Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, уточнивши позовні вимоги, вказуючи, що позивач з відповідачем з 2007 р. по 2012 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, 11 серпня 2008 року в Широківському відділенні ПАТ ""Райффайзен Банк Аваль" відповідач отримав валютний кредит на придбання будинку [ADDRESS], оскільки за час шлюбу сторонами сумісно проводилась оплата щомісячних платежів, позивач просить стягнути з відповідача 1/2 частину гривневого еквіваленту валютних коштів, сплачених подружжям в період перебування в зареєстрованому шлюбі за кредитним договором в розмірі 68697, 96 грн. в якості компенсації вартості належної позивачу частки в житловому будинку (а.с. 102-103). В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, позивач пояснила, що спільно з відповідачем в період шлюбу отримували кредит, за кредитні кошти придбали будинок [ADDRESS], на отримання кредиту та придбання будинку вона як дружина надавала письмову згоду, дитина після розірвання шлюбу проживає з нею, відповідач сплачує аліменти. Представник позивача та позивач заперечують проти застосування позовної давності, оскільки рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 21.12.2012р, а з позовом позивач звернулась 21.12.2015р., крім того, про порушення свого права вона дізналась в 2014 році, коли на її письмову вимогу відповідач відмовився сплатити їй половину грошових коштів, сплачених по кредиту. Відповідач та представник відповідача проти позову заперечують (а.с. 116-122), оскільки будинок є спільною сумісною власністю, кредитні кошти на придбання будинку подружжя отримували в доларах США в той час, коли долар коштував приблизно 5 грн., а просять стягнути в доларах США на теперішній час, коли долар коштує 25 грн., будинок в іпотеці у банку, відповідачеві ще необхідно 3 роки сплачувати кредит, будинок зараз коштує набагато дешевше в доларах, відповідач не проживає в спірному будинку, не заперечує проти визнання за позивачем права спільної сумісної власності на будинок, продажу цього будинку, погашення з отриманих коштів кредиту, повернення йому тих коштів, які він сплачував самостійно, а решту коштів поділити з позивачем, бути власником всього будинку він не бажає, це спільна сумісна власність. Також представником відповідача заявлено про застосування позовної давності. Третя особа - Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" повідомлені належним чином про дату, час і міце розгляду справи, у судового засідання представника не направили, клопотань не надходило (а.с. 154, 161). Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в шлюбі, що зареєстрований 21 квітня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Широківського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 47 (а.с. 11). Шлюб розірвано відповідно до рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2012 року, рішення набрало законної сили 21.12.2012 року (а.с. 13). Під час шлюбу було придбано домоволодіння по [ADDRESS], що складається з житлового будинку А-1, загальною площею 39,6 кв.м., житловою площею 26,7 кв.м., з надвірними будівлями: літня кухня Г, сарай Д, погріб Б, вбиральня В, № 1 огорожа, №2 ворота, I- водопровід, II - замощення. Згідно з договором купівлі-продажу від 23.05.2008 року та відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно домоволодіння зареєстровано за відповідачем [PERSON] (а.с. 79,80, 165). Від шлюбу сторони мають спільного малолітнього сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 12), який проживає з позивачем, а відповідач сплачує аліменти на утримання дитини, що визнається сторонами. Відповідач зареєстрований в спірному домоволодінні, хоча фактично мешкає за іншою адресою, позивач зареєстрована теж за іншою адресою (а.с. 8,10). Для прибання домоволодінння [ADDRESS] відповідач за письмовою згодою позивача отримав в Відкритому акціонерному товаристві "Райффайзен Банк Аваль" за кредитним договором № 014/3652/151874/82 від 11.08.2008 року кредитні кошти в розмірі 7100 доларів США, відповідно до додаткової угоди від 04 жовтня 2012 р. залишок заборгованості підлягає сплаті в гривнях (а.с. 64-86). Сторони визнають, що позивач як дружина надавала письмову згоду на отримання кредиту, на укладання додаткової угоди, на укладання договору купівлі-продажу домоволодіння. Відповідно до довідки начальника Широківського відділення ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" згідно кредитного договору №014/3652/151874/82 від 11.08.2008 року за період з 11.08.2008 року по 21.07.2012 року сплачено 5304,64 доларів США в тому числі по тілу кредиту - 1693,38 доларів США та відсотки - 3611,26 доларів США (а.с. 126). Позивач 07.05.2015р. направляла відповідачу пропозицію сплатити їй 20000 грн., при цьому остання відмовляється від свої прав на вищезазначений будинок (а.с. 15). Відповідач в судовому засіданні пояснив, що він не бажає мати у власності весь будинок. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку(доходу), вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Суд приходить до висновку, що домоволодіння [ADDRESS] нажите подружжям [PERSON] до [PERSON] за час шлюбу згідно з договором купівлі-продажу, джерелом його набуття є спільні сумісні кошти, що визнано сторонами, тому спірне домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя . Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як слідує з матеріалів справи позивач з відповідачем у період з 21.04.2007 р. перебували у зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, мали спільні доходи та несли спільні витрати. Шлюбні відносини фактично припинили з липня 2012 р., а рішенням Широківського районного суду від 11.12.2012 р. шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією цього рішення (а.с. 11,13). Крім того встановлено, що спірне майно - домоволодінння [ADDRESS] було придбане за час перебування сторін у шлюбі - 23.05.2008 року згідно договору купівлі-продажу № 1527 (а.с. 127) за рахунок кредитних коштів по кредитному договору від 11.08.2008 р., укладеного між Відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та відповідачем [PERSON] (а.с. 129-132). Також встановлено і не заперечувалось сторонами по справі, що частину кредиту подружжям сплачено під час їх спільного проживання у зареєстрованому шлюбі, а після припинення шлюбних відносин у липні 2012 року, залишки кредиту відповідач сплачував самостійно зі своїх особистих коштів, зобов'язання по кредитному договору не виконані в повному обсязі, строк дії договору - до 11 серпня 2018 року, зараз щомісяця відповідач сплачує з особистих коштів заборгованість за кредитом (а.с. 129). Сторонами не оспорюється, що вказаний договір укладено відповідачем в інтересах сім'ї з метою придбання спірного домоволодіння. Якщо одним із подружжям укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 23, 24 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи між подружжям спір про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Проте, як слідує з матеріалів справи, [PERSON], звертаючись до суду з даним позовом про розподіл спільного майна подружжя просила визнати за нею право власності на 1/2 частину грошових коштів, сплачених за придбання домоволодіння в рахунок погашення кредиту і стягнути з відповідача на її користь 68697,96 грн., тобто фактично вона просить стягнути на її користь компенсацію замість своєї частки у праві спільної сумісної власності на домоволодіння. У п. 22 вище вказаного Пленуму вказано, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Діючим законодавством не передбачено визначення вартості майна, придбаного подружжям в кредит, щодо якого одним з подружжя заявлено вимогу про його поділ, в залежності від сплаченої подружжям суми за погашення кредиту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної 30 березня 2016 р. при розгляді справи № 6-2811цс15, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Положеннями цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п'ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Позивач бажає отримати грошову компенсацію за майно, що є спільною сумісною власністю - домоволодіння [ADDRESS] - в розмірі половини виплачених кредитних коштів. Відповідач не бажає мати в особистій власності весь спірний будинок, хоче мати будинок на праві спільної сумісної власності, та проводити поділ спільної сумісної власності відповідно до закону, позивач же, в свою чергу, відповідно до ст. 370 ЦК України має право на виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, поділ майна, що є у спільній сумісній власності відповідно до ст. 372 ЦК України, способи та порядок поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, передбачені ст. 71 СК України, однак діючим Цивільним кодексом України та Сімейним кодексом України не передбачено примушування особи стати власником майна (всього будинку) проти його волі. Крім того, щодо кредитних зобов'язань, то відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної 27.04.2016 року при розгляді справи № 6-486цс16, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. У подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх домоволодіння, внаслідок укладення кредитного договору, також виникає зобов'язання в інтересах сім'ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Судом неодноразово роз'яснювалося сторонам ст. 60 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак позивач, не заявляла вимог про призначення товарознавчої експертизи з метою визначення дійсної вартості будинку на час розгляду справи, позивач не заявляла клопотання про витребування довідок про розмір сплачених відповідачем грошових коштів після 21.07.2012 року (припинення шлюбних відносин), а також розмір грошових коштів, які підлягають сплаті по кредитному договору до його погашення, хоча сторонами визнано, що з 11.08.2008 року по 21.07.2012 року за кредитним договором сплачувалися грошові кошти, що були спільною власністю подружжя, з 21.07.2012 року по теперішній час за кредитними зобов'язаннями відповідачем сплачуються особисті грошові кошти, також відповідач до 11.08.2018 року повинен погашати кредит з особистих коштів. Без визначення дійсної вартості майна, розміру особистих коштів відповідача, що сплачені, та тих, що підлягають сплаті, визначити, на яку саме частку грошової компенсації вартості спірного будинку має право позивач суд не має можливості, клопотань про витребування відповідних довідок позивач не заявляла, суд не має права з власної ініціативи витребувати докази. Крім того, позивач просить стягнути гривневий еквівалент грошових коштів, сплачених по кредитному договору в доларах США, при цьому курс долара визначає станом на 19.09.2016 р. (а.с.104), хоча грошові кошти сплачувалися в 2008-2012 роках, позивач не надала довідок стосовно курсу долара США станом на дату погашення кожного платежу, а вимоги про стягнення гривневого еквіваленту в доларах станом на 2016р. не є законними та обґрунтованими, оскільки курс долара значно виріс. Щодо позовної давності, про застосування якої до правовідносин між сторонами просить представник відповідача , то відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду за вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, відповідно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами 21.12.2015 року ( а.с. 2), рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 21.12.2012 року. Аналізуючи докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів з відповідача в розмірі 68697, 96 грн. в якості компенсації вартості належної позивачу частки в житловому будинку нею не доведені, не обґрунтовані, тому у задоволенні позову слід відмовити. Оскільки в задоволенні позову суд відмовляє за недоведеністю та необгрунтованістю, вимоги про застосування строку позовної давності не розглядаються. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed