Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

12.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим та доповненим в подальшому позовом до Шаргородської міської ради Вінницької області, [PERSON], - треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Шаргородська державна нотаріальна контора Вінницької області, Реєстраційна служба Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, Комунальне підприємство "Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" про визнання приватизації та свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсними. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що на підставі рішення виконавчого комітету Шаргородської міської Ради народних депутатів від 9 липня 1987 року № 89 його батькові [PERSON] 15 липня 1987 року було видано ордер № 319 на вселення сім'ї в складі 3-х осіб ( чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON], сина - [PERSON]) в 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS]. Тоді ж сім'я вселилася в квартиру. Після вселення в квартиру він та його батьки прописалися в ній. Особисто він зареєстрований у вказаній квартирі з 24.11.1987 року і з того часу постійно проживає в ній та з реєстрації не знімався. [INFO] року померла його мати [PERSON], а [INFO] року помер батько [PERSON], що підтверджується відповідними свідоцтвами про їх смерть. Після смерті батьків продовжує проживати у спірній квартирі і зареєстрований в ній лише він. З ним укладено договір на комунальні послуги, які він оплачує і утримує квартиру. У 2014 році щодо даної квартири в нього виник спір з сином [PERSON], який заявив, що він є єдиним власником даної квартири і почав вимагати його виселення. При цьому [PERSON] в червні 2014 року подав до суду позовну заяву до нього про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення. Ухвалою суду від 27.08.2014 року вказану позовну заяву залишено без розгляду. В подальшому син замінив замок у вхідних дверях до квартири та підселив до нього квартирантів, які погрожували йому фізичною розправою. Про те, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане Шаргородською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 2007 року, відповідач [PERSON] є єдиним власником квартири, і що у 2003 році приватизовано квартиру без його участі йому стало відомо в суді під час розгляду вказаної справи. На неодноразові звернення у різні органи йому вдалось дізнатись, що згідно розпорядження № 280 від 09.12.2003 року виконавчим комітетом Шаргородської міської ради народних депутатів 16 грудня 2003 року було видано свідоцтво про право власності на житло на праві спільної сумісної власності його батькам [PERSON] та [PERSON] З невідомих причин, без його відома і участі здійснено приватизацію житла лише на батьків, в той час як він з 1987 року зареєстрований і проживає в даній квартирі та не позбавлений права на приватизацію житла. Таким чином, влітку 2014 року він вперше дізнався про проведення без його відома (згоди) і участі не тільки приватизації квартири, а і оформлення спадщини після смерті матері, на яку він мав однакове право, як і батько, оскільки вони є спадкоємцями першої черги, які фактично прийняли спадщину відповідно до ст. ст. 1216 - 1223, 1261, 1267, 1268 ЦК України, а в подальшому і спадщини після смерті батька на всю квартиру відповідачем [PERSON] Позивач [PERSON] вважає, що приватизацією квартири у 2003 році та оформленням спадкових прав на неї у 2007 році порушені його житлові та спадкові права, які він просить поновити шляхом визнання незаконним та недійсним і скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації виконавчого комітету Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області 16 грудня 2003 року на підставі розпорядження від 9 грудня 2003 року № 280 про те, що квартира загальною площею 54, 2 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS], належить на праві спільної сумісної власності гр. [PERSON] та [PERSON]; запису № 753 від 13 січня 2004 року в книзі Комунального підприємства " Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] та [PERSON]; свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що видане Шаргородською державною нотаріальною конторою 12 жовтня 2007 року і зареєстроване в реєстрі нотаріальних дій за № 4392 по спадковій справі № 421/06 до спадкового майна померлого [INFO] року [PERSON], відповідно до якого [PERSON], який проживає в [ADDRESS] гурт. є власником квартири під номером [ADDRESS]; запису № 753 від 28 листопада 2007 року в книзі Комунального підприємства " Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] та стягнути в рівних частках з Шаргородської міської ради Шаргородського району Вінницької області та з [PERSON] на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] суду пояснив, що з 1987 року він зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно ордеру у вказану квартиру була вселена і проживала сім'я у складі 3-х чоловік: його батька - [PERSON], матері - [PERSON], та його - позивача по справі - [PERSON]. [INFO] року померла мати [PERSON], а [INFO] року помер батько [PERSON], якого він доглядав по день смерті. Після смерті батьків він продовжує проживати у спірній квартирі і зареєстрований в ній лише він. З ним укладено договір на комунальні послуги, він оплачує їх і всі витрати по утриманню квартири. У червні 2014 року його син [PERSON] подав до суду позовну заяву про усунення перешкод у здійсненні права власності на спірну квартиру шляхом виселення його. За заявою сина позов в подальшому залишено без розгляду. В заяві про залишення позову без розгляду син зазначив, що спір між ними врегульований у добровільному порядку до судового засідання, натомість, через декілька днів син замінив замок у вхідних дверях до квартири та підселив до нього квартирантів, які погрожували йому фізичною розправою. Лише після пред'явлення у червні 2014 року сином позову про виселення йому стало відомо про приватизацію квартири батьками та отримання сином свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру. Після суду, влітку 2014 року він звернувся в Шаргородську міську раду, в БТІ, які підтвердили, що ще у 2003 році були порушені його житлові права, а в подальшому незаконно відповідачем [PERSON] отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну квартиру. Представник відповідача Шаргородської міської ради Вінницької області Гресько В.С. в судовому засіданні 08.04.2015 року позовні вимоги щодо порушення вимог закону і житлових прав [PERSON] при приватизації спірної квартири визнав, а в подальшому 17.04.2015 року направив до суду письмові заперечення, в яких змінив свою позицію, вказавши, що позовні вимоги про визнання незаконною приватизації не визнає, оскільки [PERSON] на час приватизації квартири в ній не проживав і права на її приватизацію не мав. В судовому засіданні 06.05.2015 року Гресько В.С. суду показав, що факт проживання [PERSON] у спірній квартирі на час її приватизації органом приватизації взагалі не перевірявся. В судових дебетах представник Шаргородської міської ради Вінницької області Гресько В.С. просив в позові відмовити у зв'язку з пропуском [PERSON] строків звернення до суду за поновленням порушеного права на набуття права власності на житло. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском [PERSON] строків звернення до суду, посилаючись на те, що останній проте, що право власності на спірну квартиру зареєстровано лише на його батьків знав ще у 2006 році, оскільки мав доступ до правовстановлюючих документів, знав також про наявність заповіту і про оформлення ним спадщини на всю квартиру ще у 2007 році, про те до суду з приводу незаконної приватизації та оформлення ним спадщини не звертався. Конфлікт між ними виник у вересні 2013 року, після того як він отримав кредит в сумі 200 000 гривень, і з метою його погашення мав намір продати квартиру, в якій продовжував проживати батько. На його вимогу звільнити квартиру та переїхати до іншого житла, яке він пропонував позивачу [PERSON], останній категорично відмовився. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Шаргородської державної нотаріальної контори - завідуюча Шаргородською нотаріальною конторою Масилюк Р.М. при розгляді справи покладається на вирішення суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Реєстраційної служби Шаргородського РУЮ Вінницької області на виклик суду не з'явився. Від начальника РС Шаргородського РУЮ Вінницької області Залокоцької В.Д. поступила письмова заява про розгляд справи у відсутності представника Реєстраційної служби (а.с.30). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача КП "Могилів - Подільське МБТІ" Заставний С.Д. в судовому засіданні повідомив суд, що в інвентаризаційній справі № 19343 на домоволодіння під номером 10 по вулиці Будівельників в м. Шаргород Вінницької області відсутні будь - які документи по приватизації квартири під номером 12 у вказаному будинку з невідомих йому причин. В інвентаризаційній справі є в наявності лише витяги з реєстру прав власності від 03.08.2006 року, відповідно до яких власниками спірної квартири станом на зазначену дату були [PERSON] та [PERSON], а згідно витягу про реєстрацію права власності на цю ж квартиру від 28.11.2007 року власником її став [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.10.2007 року. З приводу приватизації, оформлення спадщини йому нічого невідомо, ніяких замовлень по вказаній квартирі він не виконував. Лише у 2014 році до нього звернувся позивач [PERSON] зі своїм представником [PERSON], які з'ясовували на якій підставі [PERSON] позбавили права на приватизацію житла, але він нічим їм не міг допомогти, оскільки у інвентаризаційній справі були відсутні документи щодо набуття права власності на квартиру в процесі її приватизації у 2003 році. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м. Шаргород 15 липня 1987 року [PERSON], сім'я якого складається з трьох чоловік, а саме: його - [PERSON], дружини [PERSON] та сина [PERSON] видано ордер № 319 на право зайняття двокімнатної окремої квартири за [ADDRESS] на підставі рішення виконкому міської ради народних депутатів м. Шаргород від 09.07.1987 року № 89 (а.с.9). Вказані особи вселилися до спірної квартири на підставі зазначеного ордеру, та були в установленому законом порядку зареєстровані за відповідною адресою. Як вбачається із довідки Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області за № 60 від 23.01.2015 року, за відомостями адресно - довідкового підрозділу Шаргородського КР УДМС місце проживання позивача [PERSON] зареєстровано в [ADDRESS] з 24.11.1987 року (а.с.8). Вказана обставина також підтверджується домовою книгою для прописки ( реєстрації) громадян, які проживають у квартирі номер [ADDRESS] оглянутою в судовому засіданні (а.с.83 - 85). Відтак, з 24.11.1987 року позивач [PERSON] набув рівного права користування вказаною квартирою з іншими членами сім'ї. 19 червня 1992 року Верховною Радою України прийнятий ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", який визначив правові засади приватизації житла, що перебуває у державній власності, його подальше використання та утримання. Відповідно до Закону, суб'єктами приватизації є всі громадяни України, які мають право отримати безоплатно квартиру (будинок), яку вони займають. Передача житла у власність громадян здійснювалась на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. 09.12.2003 року розпорядженням органу приватизації за № 280 за заявою [PERSON] та [PERSON] від 20.06.2003 року, згідно з ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду", передано квартиру [ADDRESS] в м. Шаргороді у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на житло, виданим виконавчим комітетом Шаргородської міської ради народних депутатів Вінницької області від 16.12.2003 року (а.с. 45, 161 - 164). 13 січня 2004 року вказане свідоцтво зареєстроване за № 753 в Комунальному підприємстві "Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" (а.с.45/2, 46). Загальна площа спірної квартири складає 54,2 кв.м., житлова площа - 29,3 кв.м. (а.с.24). Разом з тим, судом достеменно встановлено, що на момент звернення [PERSON] та [PERSON] із заявою про приватизацію спірної квартири (20.06.2003 року), на час видачі розпорядження органу приватизації (09.12.2003 року) та свідоцтва про право власності на житло ( 16.12.2003 року) позивач [PERSON] був зареєстрований та постійно проживав з ними у вказаній квартирі у якості члена сім'ї, мав рівні права з заявниками на приватизацію квартири. [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції у Вінницькій області 12 лютого 2015 року (а.с.10). [PERSON] 24 червня 2005 року на випадок своєї смерті заповідав все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося і взагалі все те, на що, він за законом буде мати право і що буде належати йому на день смерті відповідачу [PERSON] .(а.с.39). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шаргородського районного управління юстиції 26.01.2006 року (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 12 жовтня 2007 року державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори Вінницької області Масилюк Р.М. відповідачу [PERSON] за реєстром № 4392 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого [PERSON], який проживає в [ADDRESS] гурт. є власником спадкового майна, яке складається з квартири під номером [ADDRESS], та належить спадкодавцю [PERSON] в ? частині на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Шаргородської міської ради народних депутатів Вінницької області 16 грудня 2003 року та в ? частині, що належить померлій [INFO] року дружині спадкодавця [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Шаргородської міської ради народних депутатів Вінницької області 16 грудня 2003 року та зареєстрованого у Могилів-Подільському міжрайонному бюро технічної інвентаризації 13.01.04 року під № 753, реєстраційний номер № 15533200, спадщину після смерті якої він прийняв, але не встиг оформити свої спадкові права, оскільки помер [INFO] року (а.с.70). Право власності [PERSON] на спірну квартиру зареєстроване КП "Могилів - Подільське МБТІ" 28.11.2007 року (а.с.13). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що спадщину після смерті [PERSON], відповідно до вимог частини 3 статті 1268 ЦК України прийняли спадкоємці [PERSON] та [PERSON], які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і протягом строку, визначеного законом, не заявили про відмову від неї, і спадкових прав не оформили ( а.с.8, 83-85). Всупереч вказаній обставині, державним нотаріусом у свідоцтві про право на спадщину за заповітом вказано, що спадщину після смерті [PERSON] прийняв лише її чоловік [PERSON], тим самим незаконно позбавлено права позивача [PERSON] на отримання спадщини за законом після смерті його матері [PERSON] Судом також встановлено, що після смерті батьків в спірній квартирі за [ADDRESS] в м. Шаргороді продовжував і продовжує проживати позивач [PERSON], за адресою якої в нього залишилася реєстрація. Інші особи в даній квартирі не зареєстровані і не проживають (а.с.20,86). 04 червня 2014 року відповідач по даній справі - [PERSON] пред'явив позов до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення останнього з квартири номер [ADDRESS], що вбачається з оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 152/959/14 - ц. Ухвалою суду від 27 серпня 2014 року за клопотанням позивача [PERSON] його позовну заяву до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення залишено без розгляду (а.с. 14). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються ст.ст.9, 19, 47, 55 Конституцією України, статтями 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 року), ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статтею 25 Загальної декларації прав людини, п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, Цивільним Кодексом України, Житловим Кодексом України , Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", і виникають при приватизації державного житлового фонду та отриманні у власність нерухомого майна, зокрема квартири в порядку спадкування. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Як зазначено в п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України № 15 - рп/2010 від 10 червня 2010 року (справа про безоплатну приватизацію житла)…право людини на житло є загальновизнаним. Згідно з Конституцією України це право, як і інші конституційні права, є невідчужуваним, непорушним і рівним для всіх без будь - яких обмежень … Воно не може бути скасоване і обмежене, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.2 ст.22, ч. ст.64 Основного Закону України). Право особи на безоплатну приватизацію є правом абсолютним, тобто таким, що залежить лише від її волі і не може бути заперечене жодною посадовою чи службовою особою. А тому актом здійснення цього права слід вважати подання заяви про приватизацію. Відповідно, така заява має трактуватися як підстава для набуття права власності на житло. Стаття 25 Загальної декларації прав людини визначає, що кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи житло і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно - правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст. 10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" ( №8863/06) від 02 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що у процесі прийняття рішення щодо права на житло особа не може бути позбавлена процесуальних гарантій. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Згідно з ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є у комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. Умови і порядок набуття фізичними особами у власність житла в результаті приватизації регулюються Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року № 2482-ХХ1 (далі - Закон). Відповідно до Закону метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і зберіганні житла та формування ринкових відносин. В силу статей 1,12, п.1,4 ст.5, п.2,4 та п.5 ст. 8 Закону, пунктів 5,14,30 Положення Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків) може бути покладено на спеціально створені органи приватизації. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Право власності на приватизоване майно - жиле приміщення державного житлового фонду виникає з моменту відповідного оформлення приватизації. Власник приватизованого житла має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укласти інші угоди не заборонені законом. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають двоє і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. За правилами ч. 4 ст. 5 Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію зазначеного закону. Відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 8 Закону передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадян. За приписами ст.ст. 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і п.п.5,19 Положення Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 "Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян" передача займаних квартир у спільну сумісну власність здійснюється за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири підтверджується письмово і додається до заяви. При приватизації житла до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Згідно із частиною 3 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статті в 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6 - 125 цс 12. Таким чином, право на участь у приватизації квартири державного житлового фонду мають особи, які постійно проживали у даних квартирах на момент приватизації. Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) вирішуються судом. При вирішенні даного цивільно - правового спору судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не було отримано письмової згоди на приватизацію позивача [PERSON], як особи, яка на момент оформлення приватизації постійно проживала, була зареєстрована у спірній квартирі, і не визнавалась судом такою, що втратила право на користування спірною квартирою. Довідка про склад сім'ї відповідального квартиронаймача [PERSON], згідно з якою у квартирі [ADDRESS] прописані і проживають лише він та [PERSON] не відповідає дійсності (а.с.161,162), складена особою, яка відповідно до своїх обов'язків була зобов'язана перевірити дані про склад сім'ї заявників, але не зробила цього, хоча вказані документи, зокрема домова книга, копія ордера, дані про квартиронаймачів і оплату комунальних послуг були у розпорядженні цієї особи - керівника підприємства по обслуговуванню житла. В послідуючому, відповідальні особи органу приватизації не перевірили дані внесені в довідку про склад сім'ї. Вказані дії органу приватизації потягли за собою правові наслідки у вигляді фактичного позбавлення позивача права на приватизацію, тобто отримання права власності на житло, та в подальшому переходу права власності на це житло до іншої особи, в порядку спадкування за заповітом. За правилами статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину ( ч.1 ст.1296 ЦК України). Відповідно до вимог ст.1299 ЦК України, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна (стаття 182 цього Кодексу). Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього права. За правилами ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, визначених законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову у зв'язку з пропуском [PERSON] строків звернення до суду, посилаючись на те, що останній про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано лише на його батьків знав ще у 2006 році, оскільки мав доступ до правовстановлюючих документів, також знав про наявність заповіту і про оформлення ним спадщини на всю квартиру ще у 2007 році, і пізніше, коли вони разом оплачували послуги за виготовлення і установку пам'ятника на могилі діда. Відповідно до положень ч.ч. 3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем [PERSON], є підставою для відмови у позові. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Як встановлено судом, ухвалення оскаржуваних у даній справі розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на житло та свідоцтва про право на спадщину мали місце, відповідно, 09.12.2003 року, 16.12.2003 року, 12.10.2007 року. Чинними на грудень 2003 року нормами, які регулювали питання позовної давності - ст.ст. 71,76,80 ЦК УРСР (1963 року) передбачалося встановлення загального строку для судового захисту прав особи у три роки, обов'язкове застосування судом позовної давності, перебіг якої починається з дня виникнення права на позов і сплив якої є підставою для відмови у позові. Згідно із ст. 257 ЦК 2004 року України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного Кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК УРСР (1963 року). Як стаття 76 ЦК УРСР (1963 року), так і стаття 261 ЦК України визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти, тобто має значення не тільки безпосередня обізнаність про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма ч.1 ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2014 року № 6 - 152 цс14, яка згідно зі ст. 360 - 7 ЦПК України, є обов'язковою для судів. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи з часу вселення (1987 рік) до розгляду справи судом позивач [PERSON] зареєстрований, проживав і проживає у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, з ним укладено договір №594 від 10.06.2013 року про надання комунальних послуг, весь час він працював на підприємствах м. Шаргород, вважав спірну квартиру своєю, користувався нею і утримував її, і тільки після того як відповідач [PERSON] став чинити йому перешкоди в користуванні вказаним житловим приміщенням, він в судовому порядку став доводити свої права на житло. Вказані обставини підтвердженні в судовому засіданні поясненнями позивача, частково поясненнями відповідача [PERSON], представника відповідача Шаргородської міської ради Греська В.С., показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також письмовими доказами, наданими сторонами і дослідженими в судовому засіданні, зокрема домовою книгою, трудовою книжкою [PERSON], ордером на право зайняття квартири, довідкою про місце проживання [PERSON], договором на надання комунальних послуг (а.с.8,9,81 - 86), матеріалами цивільної справи № 152/959/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійснені права власності, спадковою справою №421/06 до майна померлого [INFO] року [PERSON], оглянутими в судовому засіданні. Так, з метою надання можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять відповідача в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом, за клопотанням відповідача [PERSON] судом були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на показання яких, як на підставу у відмові в задоволенні позовних вимог, у зв'язку з пропуском позивачем [PERSON] строків звернення до суду посилався [PERSON] Так, свідок [PERSON] суду показала, що вона є рідною сестрою позивача [PERSON] Спірну квартиру у 1987 році отримали її батьки - [PERSON], [PERSON] та брат [PERSON], який з того часу проживає в ній, нікуди не виїжджав і не знімався з реєстрації. Про те, що батьки приватизували квартиру лише на себе їй взагалі нічого не відомо. Перед смертю мати хотіла заповідати їй квартиру, але вона відмовилась, оскільки знала, що брат [PERSON] там теж мешкає і має такі ж права на квартиру як і батьки. Після смерті матері батько хворів, півроку лежав, доглядав за ним весь час брат. Вона чула про заповіт батька ще при його житті, але самого заповіту не бачила, і про те, що батько заповідав внукові не знає. Про оформлення спадщини особисто її повідомив племінник - відповідач по справі [PERSON] влітку 2013 року, сказав, що взяв кредит і йому необхідні гроші. А про те, що він оформив спадщину на всю квартиру стало відомо лише у 2014 році, коли племінник почав виселяти брата з квартири. Пам'ятник на могилу матері ставила вона, а на могилу батька ставили брат [PERSON] та племінник [PERSON] Свідок [PERSON] суду показав, що він є рідним братом позивача [PERSON], який разом з батьками у 1987 році отримав квартиру і там постійно проживає. Про те, що племінник оформив спадщину на всю квартиру йому стало відомо в 2014 році, після того, як він став виганяти батька з квартири. Свідок [PERSON], який також є рідним братом позивача [PERSON] дав аналогічні показання. При цьому також вказав, що після смерті батька він просив брата прийняти його до себе на проживання в квартиру, на що останній відмовив, посилаючись на те, що він господар квартири і не дозволяє йому жити в ній. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] також суду показали, що на спадщину батьків не претендували, оскільки знали, що в квартирі проживає брат і вона має належати йому. Про те, що батько склав заповіт на внука [PERSON] дійсно йшла мова раніше, ще після смерті батька, але про те, що він заповідав всю квартиру, вони навіть не припускали, оскільки були впевнені, що про частку брата мова йти не може. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є матір'ю відповідача [PERSON] та колишньою дружиною позивача [PERSON] Про те, що [PERSON] заповідав квартиру її сину вона знала ще у 2005 році, про це їй повідомив сам дід. Це питання обговорювалося і на його похоронах. З приводу приватизації їй нічого невідомо. Позивач [PERSON] ображав батьків, погано до них відносився, не допомагав матеріально своєму синові. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є дружиною відповідача [PERSON], одружилися вони у 2008 році. В цьому ж році між її чоловіком [PERSON] і його батьком [PERSON] була суперечка з приводу того, хто буде ставити пам'ятник на могилу діда. Вирішили, що будуть сплачувати вартість пам'ятника разом. Спілкувалися по телефону, вона в цей час сиділа поруч з чоловіком і чула їхню розмову. Свідок [PERSON] суду показав, що він працює заступником Шаргородського міського голови. Влітку 2014 року, приблизно в кінці серпня у міську раду звернувся позивач [PERSON], який стверджував, що йому стало відомо про незаконну приватизацію квартири в якій він проживає, і просив надати йому відомості і документи по даному питанню. Він порадив [PERSON] звернутися в бюро технічної інвентаризації, оскільки у міській раді такі документи відсутні. Аналізуючи ці свідчення, суд констатує той факт, що показання зазначених свідків не спростовують тієї обставини, що [PERSON] лише у 2014 році дізнався про те, що [PERSON] є власником спірної квартири, а навпаки, підтверджують її. Зазначене дає підстави для висновку, що про порушення свого права на житло позивач [PERSON] дізнався в серпні 2014 року, а саме після звернення відповідача [PERSON] до Шаргородського районного суду Вінницької області з позовною заявою до нього про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення з спірної квартири. Посилання [PERSON] на те, що про наявність заповіту діда його батько [PERSON] знав ще у 2007 році, відповідно і знав, що він тоді ж оформив спадщину на квартиру, суд залишає поза увагою, оскільки позивачем не оспорюється заповіт, і крім того у заповіті не зазначено, що [PERSON] заповідається спірна квартира, а зазначено, що "все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого воно б не складалося і взагалі все те, на що, він за законом буде мати право і що буде належати йому на день смерті" він заповідає [PERSON] . Відповідно спадкодавець мав право заповідати і заповідав лише те майно, яке належало йому на час смерті. Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів переконує суд, що розпорядження органу приватизації виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 280 від 09 грудня 2003 року про передачу [PERSON], [PERSON] у спільну сумісну власність квартири [ADDRESS] є незаконним та підлягає скасуванню. В свою чергу, скасування розпорядження органу приватизації породжує правові наслідки та тягне за собою визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на житло від 16.12.2003 року, яке засвідчує, що квартира під номером 12 в будинку номер 10 по вулиці Будівельників в м. Шаргороді належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] і реєстрації права власності за [PERSON], [PERSON] на спірну квартиру та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану квартиру і незаконною реєстрації права власності на квартиру за відповідачем [PERSON] Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в позовній заяві та в судовому засіданні просили визнати незаконними та недійсними розпорядження органу приватизації, свідоцтво про право на житло та записи про реєстрацію права власності. Позов в частині визнання вказаних документів недійсними задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Термін "недійсність" у цивільному законодавстві, зокрема, у ЦК застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (ст. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов'язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (ст. 882); недійсності чека (ст. 1102) тощо. Застосування цього терміну до документів, якими оформлюється, підтверджується право є некоректним, оскільки право не може бути недійсним - право або є, або його не має. При оспорюванні документів, які за своїм змістом не є правочинами, зокрема рішення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності на житло, записи про реєстрацію свідоцтва про право власності на житло, про право на спадщину може йти мова про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність). Крім того, п.10 ч.2 ст.16 ЦК України визначає такий спосіб захисту як визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльність органу державної влади або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. За приписами ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади … або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з Шаргородської міської ради та [PERSON], в рівних частках судові витрати в сумі 3713 гривень 60 копійок , які складаються із сплаченого судового збору в сумі 1013,60 грн (а.с.1,75) та витрат на надання правової допомоги в сумі 2700 гривень (а.с. 95 - 97, 200, 201 ). На підставі викладеного та

Outcome: partial