Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON], про застосування наслідків недійсних правочинів та відшкодування моральної шкоди мотивуючи вимоги тим, що з 1978 року він проживав з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою Ф№3 від 13.06.2012 року виданої ЖРЕО № 416. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2007 року його матір [PERSON] було визнано недієздатною та призначено над нею та її майном опікуна [PERSON] 28.05.2008 року [PERSON] поступила на повне державне забезпечення в Комунальний психіатричний заклад Мілівецького психоневрологічного інтернату Головного управління праці та соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації. Згідно довідки № 224 від 27.07.2016 року наданої КП закладу Мілівецького психоневрологічного інтернату, [PERSON] з 28.05.2008 року безперервно перебувала в зазначеному інтернаті. 23.01.2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 14.06.2012 року відповідач [PERSON] звернулася до органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS], з тим щоб 1/3 частка квартири належала [PERSON] Крім того відповідач [PERSON] зазначила, що житлові права [PERSON] порушені не будуть. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 291 від 06.07.2012 року [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію житла з тим, щоб 1/3 частка квартири належала [PERSON] 17.07.2012 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної , спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних долях. 16.08.2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою від 23.12.2016 року № 76831684 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна. В грудні 2015 року стало відомо, що 17.09.2015 року [PERSON] уклала договір дарування належної їй 1/3 частини квартири з [PERSON] Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. 21.09.2015 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого останній отримав у дар 1/3 частину квартири [ADDRESS] за адресою:[ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.08.2016 року. 05.08.2016 року до Другої Каменець-Подільської державної нотаріальної контори позивачем було подано заяву про прийняття спадщини після померлої [PERSON] Однак у зв'язку з тим, що частка квартира була відчужена незаконно, нотаріус не вбачає підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач [PERSON] зазнав моральної шкоди, що полягає в душевних стражданнях які виникли внаслідок неправомірних дій відповідача [PERSON], яка незаконно позбавила його недієздатну матір права власності на 1/3 частину квартири, що в свою чергу унеможливило його право на спадкування частки квартири за законом після смерті [PERSON] Розмір відшкодування моральної шкоди визначено в сумі 49 929 грн. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з обставин викладених в позовній заяві, зазначаючи, що дій відповідача [PERSON] були спрямовані на збагачення та заволодіння майном недієздатної [PERSON] та і в послідуючому позивача [PERSON], якому на даний час чиняться невідомими перешкоди в користуванні спірним майном. Відповідачі в судове засідання не з′явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст. ст. 74, 75, 76 ЦПК України, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечив вказавши, що відповідач [PERSON] зверталася до органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про надання їй дозволу на відчуження майна недієздатної [PERSON], але вказаного дозволу їй надано не було. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження яке було видане повторно 18.04.2000 року серії [NUMBER]. З 1978 року позивач проживав з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Довідкою Ф№3 від 13.06.2012 року виданої ЖРЕО № 416. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2007 року [PERSON] було визнано недієздатною та призначено над нею та її майном опікуна [PERSON] 23.01.2009 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. 14.06.2012 року відповідач [PERSON] звернулася до органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS], з тим щоб 1/3 частка квартири належала [PERSON] Крім того відповідач [PERSON] зазначила, що житлові права [PERSON] порушені не будуть. Розпорядженням Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації № 291 від 06.07.2012 року [PERSON] було надано дозвіл на приватизацію житла з тим, щоб 1/3 частка квартири належала [PERSON] 17.07.2012 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією було видано свідоцтво про право власності, яким посвідчено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної , спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім'ї [PERSON], [PERSON] в рівних долях. 16.08.2012 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на 1/3 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою від 23.12.2016 року № 76831684 Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно , Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна. 17.09.2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. 21.09.2015 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого останній отримав у дар 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 02.08.2016 року. Аналізуючи все в сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, оскільки. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат" виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і звертається до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою особою. У разі відсутності встановлення опіки та піклування над особою нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, зазначених у статті 237 Цивільного процесуального кодексу України, які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною. У разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода наобов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Пунктом 7 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У п.8даноїпостановизазначено,що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, які викладені в п. 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219. частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо ;х недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину Частиною 1 ст. 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За змістом ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07.09.2007 року [PERSON] було визнано недієздатною та призначено над нею та її майном опікуна [PERSON] Згідно ст. 41 ЦК України над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину. Правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун. Крім того, згідно п. 3 ст. 71 ЦК України опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Оскільки фізична особа, яка визнана недієздатною, взагалі не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, ЦК позбавляє її права укладати будь-який правочин, а відтак і нести відповідальність за його невиконання або неналежне виконання. Як вбачається з договору дарування від 17.09.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. не було перевірено обсяг цивільної дієздатності дарувальника [PERSON] Судом встановлено, що з 28.05.2008 року [PERSON] поступила на повне державне забезпечення в Комунальний психіатричний заклад Мілівецького психоневрологічного інтернату Головного управління праці та соціального захисту населення Хмельницької облдержадміністрації. Згідно довідки № 224 від 27.07.2016 року наданої КП закладу Мілівецького психоневрологічного інтернату, [PERSON] з 28.05.2008 року безперервно перебувала в зазначеному інтернаті, тому згідно ст. 65 ЦК України захист прав та законних інтересів покладається на орган опіки та піклування. При розгляді справи судом встановлено, що договір дарування від 17.09.2015 було укладено з недодержанням вимог, які встановлених ст. 203 ЦК України щодо наявності необхідного обсягу цивільної дієздатності у дарувальника та без дозволу органу опіки та піклування. Згідно з приписами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано доказів на обґрунтування своїх позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочин, а саме договору дарування від 17.09.2015 року. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора здійснюються у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав (крім випадків, коли такі дії здійснюються у порядку, передбаченому статтею 37 цього Закону). Щодо вимог позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, а саме договору дарування від 21.09.2015 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] то суд приходить до висновків про відмову у задоволенні даної вимоги, так як вказаний договір є похідним від договору дарування від 17.09.2015 року який суд визнає недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 4 ст. 226 ЦК України дієздатна сторона зобов'язана відшкодувати опікунові недієздатної фізичної особи або членам її сім'ї моральну шкоду, якщо буде встановлено , що вона знала про психічний розлад або недоумство другої сторони або могла припустити такий стан. При з'ясуванні фактів, з якими закон пов'язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов'язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Як передбачено п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст.10,60 ЦПК України. Виходячи з викладеного вище, розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦКП України в межах заявлених позовних, приймаючи до уваги обґрунтування моральної шкоди з боку позивача, обставин її завдання з вини відповідача, моральних переживаннях позивача, що призвело до нервового стресу та душевних страждань, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача суму у відшкодування моральної шкоди в розмірі - 5000 грн., а адже позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про застосування наслідків недійсних правочинів та відшкодування моральної шкоди, підлягають до задоволення частково. Питання щодо судові витрат у справі суд вирішує у відповідності до ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial