Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду із позовом про скасування рішення відповідача (1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2018 №42099998 про припинення іпотеки домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ) та земельної ділянки, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 2110400000:01:016:0203 (далі - Земельна ділянка), а також зобов`язання внести запис в Державний реєстр іпотек про обтяження іпотекою Домоволодіння та Земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про незаконність прийняття відповідачем (1) рішення про припинення іпотеки, внаслідок порушення приписів підпункту 1 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності». Відповідачі відзив на позовну заяву не надали. Ухвалою суду від 17 березня 2020 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача [PERSON] . Учасники справи, заперечень щодо можливості судового розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін не висловили, тому з урахуванням положень частини п`ятої ст. 279 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглянув справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із частиною першою ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п. 3 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. 2. Не оспорюється учасниками справи той факт, що матеріально - правовим об`єктом з привиду якого виникло конфліктне правовідношення між сторонами справи є нерухоме майно, а саме Домоволодіння та Земельна ділянка. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин пов`язаних із Домоволодінням та Земельною ділянкою суд наводить наступні обставини справи. Так, 25 червня 2008 року між закритим акціонерним товарситвом «ОТП Банк» (далі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) було укладено кредитний договір №ML-801/062/2008 (надалі - Кредитний договір, а.с. 7-10), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 160000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 25 червня 2023 року (п. 2 Кредитного договору). З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 25 червня 2008 року між Банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки №РML-801/062/2008 (надалі - Іпотечний договір), на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано Домоволодіння та Земельну ділянку. На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 1 жовтня 2010 року по справі №2-3542/10 (а.с. 14-15) Іпотечний договір визнано недійсним. 17.12.2010 12:10:32 реєстратором (приватний нотаріус Пуга А.М.) на підставі рішення суду від 01.10.2010 по справі 2-3542/10 було вилучено обтяження (іпотеку) (а.с. 26, зворот). Разом з тим, ухвалою суду від 27 квітня 2011 року вказане заочне рішення від 01.10.2010 скасовано (а.с. 16). 25.05.2011 позовну заяву [PERSON] до ЗАТ «»ОТП Банк», третя особа [PERSON] про визнання договору недійсним залишено без розгляду (а.с. 17). Ухвала суду набрала законної сили 09.06.2011. Приватним нотаріусом Боднар І.М. 02.07.2011 13:35:41 поновлено запис про обтяження, тип обтяження: іпотека, підстава обтяження: договір іпотеки, 2107, 25.06.2008 (а.с. 27). 17.07.2018 17:27:21 державним реєстратором Мужіївської сільської ради Берегівського району Закарпатської області Марочканичем Володимиром Йосиповичем внесено до реєстру відомості про припинення іпотеки Домоволодіння та Земельної ділянки, індексний номер рішення: 42099998 (а.с. 19, зворот). З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що: - право власності на Земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] , дата, час державної реєстрації: 18.07.2018 11:48:47, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу земельної ділянки, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 42113110 від 18.07.2018 (а.с. 18); - право власності на Домоволодіння зареєстровано за [PERSON] , дата, час державної реєстрації: 18.07.2018 11:19:59, підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу житлового будинку, підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер: 42110891 від 18.07.2018 12:12:29 (а.с. 19). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. В загальному, враховуючи принцип диспозитивності, суд не повинен виходити за межі вимог сторін та тих підстав позову, які ними вільно зазначені. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Передаючи на розгляд суду позов, який є предметом даного судового розгляду, позивач зазначив у ньому дві позовні вимоги, а саме: скасування рішення відповідача (1) про припинення іпотеки та зобов`язання внести запис в Державний реєстр іпотек Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Матеріали справи свідчать про те, що предметом судового розгляду справи є аналіз спірних правовідносин з метою встановлення правомірності дій державного реєстратора при внесенні ним запису про припинення іпотеки та застосування у зв`язку з цим правових механізмів захисту та відновлення порушеного права у контексті із вимогами за предметом позову. Так, частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються приписи частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У відповідності до частини першої ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека (застава нерухомого майна). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон). Відповідно до частини першої статті 2 Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації (стаття 3 Закону). Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. В свою чергу, підстави припинення іпотеки визначенні статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Так, іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Судом встановлено, що на підставі рішення суду від 01.10.2010 договір іпотеки, предметом якого є Домоволодіння та Земельна ділянка, визнано недійсним, а 17.12.2010 з Державного реєстру іпотек вилучено обтяження. Разом з тим, у зв`язку із скасуванням 27.04.2011 рішення суду від 01.10.2010 на підставі якого з Державного реєстру іпотек було виключено запис про обтяження, - 02.07.2011 в Державному реєстрі іпотек відновлено запис про іпотеку (реєстраційний номер обтяження: 11346066). Таким чином, іпотека, предметом якої є Домоволодіння та Земельна ділянка є чинною та не скасованою. Однак, 17.07.2018 відповідачем (1) було припинено дію іпотеки на підставі рішення суду від 01.10.2010 року (індексний номер рішення: 42099998). Надаючи правову оцінку вказаних дій відповідача (1) суд виходить з наступного. Відповідно до частини п`ятої статті 3 Закону державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п`ятим цієї частини. Пунктами 1, 2 частини третьої статті 10 Закону в редакції, що діяла на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії (17.07.2018) визначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Особливості проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень визначенні статтею 31-1 Закону. Відповідно до частини першої статті 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та реєстрацію їх обтяжень» в редакції, що діяла на момент вчинення оскаржуваної реєстраційної дії (17.07.2018) реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником. В свою чергу, пунктом 2 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення державної реєстрації прав на нерухоме майно та захисту прав власності» передбачено, що: до запровадження інформаційної взаємодії між Державним реєстром речових прав на нерухоме майно та Єдиним державним реєстром судових рішень, передбаченої Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", а також у разі проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів, що набрали законної сили, до запровадження відповідної інформаційної взаємодії реєстраційні дії на підставі рішень судів проводяться за зверненням заявника. Державний реєстратор прав на нерухоме майно з метою встановлення набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на підставі поданого рішення суду обов`язково використовує відомості Єдиного державного реєстру судових рішень за допомогою офіційного веб-порталу судової влади України щодо наявності такого рішення у відповідному реєстрі в електронній формі, відповідності його за документарною інформацією та реквізитами. У разі відсутності рішення суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень державний реєстратор прав на нерухоме майно запитує копію такого рішення суду, засвідчену в установленому порядку, від відповідного суду. Направлення запиту до суду про отримання копії рішення суду є підставою для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Отже, відповідач (1) здійснюючи реєстрацію припинення іпотеки на підставі рішення суду мав переконатися в наявності рішення суду 01.10.2010 року в Єдиному державному реєстрі судових рішень, а в разі відсутності такого направити запит щодо такого рішення до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області. Однак, фактичний аналіз позовних матеріалів свідчить про те, що відповідачем (1) таких дій не вчинено, і останній не переконався в наявності такого рішення. В свою чергу, рішення суду від 01.10.2010, на підставі якого внесено запис про припинення іпотеки, скасоване ще 12.04.2011. Таким чином, рішення відповідача (1) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.07.2018 №42099998 про припинення іпотеки Домоволодіння та Земельної ділянки прийняте всупереч приписам Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та підлягає скасуванню. Крім того, згідно з нормативним правилом, регламентованим у частині третій ст. 26 Закону у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). 3. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved