Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-05 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги мотивує тим, що 04 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем був укладений кредитний договір № 02-08-Ип/34. До даного договору 15 серпня 2008 року було укладено Додаткову угоду № 1, 27 серпня 2008 року укладено Додаткову угоду № 2 та 09 грудня 2008 року Додаткову угоду № 3. Відповідно до умов даного договору позивач надав відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 150 тис. дол. США, терміном до 03.04.2023 року, з процентною ставкою 16% річних, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати всі зобов'язання згідно Договору у повному обсязі. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами 04 квітня 2008 року був укладений іпотечний договір на квартиру [ADDRESS], яка належить відповідачу на праві власності. Зазначили, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконує неналежним чином, у зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість, яка станом на 25 серпня 2015 року становить 3 872 282 грн. 96 коп., у тому числі: - 2 779 107 грн. 48 коп. - заборгованість за кредитом; - 806 965 грн. 94 коп. - заборгованість по відсотках; - 286 209 грн. 54 коп. - пеня. Посилаючись на те, що термін повернення кредиту у повному обсязі був визначений ними таким, що настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була сплачена, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просив у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 02-08-Ип/34 від 04 квітня 2008 року у розмірі 162 298, 49 дол. США та 286 209 грн. 54 коп. звернути стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна та стягнути судові витрати. У вересні 2016 року представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подав до суду заяву про зміну предмету позову, в якій просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність позивачу відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» ( а.с. 198-199). 03 березня 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору та додаткових угод недійсними, який у червні 2016 року уточнив. Свої вимоги мотивує тим, що 04 квітня 2008 року між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений кредитний договір № 02-08-Ип/34. До даного договору 15 серпня 2008 року було укладено Додаткову угоду № 1, 27 серпня 2008 року укладено Додаткову угоду № 2, 09 грудня 2008 року Додаткову угоду № 3 та 31 липня 2012 року Додаткову угоду №4. Вважає, що правовідносини, які виникли у нього з відповідачем регулюються законодавством про захист прав споживачів, як під час укладання кредитного договору, так і під час виконання, враховуючи цільове призначення кредитних коштів. Посилаючись на те, що відповідач при укладенні даного договору та підписанні Додаткових угод порушив норми Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками кредитів, а саме перед укладенням кредитного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не надав позивачу в письмовій формі повну інформацію про умови кредитування та не отримав письмового підтвердження щодо її надання, про покладення на [PERSON] валютних ризиків за договором, а тому позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним кредитний договір від 04 квітня 2008 року № 02-08-Ип/34, укладений між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та визнати недійсними всі Додаткові угоди до даного кредитного договору. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 03 березня 2016 року не виходячи до нарадчої кімнати залучено Службу у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації як третю особу, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі. У судовому засіданні представник позивача заяву про зміну предмету позову підтримала, з тих же підстав просила її задовольнити, зустрічну позовну заяву не визнала та просила відмовити у її задоволенні, посилаючись на необґрунтованість. Зазначила, що на момент укладення кредитного договору позивач був ознайомлений з інформацією про умови кредитування та згоден з умовами договору, ніяких зауважень та заперечень не мав та не подавав до Банку. Крім того, просила застосувати строк позовної давності до даних правовідносин ( а.с. 148-149). Представник відповідача у судовому засіданні первісний позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, зустрічну позовну заяву підтримав. Пояснив, що розрахунок суми заборгованості не підтверджено належними та допустимими доказами, та є необгрунтованою, розмір заборгованості по тілу та відсотках відрізняється від заявленого позивачем. Крім того вважає, що при задоволенні позову будуть порушені права дитини, а саме доньки відповідача, яка зареєстрована у спірній квартирі. Представник Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву, в якій просить розглядати справу у їх відсутність та при винесенні рішення врахувати інтереси дитини (а.с. 215). Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача. вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» є повним правонаступником ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Як вбачається з матеріалів справи, 04 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем був укладений договір № 02-08-Ип/34 (а.с. 21-25). Відповідно до п. 2.1., 3.2. кредитного договору позивач зобов'язується надати позичальникові в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси у сумі 150 000 дол. США, терміном до 03.04.2023 року, з процентною ставкою 14% річних, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. 15 серпня 2008 року до даного кредитного договору було укладено між сторонами Додаткову угоду № 1 (а.с. 29-35), 27 серпня 2008 року укладено Додаткову угоду № 2 (а.