Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до ПАТ «Креді Агріколь Банк» в якому просить визнати недійсним кредитний договір № 040 від 27 лютого 2008 року, укладений між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та ним; визнати недійсним договір застави від 27 лютого 2008 року, укладений між тими ж сторонами та зобов»язати ПАТ «Креді Агріколь Банк» повернути йому в натурі все, що отримав АТ «Індекс-Банк» та ПАТ «Креді Агріколь Банк» на виконання умов за договором про надання споживчого кредиту № 040 від 28 лютого 2008 року, укладеним між Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк» та ним. Позов обґрунтовує тим, що 27.02.2008 року між ним та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», було укладено кредитний договір № 040, відповідно до умов якого банк надав йому на умова забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 26 150,10 доларів США, а він зобов»язався повернути кредит згідно графіку погашення суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом становить 9,9% річних. Посилаючись на норми діючого законодавства, зазначає, що на момент укладення спірного договору банк не був уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до статей 5.11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п.6 ч.1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На дату укладення договору інформація не була надана йому і не могла бути надана, так як банк отримав її лише в 2011 році. При підписанні договору банк не надав йому інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Відповідач не мав наміру виконувати спірний договір, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, що є порушенням ч.5 ст. 203 ЦК України. Оскаржуваний договір зі сторони банку був підписаний директором філії Хотиненко О.В. на підставі довіреності від 29.01.2008 року, але документальне підтвердження повноважень даної особи до підписання кредитного договору йому не надано, як і не підтверджено, чи мала дана особа відповідні повноваження чи наділена такими повноваженнями від юридичної особи відділення (філія). Суми грошових зобов»язань у розрізі сукупної вартості кредиту, виданих резидентам України фізичним особам на споживчі цілі у іноземній валюті, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют, збільшились і є несправедливими умовами договору, які не пов»язані зі збільшенням процентної ставки по кредиту, що суперечить вимогам закону України «Про захист прав споживачів» і є кабальними. Посилаючись на викладені в позові обставини, норми законодавства, просить задовольнити позов. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, до викладених в позовній заяви обставин та вимог надав пояснення та просив позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, надала суду заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи приходить до висновку про безпідставність заявлено позову та відмови в його задоволенні. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім цього, ч. 2, 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобов'язанні визнчено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Судом встановлено, що 27.02.2008 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді Агріколь Банк», було укладено кредитний договір № 040, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] на умовах забезпеченості, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в сумі 26 150,10 доларів США, на купівлю автомобіля Renault Scenic, а він зобов»язався повернути кредит згідно графіку погашення суми кредиту. Процентна ставка за користування кредитом становить 9,9% річних. У відповідності з п. 2.1. кредитного договору, якщо кредит надано позичальнику в іноземній валюті, то перерахування суми кредиту на рахунок продавця автотранспорту здійснюється в гривневому еквіваленті по комерційному курсу банку. Крім того, позичальник отримує суму кредиту в іноземній валюті та одночасно здійснює обмінну операцію іноземної валюти на гривню по комерційному курсу банку. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надане в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. У статті 2 зазначеного вище Закону дається визначення поняття коштів, згідно якого кошти - це гроші у національній, іноземній валюті чи їх еквіваленті. Статтею 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Судом встановлено, що банк при укладенні спірного договору мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та Дозвіл на право здійснення операцій, визначених ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Підпунктом "в" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції, а саме операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Більше того, п. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначає, що одержання індивідуальної ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною або третьою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами індивідуальної ліцензії. Таким чином, в силу підпункту "в" пункту 4 та п. 5 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» одержання кредитів в іноземній валюті резидентами України є правомірним, а тому посилання позивача на порушення вимог ст. 3 цього ж нормативно-правового акту є безпідставним. Окрім цього, щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а саме на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. У зв'язку з цим операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії (аналогічної думки підтримується Національний Банк України у листі від 07.12.2009 р. № 13-210/7871-22612). Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року за № 275 письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за № 15-93. Відповідно до п. 2.3. вищевказаного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України. Судом встановлено, що позивачем була отримана банківська ліцензія та дозвіл Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, то, відповідно, банк має право здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.11.2004 року № 483, використання іноземної валюти на території України платежу як засобу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Повноваження представника банку на укладення правочинів, підтверджені в судовому засіданні довіреністю від 17.03.2006 року, виданою на ім»я директора філії «Кіровоградська дирекція» банкуХотиненко О.В. Суд враховує ту обставину, що [PERSON] погодився з умовами кредитного договору, скріпив його своїм підписом та вчинив дії на виконання їх умов, отримавши від банку суму кредиту в доларах США, які повинен повернути банку на умовах, визначених у кредитному договорі № 040 від 27.02.2008 року, відповідно до ст. 1049 ЦК України. Відповідачем свої зобов»язання виконані в повному обсязі: надано кредит, відкрито рахунки для належної сплати відсотків та кредиту. Згідно валютного меморіального ордеру № 040 від 27.02.2008 року [PERSON] надані кошти в сумі 26150,10 доларів США відповідно умов кредитного договору, а саме п. 2.1. шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позивача з подальшим перерахуванням їх на поточний рахунок продавця. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Проте, підстав встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України для визнання правочинів недійсними позивачем та представником позивача в суді не наведено. Спірними кредитним договором від 27.02.2008 року, який укладений між банком та позивачем передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом, реальна процентна ставка, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги. Враховуючи те, що банк, на момент укладення спірних кредитних договорів був уповноваженим на здійснення операцій з валютними цінностями за наявності у нього банківської ліценції та письмового дозволу на здійснення операції з валютними цінностями, крім того укладені вищезазначений кредитний договір за своїм змістом не суперечить нормам цивільного законодавства, оскільки [PERSON] погодився з умовами даного договору скріпивши його своїм підписом та вчинив дії на виконання умов договору, отримавши від банку суму кредиту, зазначену у договорі, на момент укладення договору позивач погодившись з усіма вимогами, добровільно погодився з графіком погашення кредиту, який є невід'ємною частиною кредитного договору, «Правила про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», а спірний кредитний договір було укладено 27 лютого 2008 року, тому для визнання його недійсними підстав суд не знайшов. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача задоволенню не підлягають. Враховуючи, що судом залишено без задоволення вимоги позивача щодо визнання недійсним кредитного договору задоволенню не підлягають і інші вимоги позову. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд відносить судові витрати по справі за рахунок держави. На підставі викладеного і ст. ст. 203, 215, 526, 1049 ЦК України, Закону України «Про банки і банківську діяльність»,

Outcome: dismissed