Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

19.02.2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та уточнивши позовні вимоги в заяві від 11.06.2015 року, просив стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики, укладення якого підтверджується розпискою, в розмірі 63459,99 грн., а також понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що у квітні 2004 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від нього грошові кошти в сумі 3000 доларів США. Вказані кошти були передані [PERSON] на потреби фермерського господарства(корми, сільськогосподарські продукти, необхідні для відгодівлі свиней). На підтвердження вказаного договору позики, відповідачем йому 19.02.2011 року було надано розписку, в якій [PERSON] визнав факт отримання від нього позики та зобов"язувався повернути гроші протягом року, тобто до 19.02.2012 року. Оскільки станом на 06.02.2015 року до збігу строку позовної давності, відповідач, не повернув йому зазначену грошових коштів, тому він направив йому письмову претензію, на яку відповіді не отримав. За вказаних обставин, він за захистом свого права змушений звернутись до суду. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник за договором про надання правової допомоги - адвокат [PERSON] проти позову заперечували, зокрема відповідач подав письмові заперечення на позовну заяву та заяву про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що кошти, вказані в позовній заяві в сумі 3000 доларів США, фактично позивачем були надані, як внесок у статутний фонд фермерського господарства, якого станом на 2004 рік не існувало, оскільки його державна реєстрацію була проведена лише 16.05.2005 року. Також вважає, що у порушення вимог ст.1047 ЦК України, договір позики не був укладений у письмовій формі. Зазначена у позовній заяві розписка від 11.09.2011 року, не може слугувати на підтвердження його боргових зобов"язань, оскільки на момент написання розписки, він не був посадовою особою ФГ "БІФ-КОМПАНІ" і не був наділений жодними повноваженнями щодо представлення інтересів господарства. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що спір між сторонами виник з договірних правовідносин. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Нормами ст. 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно з вимогами ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст.360-7 ЦПК Україниє обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. На підтвердження укладення договору позики позивачем представлено суду оригінал розписки, власноручно написаний відповідачем, про, що він сам зазначив у судовому засіданні, якою підтверджено факт отримання боржником грошей та волевиявлення боржника у визначений у розписці строк повернути отримані кошти (а.с.7). Зі змісту розписки вбачається, що саме між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики на суму 3000 доларів США та відповідач зобов'язався протягом року повернути отримані кошти (а.с.7). Зобов'язання, як зазначено у статті 526 ЦК України, має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч.2 ст.530 ЦК України встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства Таким чином, підтвердженням передачі грошей та укладання договору позики є розписка сама по собі. З викладеного слідує, що відповідач визнав факт написання розписки саме ним. При цьому протягом часу розгляду справи в суді відповідач не порушував питання про визнання цієї угоди недійсною. Відповідач не надав суду відповідних та належних доказів, що у нього відсутні боргові зобов"язання перед позивачем. Судом встановлено, що відповідач на даний час кошти не повернув. А наявність боргового документа у позивача згідно ст.545 ЦК також підтверджує той факт, що боржник не виконав свого зобов'язання. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" зазначено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. У разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК України. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] правомірно надав [PERSON] позику в іноземній валюті (доларах США), а тому вправі вимагати повернення вказаної позики у іноземній валюті. У порушення договору позики, відповідач своїх зобов'язань щодо повернення коштів позивачу згідно боргової розписки не виконав, чим порушив права позивача, що підлягають захисту в судовому порядку, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 3300 дол. США, яка згідно офіційного курсу НБУ станом на час ухвалення судового рішення складає 63459,99 грн. Суд також не знаходить підстав для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Так, в борговій розписці від 19.02.2011 року було зазначено, що відповідач зобов"язується повернути позивачу грошові кошти протягом одного року, тобто до 19.02.2012 року. Позивачем пред'явлено позов 17.02.2015 року. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності, а тому підстави для відмови в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності відсутні. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved