Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку за [ADDRESS] у якому окрім нього, зареєстровані також відповідач [PERSON], яка являється колишньою дружиною його онука та малолітній син - [PERSON], які фактично за вищевказаною адресою з 2012 року не проживають. Вважає, що дана обставина слугує підставою для визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування даним жилим приміщенням, оскільки повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю він не має можливості. Позивач у судове засідання не з"явився, надав суду заяву, у якій просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Щодо заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення не заперечив (а.с. 38). Відповідач в судове засідання не з"явився по невідомим суду причинам, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відповідно до ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наявних у справі даних чи доказів у відсутності відповідача. За правилами ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа - представник Органу опіки та піклування Свалявської РДА у судове засідання не з"явився, хоча був своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с. 37). Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити зважаючи на наступне. Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією кодексу. Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно довідки за № 738 від 26.10.2017 року, виданої Тибавською сільською радою Свалявського району, головою дворогосподарства у [ADDRESS] є позивач [PERSON] (а.с. 5). Чинним рішенням Свалявського районного суду від 04 серпня 2017 року шлюб між [PERSON] (відповідач) та [PERSON] (онук позивача) розірвано (а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про народження від 18 червня 2013 року, актовий запис № 9 батьками [PERSON], [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1 ст.29 ЦК України ). Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (частини 4, 6 ст.29 ЦК України ). У відповідності до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» , діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 6 СК України). Згідно повідомлення служби у справах дітей Свалявської РДА, у разі зняття [PERSON] з реєстраційного обліку місця проваживання, [PERSON] (бабуся) зобов"язалася зареєструвати онука за адресою: [ADDRESS] (а.с. 31). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У судовому засіданні належними доказами встановлено, що у будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідач - [PERSON], [INFO] та її син [PERSON], [INFO] (а.с. 4, 6-10). Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За статтею 386 ч.2 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За правилами ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З набуттям позивачем по даній справі - [PERSON] права власності на будинок, останній має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в будинку інших осіб. Хоча статтею 156 ЖК УРСР встановлено право особи після припинення сімейних відносин з власником користуватися займаним приміщенням, приписи ст. 405 ЦК України передбачають втрату такого права у разі відсутності особи понад один рік. Належними та допустимими доказами встановлено, що згідно акту від 26.10.2017 року, виданого Тибавською сільською радою Свалявського району, Закарпатської області, відповідач [PERSON], [INFO] та правнук [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS], Закарпатської області не проживають з липня 2016 року (а.с. 11). Згідно ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі …судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Окрім того, суд керується нормами міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин, п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. В судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, так як наявна реєстрація відповідача та її малолітнього сина фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав як власника вищевказаного жилого приміщення і враховуючи, що відповідач з дитиною фактично не проживають у даному помешканні, позов є обгрунтованим. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі наведеного,

Outcome: approved