Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

В червні 2018 року орган опіки та піклування Березянської сільської ради Ружинського району Житомирської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини - вина [PERSON], [INFO], та стягнення з відповідачки аліментів в твердій грошовій сумі по 250 грн. щомісячно на користь закладів та установ, до якому буде влаштовано дитину. Позивач зазначає, що відповідачка має малолітнього сина [PERSON], вихованню та утриманню якого не приділяє належної уваги, оскільки зловживає алкогольними напоями. Тому в червні 2018р. її сина було відібрано у неї по поміщено до Ружинської ЦРЛ. Посилаючись на викладене позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача та представник органу опіки і піклування Ружинської райдержадміністрації Житомирської області позовні вимоги підтримали з наведених в позовній заяві підстав. В судовому засіданні відповідачка позовні вимоги не визнав повністю, просила суд не позбавляти її батьківських прав, пояснивши, що її сім'я опинилась в складних життєвих обставинах, оскільки співмешканець зловживає алкоголем. 2 Проте, незважаючи на важке матеріальне становище та відсутність коштів вона робить все можливе для утримання сина в належних умовах Суд, вислухавши пояснення представника позивача, органу опіки і піклування, відповідачки, свідків, оглянувши письмові докази по справі, встановив наступне. Відповідачка є матір'ю [PERSON], [INFO], а батьком є [PERSON], який позбавлений відносно сина батьківських прав, що вбачається з копії актового запису про народження дитини та копії рішення Ружинського районного суду Житомирської області (а.с.57, 59-60). Відповідно до ч. 1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 " Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав" (далі - Постанова ВСУ) ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п. 15 вказаної Постанови ВСУ позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991р. №789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з висновком органу опіки та піклування Ружинської райдержадміністрації № 02-28/1581 від 19.06.2018р. [PERSON] разом з малолітнім сином проживає в будинку співмешканця [PERSON] в с.Березянка Ружинського району Житомирської області. Вказаний будинок знаходиться у занедбаному стані, підсобного господарства сім'я не веде, відповідачка ніде не працює, разом із співмешканцем зловживає спиртними напоями, порушує батьківські обов'язки, що негативно впливає на розвиток дитини. А тому, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно її малолітнього сина [PERSON] (а.с.12). 3 Разом з тим, з пояснень відповідачки та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що відповідачка опинилась в дуже важких життєвих обставинах: власного житла немає і проживає із [PERSON], який зловживає алкогольними напоями, погано ставиться до неї та до її сина. Однак вона, незважаючи на відсутність у селі офіційної роботи, намагається заробити на проживання і собі і синові: працює по найму в людей на городах, пасе худобу тощо. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про охорону дитинства" діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2009 року в справі "Савіни проти України", пропонується з'ясовувати, чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів; чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини; чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження та чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки; чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я; чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки); чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Конвенцією про права дитини визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ст. 3). Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ст. 9). Держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Будь-яких необхідних та достатніх доказів на підтвердження свідомого нехтування відповідачкою як матір'ю малолітнього сина [PERSON] своїми обов'язками відносно дитини або ухилення від його виховання, суду не надано.. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її малолітньої дитини. Проте, з врахуванням того, що відповідачка опинилась у важких життєвих умовах, зараз не має власного житла та роботи, суд вважає, що в інтересах її дитини буде відібрання сина у матері без позбавлення останньої батьківських прав, що не є виходом суду за межі позовних вимог, так як позбавлення батьківських прав передбачає і позбавлення прав відносно дитини, і відібрання дитини. Відповідно до ч. 1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. 4 На даний час дитину неможливо повернути матері, оскільки остання не має роботи та власного житла, що може негативно вплинути на стан здоров'я і моральний стан дитини. Таким чином, позов підлягає задоволенню частково. Позов про стягнення аліментів на дитину є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Виходячи з зазначеного, суд вважає, що відповідачка, як мати дитини, зобов'язана утримувати сина до досягнення ним повноліття. Відповідно до частини другої ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Визначаючи розмір аліментів, суд виходить з того, що відповідачка не має постійного місця роботи та має нерегулярний дохід, інших утриманців немає. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає, що з відповідачки підлягають стягненню аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в мінімальному розмірі, передбаченому законодавством, тобто в розмірі 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягають стягненню судові витрати по справі.

Outcome: partial