с. 36-40), відповідно до якої процентна ставка за користування кредитними ресурсами встановлюється у розмірі 16% річних, 09 грудня 2008 року Додаткову угоду № 3 та 31 липня 2012 року Додаткову угоду № 4 (а.с. 41-46, 134). У забезпечення зобов'язань відповідача за кредитним договором, 04 квітня 2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено іпотечний договір, предметом якого є - квартира [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 47-50). Оскільки судом встановлено, що позичальником за Кредитним договором не виконано свого зобов'язання з повернення на користь Банку суми Кредиту, доводи позивача про наявність підстав для звернення стягнення в рахунок погашення наведеної заборгованості на майно, яке є предметом Іпотечного договору є обґрунтованими. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 572 ЦК України, ст. 1, ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до п. 8.4.8 договору Банк має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання Іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору, у тому числі у разі несвоєчасної чи не в повному обсязі сплати платежів по кредитному договору. З матеріалів справи вбачається, що на відміну від позивача, що виконав взяті на себе зобов'язання належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти у встановленому договором ліміті та строки, останній свої зобов'язання щодо своєчасного погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів, не виконав, у зв'язку з чим у відповідача станом на 25.08.2015 року виникла заборгованість у розмірі 3 872 282 грн. 96 коп., у тому числі: - 125 776, 83 дол. США, що еквівалентно 2 779 107 грн. 48 коп. - заборгованість за кредитом; - 36 521, 66 дол. США, що еквівалентно 806 965 грн. 94 коп. - заборгованість по відсотках; - 286 209 грн. 54 коп. - пеня. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установ (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем порушено умови кредитного договору у частині своєчасного повернення кредиту, не проводились платежі по кредитному договору у частині погашення основної суми кредиту та процентів. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У ст. 33 Закону України «Про іпотеку» вказано, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 9 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Пунктом 10 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на заставне майно здійснюється на розсуд Іпотекодержателя: або за рішення суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або Іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. У п. 11.3.1 іпотечного договору визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтями 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Частиною 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" надано роз'яснення, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду шляхом передачі у власність позивачу квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON], як це передбачено умовами договору та Законом України «Про іпотеку». За змістом ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. При ухваленні рішення, враховуючи загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (ч. 1 ст. 3 ЦК України), суд виходить із засад співмірності вимог позивача з вартістю предмету іпотеки. Однак суд, при визначенні ціни предмета іпотеки, виходить з того, що ціни на нерухомість не є сталими і мають тенденцію коливання (як зростання так і зниження), а тому вважає необхідним зазначити, що початкову ціну продажу предмета іпотеки необхідно встановити на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Представник відповідача у судовому засіданні не навів належних та допустимих доказів на підтвердження того, що у відповідача на день розгляду справи не існує заборгованості по договору, не спростував розрахунки заборгованості, надані позивачем. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконними, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, право звертатися з позовними вимогами про стягнення заборгованості чи про звернення стягнення на предмет іпотеки належить саме позивачу, а тому ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» захищає свої права саме у спосіб як - звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що при задоволенні позову будуть порушені права доньки відповідача, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Згідно п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Як убачається з довідки форми №3 Центру комунального сервісу №85 від 13 листопада 2015 року донька відповідача [PERSON], [INFO], була зареєстрована у спірній квартирі 11.11.2010 року, натомість кредитний договір, де містяться зобов'язанні щодо іпотеки був укладений між банком та відповідачем 04 квітня 2008 року (а.с. 21-25). З огляду на викладене звернення на предмет іпотеки не порушує права дитини, оскільки остання на час укладення договору не була зареєстрована у спірній квартирі та не мала на неї будь-яких прав. Крім того, дитина була народжена, вже після укладення договору іпотеки. Ураховуючи те, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує та у нього утворилася заборгованість за кредитним договором, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 02-08-Ип/34 від 04 квітня 2008 року у розмірі 162 298, 49 дол. США та 286 209 грн. 54 коп. звернути стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом передачі у власність зазначене майно ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Зустрічна позовна заява [PERSON] задоволенню не підлягає виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що банк виконав вимоги кредитного договору та надав [PERSON] кредит у повному обсязі, а отже виконав, взяті на себе кредитним договором зобов'язання. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч. 2 статті 11 даного Закону перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підтвердженням досягнення згоди з усіх істотних умов договору є підписи представника Банку та [PERSON] на кредитному договорі та Інформації про умови кредитування (а.с. 150-151). В Інформації про умови кредитування Банк надав [PERSON] усю необхідну інформацію про умови кредитування перед оформленням кредиту, з зазначенням сум, які підлягають сплаті під час користування кредитом, орієнтованої сукупної вартості кредиту та переліку усіх витрат позичальника. Позивач був ознайомлений з умовами договору, ніяких зауважень та заперечень не мав, що підтверджується підписом [PERSON] на кредитному договорі. [PERSON] не звертався до Банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору, а також не скористався передбаченим п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, не відмовився від його виконання, а тривалий час користувався кредитними коштами, що свідчить про те, що він був згодний з умовами кредитного договору. Доказів того, що при укладенні договору позивач був введений в оману, згідно матеріалів справи, до суду надано не було. Відповідно до ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження введення його ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в оману, оскільки при підписанні договору позивач був ознайомлений з умовами договору і протягом дії вказаного договору не звертався за захистом свого права. Крім того, у судовому засіданні представник позивача не заперечував, що дійсно позивач підписав спірний договір, до 2015 року сплачував платежі по ньому. Позивач також посилається нате, що відповідачем не було йому повідомлено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме він, як споживач. Згідно роз'яснень п. 15 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Наприкінці 2008 року в України розпочався розвиток кризових явищ, зокрема, в фінансовому секторі, що призвели до знецінення національної валюти України, зростання курсу іноземних валют, в т.ч. долара США та фінансової кризи. У зв'язку з фінансовою кризою істотно змінилися обставини, якими сторони керувались при укладенні Кредитного договору, а саме у зв'язку зі зростанням курсу долара США, збільшився гривневий еквівалент розміру кредиту та передбачених кредитним договором платежів. Зазначені обставини визнаються судом загальновідомими, тому, відповідно до ч. 2 ст.61 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню. Разом з тим, представник позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не довів в судовому засіданні наявності визначеної п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України обставини того, що в момент укладення договору позивач, з огляду на визначену п. 3.2 кредитного договору дату остаточного повернення кредиту 03 квітня 2023 року, виходив з того, що відповідна зміна обставин не настане. Слід вказати, що пунктом 6 Інформації про умови кредитування [PERSON] було проінформовано, що саме він несе валютні ризики, які можуть мати місце під час виконання ним своїх обов'язків за кредитним договором. Позичальник підписанням цієї інформації погоджується з тим, що самостійно несе будь-які витрати, пов'язані з виникненням таких валютних ризиків під час погашення кредиту, сплати процентів, комісійної винагороди. Також позивачем не надано доказів наявності визначеної п. 4 ч. 2 ст.652 ЦК України обов'язкової умови розірвання договору того, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, тобто, позивач. Оскільки кредитним договором встановлено обов'язок позичальника здійснювати періодичні платежі на повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, датою остаточного повернення кредиту та сторонами визначено 03 квітня 2023 року, то зміни обставин, а саме коливання валютного курсу, як позичальник, несе позивач. Крім того, та обставина, що ризик зміни обставин несе позичальник за Кредитним договором, також випливає зі звичаїв ділового обороту, що, зокрема, знайшло відображення в п. 3.8. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (зареєстрована в Міністерстві юстиції 25.05.2007р. №541/13808 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до якого, вразі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобов'язані попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. При підписанні вказаного договору та Додаткових угод, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй зустрічній позовній заяві. Разом з тим, представник відповідача просила застосувати строк позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. До спірних правовідносин застосовується трьохрічний строк позовної давності, згідно вимог ст. 257 ЦК України. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Договір [PERSON] з ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» було підписано 04 квітня 2008 року, про що свідчить його підпис на договорі. З зазначеним зустрічним позовом позивач звернувся до суду лише у березні 2016 року. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, при розгляді заяви відповідача про застосування строку позовної давності, сплив якої, згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові, судом приймаються до уваги положення п. 11 постанови Пленуму Верхового Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з яким, - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем пропущений встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду. Крім того, слід зазначити, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадян України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. Враховуючи викладене, зважаючи на набрання 07 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та враховуючи вимоги ст. 217 ЦПК України дане рішення не підлягає виконанню на час дії даного Закону. Крім того, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 897 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved