Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] пред'явила позов до ДП "Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої вимоги мотивувала тим, що починаючи з 04.03.2005 року по 04.09.2013 року перебувала в трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду економіста. 05.09.2013 року знову була працевлаштована та працювала у відповідача до 23.02.2015 року на посаді інженера другої категорії. Трудові обов'язки на займаних посадах позивачка виконувала належним чином до часу її звільнення. Однак роботодавцем нарахована заробітна плата за 2012 рік позивачці виплаченою не була з причин відсутності належного фінансування. Розмір такої заборгованості складає 21338,82грн. В подальшому, з метою вирішення питання щодо погашення вказаної заборгованості неодноразово роботодавцем було обіцяно її виплату частинами. 21.01.2013 року між сторонами підписано Угоду про реструктуризацію заборгованості по заробітній платі, якою передбачалось повне погашення такої заборгованості частинами до червня 2014 року. З зафіксованої суми заборгованості, що підлягала реструктуризації - 22653,23 грн., проведено виплату тільки 1314,41грн. 17.12.2014 року між сторонами було підписано нову Угоду про реструктуризацію заборгованості по заробітній платі, якою передбачалось повне погашення такої заборгованості частинами до квітня 2015 року, яку відповідач не виконав взагалі. Оскільки, до сьогоднішнього дня зазначену заборгованість так і не виплачено, у зв'язку з чим розмір заборгованості по заробітній платі становить 21338,82 грн., позивачка просила стягнути цю заборгованість в судовому порядку, а також компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки в розмірі 47779,74грн. та з розрахунку 1769,62 грн. в місяць (а.с.2-4). Провадження у справі за цією заявою було відкрито ухвалою від 16 грудня 2015 року. 15 січня 2016 року позивачка [PERSON] подала заяву про збільшення позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 16 782, 98 грн. (а.с.24-25). Ухвала суду щодо прийняття цієї заяви до розгляду у матеріалах справи відсутня. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 8 лютого 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ДП "Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 21 338, 82 грн., компенсацію середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 47 779, 74 грн. та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 16 782, 98 грн. Вирішено питання про судові витрати (а.с.42-45). В апеляційній скарзі відповідач ДП "Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" просить це рішення скасувати та відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що суд першої інстанції не з'ясував всіх обставин справи, не дав їм належної правової оцінки, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права. Заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши зібрані у справі матеріали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав. Згідно статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Кожен має право на заробітну плату (ч. 4 ст. 43 Конституції України). Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (ч. 7 ст. 43 Конституції України). Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ст. 116 КЗпП України). У відповідності до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Встановлено, що починаючи з 04.03.2005 року по 04.09.2013 року позивачка перебувала в трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду економіста. 05.09.2013 року знову була працевлаштована та працювала у відповідача до 23.02.2015 року на посаді інженера другої категорії. Однак, заробітна плата за 2012 рік, яка була нарахована роботодавцем позивачці, виплаченою не була з причин відсутності належного фінансування. Розмір такої заборгованості складає 21338,82грн. В подальшому, з метою вирішення питання щодо погашення вказаної заборгованості неодноразово роботодавцем було обіцяно її виплату частинами. 21.01.2013 року між сторонами підписано Угоду про реструктуризацію заборгованості по заробітній платі, якою передбачалось повне погашення такої заборгованості частинами до червня 2014 року. З зафіксованої суми заборгованості, що підлягала реструктуризації - 22653,23 грн., проведено виплату тільки 1314,41грн. 17.12.2014 року між сторонами було підписано нову Угоду про реструктуризацію заборгованості по заробітній платі, якою передбачалось повне погашення такої заборгованості частинами до квітня 2015 року, однак і ця угода виконана не була. Згідно довідки ДП "Закарпатський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою" від 18.11.2015 року №1591 заборгованість по заробітній платі складає 21 338, 82 грн. (а.с.5). Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.99 №13 установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. В даному випадку середній заробіток позивачки становить 1769,62грн. Кількість календарних місяців за період невиплати з 04.09.2013 року (день звільнення) по 04.12.2015 року (період звернення до суду з позовом) становить 27 місяців. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 47 779, 74грн. Рішення суду першої інстанції в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі та в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає. Щодо вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати, то в цій частині рішення суду першої інстанції слід скасувати, оскільки вирішивши цю вимогу по суті суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, фактично прийнятих судом до розгляду, що суперечить вимогам ст. 11 та ст. 303 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Згідно ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Судове рішення у позовному провадженні є результатом регламентованої процесуальним законом процедури розгляду справи в рамках тих позовних вимог щодо яких судом було відкрито провадження відповідно до порядку, визначеного ст. 122 ЦПК України. Рішення суду щодо відкриття провадження у справі, відмови у відкритті провадження тощо має бути процесуально-документально оформлено відповідною ухвалою суду. У даній справі жодного рішення щодо прийняття або неприйняття заяви представника позивача про збільшення позовних вимог (а.с.24-25) судом першої інстанції не приймалося. У матеріалах справи наявне лише письмове заперечення представника відповідача, у тому числі щодо неможливості прийняття цієї заяви судом до розгляду на відповідній стадії процесу (а.с.34-36). Обидві заяви судом не розглянуті. За цих обставин колегія вважає, що судом першої інстанції неправомірно ухвалене рішення в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. У цій частині рішення суду слід скасувати, що не є перешкодою для позивача звернутися до суду з такою вимогою у загальному порядку, передбаченому процесуальним законом. Враховуючи викладене,

Outcome: partial