМ - 3 АТ «Фірма «КБМ» на посаді машиніста крана, з 16 червня 1986 року по 28 червня 1993 року, в умовах впливу шкідливих факторів 7 років, а в загальному його трудовий стаж складає 31 рік 8 місяців. Вказані обставини також підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці, виданій на ім`я [PERSON] (а.с.13-20). Відповідно до акта розслідування хронічного професійного захворювання форми П-4 №31/2004 від 21 червня 2007 року (а.с.8-9), ДУ «Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини» [PERSON] встановлено професійне захворювання: радикулопатія шийна і попереково крижова з вираженим статико - динамічним порушенням і стійким больовим синдромом, нейродистрофією у вигляді деф.артрозу колінних суглобів ПФ першого ст. Згідно з п.16 акта розслідування професійного захворювання від 21 червня 2007 року, професійне захворювання виникло через тривалий стаж роботи позивача машиністом крана в УМ-3 АТ фірма «Криворіжбудмеханізація» з 16 червня 1986 року до 28 червня 1993 року, виконання роботи по експлуатації кранів на гусеничному ходу. Крім того проведення технічного обслуговування кранів ( звільнення агрегатів від бруду, заміна деталей доступних без розбірки), а також здійснення ремонту кранів ( заміна траків, тросів та інше). При цьому виконувані роботи внаслідок конструктивної недосконалості крана характеризувалися важкою фізичною працею пов`язаною з вимушеною робочою позою під час керування ним, а ремонті роботи разовим підніманням вантажів масою більш допустимої. Посилюючим шкідливим фактором був несприятливий мікроклімат на робочому місці. В пункті 17 акта зазначено, що професійне захворювання отримано позивачем внаслідок важкої праці, несприятливого мікроклімату, а також зазначено рівень фізичного перевантаження, робоча поза, маса вантажу що піднімається і переміщується (при виконанні ремонтних робіт), мікрокліматичні умови. Зазначено, що важкість праці відноситься до ІІІ кл. 1-2ст. шкідливості. Висновком МСЕК №020050 від 04 липня 2007 року за результатами первинного огляду [PERSON] присвоєно ІІІ групу інвалідності та визначено з 08 травня 2007 року втрату працездатності 50% безстроково у зв`язку з професійним захворюванням (а.с.10). Так, ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду по захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України встановлюють, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року. Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34). З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відтак, спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача [PERSON] з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 04 липня 2007 року. Частинами 1, 3 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення висновком МСЕК від 04 липня 2007 року [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст.21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до ст.13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у ст.14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до абз.4 ст.1, підпункту «е» п.1 ч.1 ст.21, ч.3 ст.34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу 4 статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено ч.3 ст.34 Закону №1105-XIV, що передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Пунктом 2 частини 44 розділу 2 Закону України «Про Державний бюджет на 2008 рік та внесення змін до деяких законодавчих актів України» пункт 3 розділу ХІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату непрацездатності» доповнено абзацом: «відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року». Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності 01 січня 2015 року. Відповідно до ч.8 ст.36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України. Проте, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ст.5 ЦК України). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду з моменту набрання чинності Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Беручи до уваги той факт, що висновок МСЕК про встановлення [PERSON] 50% втрати працездатності від 04 липня 2007 року, тому відповідно до вищезазначеного судом встановлено, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області є не належним відповідачем в зазначеній справі, оскільки позивачем жодним чином не доведено та не обґрунтовано порушення Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в особі Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, прав позивача. Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19). Як вбачається з матеріалів справи, на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням обов`язок відшкодування моральної шкоди покладався саме на роботодавця з вини якого заподіяно цю шкоду. Згідно\~статті 153 Кодексу законів про працю України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1\~ст.13 Закону України «Про охорону праці»\~роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.\~\~\~\~\~\~ Стаття 173 КЗпП України\~закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог\~ст. 153 КЗпП України\~та\~ст. 13 Закону України "Про охорону праці"\~та настанням у позивача [PERSON] негативних наслідків - втрати професійної працездатності встановленої первинно з 04 липня 2007 року - 50%, безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності\~\~у\~\~позивача моральної шкоди,\~\~відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та\~\~його працею на БМ-3 АТ «Фірма «КБМ»,\~оскільки пунктом 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21 червня 2007 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного характеру захворювання стала в тому числі його праця з 16 червня 1986 року по 28 червня 1993 року машиністом крана. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи відповідачем ПрАП «Фірма «КБМ» не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року\~встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною\~законом № 3988-VI\~(3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1\~ст. 237-1 КЗпП України\~передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1\~ст. 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1168 ЦК України\~моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Судом встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу [PERSON] заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004\~року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж\~рішення\~ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до\~ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень\~ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини БМ-3 АТ «Фірма «КБМ», внаслідок конструктивної недосконалості крана, що характеризувалися важкою фізичною працею пов`язаною в вимушеною робочою позою під час керування зазначеним краном, а ремонтні роботи разовим підніманням вантажів массою більшою допустимої, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3\~ст. 23 ЦК України\~передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ані ж достатнім Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про\~\~розмір\~\~відшкодування\~\~спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я,\~\~вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті.\~\~\~\~ Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен призводити до його збагачення за рахунок відповідача. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 04 липня 2007 року 50% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили.\~Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві - відповідача в шкідливих умовах праці, що склала 7 років при загальному стажі роботи в шкідливих умовах - 11 років 2 місяці, тобто враховує факт роботи позивача в шкідливих умовах на інших підприємствах, вказаних в акті розслідування хронічного професійного захворювання позивача. За даних обставин, доведеність факту стійкої втрати професійної працездатності [PERSON] на 50% при первинному огляді МСЕК та встановлення стійкої втрати ним працездатності безстроково з присвоєнням ІІІ групи інвалідності з точки зору погіршення здоров`я, зміни життєвого укладу, що вимагає додаткових зусиль для організації життя, необхідності періодичного проходження лікування (свідченням чому є виписні епікризи), приводять суд до переконання поза розумним сумнівом про наявність моральної шкоди, а відтак спростовують доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем факту заподіяння такої шкоди. Відповідно до ст.ст.16, 23 ЦК України, відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п.4.1 рішення Конституційного Суду України № 1-9/2004 від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров`я тощо. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд враховує тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці на підприємстві 7 років, глибину фізичних та моральних страждань позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності та визнання особою з інвалідністю ІІІ групи безстроково, що свідчить про неможливість відновлення попереднього фізичного стану та безумовно тягне за собою незворотність змін у буденному житті позивача. Так, як слідує з наявної в матеріалах справи медичної документації, на чому також акцентував увагу представник позивача в обґрунтування пред`явлених вимог, після втрати працездатності у позивача змінилися умови життя. Позивач періодично проходить лікування у зв`язку з професійними захворюваннями, постійно відчуває психологічний дискомфорт, фізичний біль, незважаючи на постійні курси лікування, які дають тимчасове полегшення її стану, однак відновлення її стану здоров`я неможливе. Виходячи з цих обставин, засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, суд приходить до висновку, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди дещо завищений, а тому визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, у вигляді одноразового відшкодування в сумі 150\~000 грн. Наведені позивачем у позові розрахунки розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01 січня 2020 року та оцінки її в 50 місячних розмірів мінімальної заробітної плати з огляду на ступінь втрати працездатності, суд вважає помилковими, оскільки при вирішенні даного питання слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами та доповненнями), з урахуванням обставин та критеріїв, зазначених в ч.3 ст.23 ЦК України, адже визначення моральної шкоди не підпадає під будь-які математичні розрахунки, застосування яких в даному випадку взагалі є недоцільним та некоректним. Компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Щодо проведення оподаткування моральної шкоди, завданої позивачеві ушкодженням здоров`я, присудженої судом до відшкодування, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі Закон №466) внесено зміни до п.п.164.2.14 «а» ст.164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23 травня 2020 року). Так,\~відповідно до\~п.п.164.2.14\~«а» ст.164\~ПК України\~(з\~урахування змін,\~внесених Законом\~№466),\~до загального\~місячного (річного)\~оподаткування доходу\~платника податків\~включається дохід\~у вигляді\~неустойки (штрафів,\~пені),\~відшкодування матеріальної\~або немайнової\~(моральної)\~шкоди,\~крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що з 23 травня 2020 року суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків [PERSON] внаслідок заподіяння йому шкоди здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає за необхідне зазначити, що розмір моральної шкоди у 150 000 грн. як такої, що заподіяна позивачеві внаслідок ушкодження його здоров`я, необхідно стягнути з ПрАТ «Фірма «Криворіжбудмеханізація» база механізація №3 \~без урахування утримання з нього обов`язкових податків і зборів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», та характер позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я, визначеної у грошовому вимірі, яка є майновою. У зв`язку з цим суд вважає за необхідне судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. стягнути з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в дохід держави до спеціального фонду Державного бюджету України (з розрахунку: 1% від суми моральної шкоди, присудженої до стягнення, але не менше 1500 грн. 00 коп.).

Outcome: partial