Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-03 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача у якому просить визнати недійсним пункт 1 кредитного договору від 27 червня 2018 року № 501039760, укладеного між сторонами; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок сплачених позивачем платежів у виді комісії в рахунок інших обов`язкових платежів за цим договором. В обґрунтування позову покликається на те, що умови оспорюваного пункту кредитного договору містять положення про сплату позичальником щомісячної плати (комісії) за обслуговування кредитної заборгованості в терміни та в розмірах, визначених пунктом договору "Графік щомісячних платежів за кредитним договором". Вважає таку умову несправедливою в силу Закону України "Про захист прав споживачів", адже її наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача. Наводить аргументи про те, що не можливо встановити за які саме послуги, що надаються відповідачем позивачу останній сплачує комісію. Разом із тим, вважає що сплачує її за обслуговування кредиту банком, що не відповідає вимогам справедливості передбачених ст. ст. 11, 18 вищезазначеного Закону. Просить визнати кредитний договір у зазначеній частині недійсним у відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів". Разом із тим, посилається на п. 3.6 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеною у справі № 695/3474/17. Відповідачем не подано відзив на позов, який би містить заперечення на нього. 18 січня 2021 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 24 березня 2021 року ухвалою суду продовжено строк підготовчого провадження терміном на тридцять днів. 22 квітня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження. 04 червня 2021 року позивач звернувся до суду із заявою про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю та просить такі задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце судового засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив на позовну заяву, а відтак, враховуючи що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи та враховуючи наявність умов передбачених ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу, яка внесена до протоколу судового засідання, про заочний розгляд справи з дотриманням вимог, встановлених ст. 281 Цивільного процесуального кодексу України. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд установив, 27 червня 2018 року між сторонами укладено кредитний договір № 501039760. Банк зобов`язався надати споживчий кредиту у розмірі 57450,00 грн із сплатою 16,99 відсотків за його користування. Термін користування кредитом 48 місяців. Відповідно до додатку № 1 до угоди про надання кредиту № 501039760 від 27 червня 2018 року зазначено супутні витрати позичальника у вигляді комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,25 %. Саме цю умову кредитування позивач просить визнати недійсною. З огляду на паспорт споживчого кредиту (інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит), в ньому визначені основні умови кредитування. Паспорт споживчого кредиту підписав позивач 27 червня 2018 року, а отже, підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, виходячи з обраних ним умов кредитування. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, Кодекс) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 цього Кодексу Частиною істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладанням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з частинами першою - третьої, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 Кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає про те, що при укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення правочину [PERSON] не заявляв додаткових вимог щодо умов оспорюваного договору та в подальшому виконував його умови. При цьому, позичальнику було надано інформацію щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, графіку погашення кредиту та умов кредитування, на підтвердження чого свідчить оспорюваний договір та паспорт споживчого кредиту від 27 червня 2018 року. Отже, умови кредитного договору були доведені позичальнику у письмовому вигляді та містяться у тексті самого договору кредиту, позичальник з такими умовами був ознайомлений та погодився з ними, про що свідчить його підпис та подальше виконання його умов. Враховуючи встановлене вище, суд прийшов до переконання про те, що посилання позивача на несправедливі умови кредитного договору в частині сплати комісії за обслуговування кредитної заборгованості та їх невідповідності принципу добросовісності, що є наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків на шкоду споживача, спростовуються змістом кредитного договору та не узгоджуються з матеріалами справи. Разом зі тим, суд зазначає, що позивач не був позбавлена можливості відповідно до пункту 7 паспорта споживача кредиту, що узгоджується з положеннями ст. 15 Закону України "Про споживче кредитування" та ч. 6 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" відмовитися від договору протягом 14 календарних днів від дати його укладення шляхом повідомлення банку в письмовій формі з одночасним поверненням грошових коштів, одержаних згідно цього договору та сплати процентів за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит. Проте, у вказаний строк він не відмовився від договору, жодних заперечень щодо його змісту не висловлював, що свідчить про згоду з умовами укладеного договору. Суд критично оцінює посилання позивача на п. 3.6 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну коритись (ведення справи, обліку заборгованості споживача тощо) або за дії, які споживач здійснює на користь банку ( прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни, або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо), - оскільки такі втратили чинність 10 червня 2017 року, а відтак не були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, адже кредитний договір № 501039760 укладено 27 червня 2018 року. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що позивачем не подано жодних доказів, які б підтверджували наведені у позовні заяві доводи щодо визнання частково недійсним кредитного договору від 27 червня 2018 року, а тому суд прийшов до висновку про те, що у цій позовній вимозі необхідно відмовити повністю за недоведеністю. Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача здійснити перерахунок сплачених позивачем платежів у виді комісії в рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором від 27 червня 2018 року № 501039760, то оскільки така є похідною від основної у якій відмовлено, а тому у похідній також слід відмовити. Будь-яких інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження суд під час розгляду справи не встановив. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору у відповідності до Закону України "Про захист прав споживачів", а відтак такий необхідно компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed