Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS]. Позивач ТОВ „Рада" є житлово-експлуатаційною організацією, яка обслуговує даний будинок. Відповідач, отримуючи житлово-комунальні послуги, не сплачує позивачу їх вартості, заборгувавши з 01.12.2006 року по 31.11.2014 року 7655,40 грн., які просить стягнути у судовому порядку разом з 2738 грн. 62 коп. суми індексу інфляції за вказаний період та 916 грн. 95 коп. вартості 3% річних від заборгованої суми. Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 19.06.2015 року вказані позовні вимоги позивача були частково задоволенні та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ „Рада" 6405 грн. 98 коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 1367 грн. 12 коп. інфляційної складової боргу, 617 грн. 24 коп. 3%-річних, в решті суми відмовлено. Рішенням Апеляцйного суду м.Києва від 13.10.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а саме: рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2015 року скасовано та постановлено нове, за яким позовні вимоги ТОВ «Рада» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ «Рада» 2556,87 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 503,70 грн. інфляційних витрат, 230,33 грн. 3 % річних. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.02.2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, а саме: рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19.09.2015 року та рішення Апеляцйного суду м.Києва від 13.10.2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. 05.05.2016 року в порядку ст. 11-1 ЦПК України справу передано у провадження судді Комаревцевої Л.В. Представник позивача у судове засідання з"явився, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов у повному обсязі з урахуванням заяви від 12.09.2016 року про зменшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути з відповідача 7205,65 грн. суми основного боргу, 2676,68 грн. суми інфляційних нарахувань, 874,13 грн. суми 3% річних. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, просили суд відмовити у його задоволенні. Заслухавши учасників роцесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а ТОВ «Рада» обслуговує вказаний будинок і надає комунальні послуги. Відповідач не сплачує грошові кошти за отримані комунальні послуги, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за період з 01.12.2006 року по 31.11.2014 року. Також, судом встановлено, що 09.06.2003 року між [PERSON] та ТОВ «Рада» укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території строком на 3 роки та автоматичним продовженням у разі, якщо жоден із сторін у письмовій формі не заявить про його перегляд за місяць до його закінчення. [PERSON] 06.05.2009 року звернувся до ТОВ «Рада» із заявою про розірвання вказаного договору з 10.06.2009 року. Проте після зазначеної дати ТОВ «Рада» продовжувало надавати відповідачу житлово-комунальні послуги, а відповідач продовжував сплачувати ТОВ «Рада» вартість використаних послуг, що підтверджується ксерокопіями квитанцій за період з червня 2011 року по квітень 2014 року, за винятком додаткових послуг. У березні 2013 року ТОВ «Рада» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги, однак, 28.03.2013 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відмовлено у прийнятті даної заяви у зв'язку з наявністю спору про право. Відповідно до ч.3 ст.118 ЦК України позовна заява щодо вимог, визначених у ч.1 ст.96 цього Кодексу, може бути подана тільки в разі відмови у прийнятті заяви про видачу судового наказу або скасування його судом. Згідно зі ч.6 ст.119 ЦК України до позовної заяви, що подається у випадках, визначених ч.3 ст.118 цього Кодексу, мають бути додані копії ухвали про відмову у прийнятті заяви про видачу судового наказу або ухвали про скасування судового наказу. Відповідно до ст.ст. 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, відповідно до яких споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов'язком виконавця - є надання таких послуг вчасно та відповідної якості. Згідно зі ст.68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до пп. 2 п. «а» ст.28 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить встановлення в порядку і межах, визначених законодавством, тарифів щодо оплати побутових, комунальних, транспортних та інших послуг, які надаються підприємствами та організаціями комунальної власності відповідних територіальних громад; погодження в установленому порядку цих питань з підприємствами, установами та організаціями, які не належать до комунальної власності. Судом встановлено, що позивачем у період з 05.05.2011 року по 01.01.2013 року здійснювались нарахування по оплаті за утримання будинку та прибудинкової території за тарифом у розмірі 2 грн 57 коп. за кв.м встановлений розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 10.11.2010 року №933 «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, та їх структури і внесення змін до розпоряджень виконавчого органу Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації від 30.06.2009 року № 760, від 31.08.2009 року № 979, від 17.11.2009 року № 1292, від 30.11.2009 року №1334». Однак, 21.03.2015 року постановою Шевченківського районного суду м.Києва визнано незаконними і нечинними з моменту прийняття розпорядження Київської міської державної адміністрації від 31.08.2009 року № 979, від 17.11.2009 року № 1292, від 30.11.2009 року №1334. Тобто, вказаною преюдиційною постановою суду (ч.3 ст.61 ЦПК України) скасовано частину розпоряджень якими позивач керувався при встановленні тарифу та розрахунку заборгованості за послугу з утримання будинку та прибудинкової території надану позивачу за період з 01.05.2011 року по 01.01.2013 року. Верховний Суд України у своїй постанові від 28.11.2011 року зазначив, що нормативно-правові акти органів виконавчої влади, які зачіпають права, свободи та законні інтереси громадян, підлягають державній реєстрації, відповідно до Указу Президента України від 03.10.1992 року №493/92 "Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади". Позивач не міг не бути обізнаним із порядком формування, встановлення та реєстрації тарифів на житлово-комунальні послуги, але неправомірно здійснював нарахування за житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території, послуги з централізованого опалення, які не могли застосовуватись без державної реєстрації. Ці дії призвели до визначення штучного боргу, якого в дійсності не існує. Верховний Суд України у своїй постанові від 27 березня 2013 року у справі за позовом Приватного підприємства «Жилтранс» про стягнення заборгованості з експлуатаційних витрат на обслуговування та ремонт будинку зазначив, що у разі визнання неправомірним рішення виконкому міської ради про зміну тарифів слід виходити із тарифів, які були чинними до тарифів, визнаних недійсними, або затверджених на виконання постанови суду. Як передбачає ч.1, ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частина 1 ст.257 України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги в березні 2013 року, а 28.03.2013 року ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Кириченко Н.О. було відмовлено у прийнятті даної заяви. За таких обставин суд вважає, що строк позовної давності повинен відраховуватись не з 30.04.2014 року, як вказує представник відповідача - з дня звернення з позовом до суду, а з березня 2013 року - з дня звернення до суду з заявою про видачу судового наказу, тобто з дня коли особа реалізувала своє право для його захисту в судовому порядку. Таким чином, поскільки позивач не просив суд поновити йому трирічний строк звернення до суду і не надав доказів поважності його пропуску, суд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню. Крім того, згідно ухвали Дарницького районного суду м.Києва від 28.03.2013 року про відмову у прийнятті заяви ТОВ "Рада" про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, вбачається що ТОВ "Рада" просило видати судовий наказ про стягнення з [PERSON] заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у сумі 10 076,79 грн. за період з грудня 2005 року по січень 2012 року. Тоді як, вбачається із розрахунку заборгованості [PERSON], станом на 12.09.2016 року, який надано позивачем до заяви про зменшення позовних вимог від 12.09.2016 року, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.12.2006 року по 31.11.2014 року. Тобто з викладеного вбачається, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за період з 01.12.2006 року по 01.01.2012 року не підлягають задоволенню, оскільки тарифи, які застосовувались позивачем у вказаний період визнано незаконними і нечинними, водночас вимоги позивача про стягнення заборгованості за переіод з 01.01.2012 року по 31.11.2014 року також не підлягають задоволенню, оскільки ТОВ "Рада" із вказаним періодом до суду із заявою про видачу судового наказу не зверталось, доказів зворотнього суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: dismissed