Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

28 березня 2017 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала наступним. З відповідачем по справі перебувала у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після припинення спільного проживання відповідач ухиляється від виконання обов'язків по утриманню і вихованню дитини, більше двох років не спілкується з сином. Борг по аліментним платежам за три роки несплати складає 14418грн.33коп., у зв"язку з чим змушена була звернутися за соціальною допомогою до управління соціального захисту населення. Відповідач взагалі не цікавиться життям та здоров"ям дитини, неодноразово заявляв, що син йому не потрібен, чинить перепони у його вихованні шляхом ненадання дозволу на вивіз сина за кордон з метою оздоровлення. На підставі викладеного, просила суд позбавити батьківських прав відповідача стосовно їх сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у лютому 2014 року припинили сімейні стосунки з відповідачем, проживають окремо, дитина залишилася проживати з нею та знаходиться на її утриманні. За рішенням суду з батька дитини стягнуті аліменти, які він сплачував з заробітної плати до виїзду за кордон на заробітки влітку 2015 року. На теперішній час відповідач аліменти не сплачує, у зв"язку з чим змушена була звернутися до органів соціального захисту населення для отримання соціальної допомоги. Відповідач не цікавиться життям та здоров"ям дитини, не приймає участі в його вихованні та утриманні. Син часто хворіє, а тому виникла потреба у виїзді за кордон з метою його оздоровлення, але відповідач не надає дозволу на вивіз сина. У 2016 році вже зверталася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача, рішенням суду відмовлено у задоволенні позовних вимог, але з того часу взагалі нічого не змінилося у ставленні батька до сина. Просила суд про задоволення позовних вимог. Відповідач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно. Про причини неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надав. Представник органу опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації у суді підтримала висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, посилаючись на доведеність факту ухилення відповідача від матеріального утримання та виховання дитини. За згоди учасників процесу судом ухвалено про слухання справи у відсутність відповідача у порядку заочного розгляду на підставі ст.ст.224-226 ЦПК України. Заслухавши позивачку, представника третьої особи, дослідивши докази, суд встановив наступне. Частинами 2,3 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст.ст.150, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. В силу ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 22 липня 2014 року (а.с.16). Від шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серїі [NUMBER], виданого 21 лютого 2013 року виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, актвоий запис №4 (а.с.14). Після припинення спільного проживання, дитина проживає з позивачкою в [ADDRESS], про що свідчить довідка про склад сім"ї, видана Павлівською сільською радою Снігурівського району 10 березня 2017 року №304 (а.с.9). Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 21 березня 2014 року з відповідача стягнуто аліменти на користь позивачки на утримання сина у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) батька, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 березня 2014 року і до повноліття дитини (а.с.15). Згідно довідки-розрахунку, виданої старшим державним виконавцем Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області 16 лютого 2017 року за вих.№467/14.19-41 заборгованість відповідача по аліментам за весь період стягнення 2014-2017 рік складає 14 418грн.33 коп. (а.с.8). Згідно наданих довідок на а.с.6-7 позивачка перебуває на обліку в органах управління соціального захисту населення та отримує соціальні допомоги на дитину, у зв"язку з ухиленням батька від сплати аліментів, та як малозабезпеченій сім"ї. З акту депутата Павлівської сільської ради Снігурівського району від 22 лютого 2017 року обстеження матеріально-побутових умов проживання сім"ї [PERSON] - позивачки по справі, характеристик за місцем проживання та бувшої роботи в УК ІЗС, відповідач по справі характеризується негативно, аліменти на утримання дитини не сплачує, не цікавиться життям та здоров"ям дитини (а.с.10-13). Між сторонами склалися правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Допитана свідком [PERSON] ствердила, що після припинення спільного проживання сторони у справі не дійшли згоди у питаннях утримання та виховання спільного сина. Відповідач на теперішній час перебуває на заробітках за кордоном, не приїздить, не спілкується з дитиною, коштів на утримання не надає. Вихованням та утриманням сина займається позивачка. У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд не заслуховував думку малолітнього [PERSON], враховуючи, що з огляду на вік він не може сформулювати та висловити свою думку з питання позовних вимог. Як вбачається з рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, яким позивачці відмовлено у задоволенні позовних вимог, відповідачем була подана заява до органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації 21 березня 2014 року за обмеження позивачкою його зустрічі з сином та за висновком №15 від 21 березня 2014 року останньому визначено час та дні для участі у вихованні та спілкуванні з сином. Згідно висновку органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації №12 від 05 квітня 2017 року визнано за доцільне позбавлення [PERSON] батьківських прав (а.с.30). Ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. За такого, суд приходить висновку, що позивачкою належним чином не доведено ухилення відповідача від виховання дитини та свідомого нехтування ним батьківськими обов"язками. У матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію або своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина. Позивачкою також не надано доказів щодо перепони з боку відповідача у вихованні сина. Сама по собі несплата аліментів за рішенням суду не є підставою позбавлення особи батьківських прав, при цьому, позивачка не зверталася до органу виконавчої служби з заявами про обмеження відповідача у виїзді за кордон чи про притягнення його до відповідальності за несплату аліментів. Відповідач припинив сплату аліментів з дня від"їзду за кордон на заробітки. З дня ухвалення судового рішення 04 липня 2016 року, яким відмовлено позивачці у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав відповідача, обставини не змінилися. Допитати відповідача щодо позовних вимог позивачки суду не представилося можливим, а позивачкою не доведено достатніх підстав вини батька дитини та як наслідок застосування до нього крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківськіх прав. У вирішенні питання про позбавлення батьківських прав суд має враховувати інтереси дитини. Разом з тим, позивачка не обґрунтувала, яким чином позбавлення відповідача батьківських прав буде в інтересах дитини. Не містить такі доводи і висновок органу опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації №12 від 05 квітня 2017 року, а тому суд не бере його до уваги. Оскільки будь-яких заходів впливу до відповідача зі сторони державних органів з приводу невиконання ним батьківських обов"язків не застосовувалися і соціальний супровід сім"ї не здійснювався, а тому суд вважає його передчасним. Інших об"єктивних та переконливих доказів злісного ухилення відповідача від виконання батьківських обов"язків або зловживання правами, зокрема відмову надати дозвіл на виїзд дитини за кордон для лікування, позивачка суду не надала. Разом з тим, суд враховує, що через те, що подружні відносини батьків дитини не склалися, вони проживають у різних місцях, з 2015 року батько дитини знаходиться на заробітках за кордоном, а тому ускладнено спілкування його з дитиною. Сам факт ненадання позивачці матеріальної допомоги не свідчить про те, що він свідомо нехтує своїми обов"язками та ухиляється від виховання дитини. Виходячи з наведеного, а також недоведеності факту свідомової винної поведінки батька по відношенню до виконання батьківських обов"язків, його прохання надати дозвіл на побачення з дитиною, свідчить про те, що він намагається виправити ситуацію. Разом з тим, суд вважає, що відповідач недостатньо приділяє уваги дитині, а тому вважає за необхідне попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання сина та покладення на органи опіки і піклування контролю за виконанням нимм батьківських обов'язків щодо сина. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України суд не стягує з відповідача понесені позивачкою судові витрати при подачі позовної заяви, оскількі останній у задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed