Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області,третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, вказавши наступне. З 01 квітня 2011 року вона працює в Перевальському районному суді Луганської області на посаді прибиральниці ,що підтверджується трудовою книжкою. Статею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» встановлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 грн. У жовтні -листопаді 2014 року вона відпрацювала повні місяці ,що підтверджується відповідним табелем обліку використання робочого часу. Відповідач повинен нарахувати їй заробітну плату за жовтень 2014 року -1218 грн. та за листопад 2014 року -1218 грн. оскільки на 2014 рік посадовий оклад прибиральниці згідно штатного розкладу складає 1218 грн. Відповідно до наказу № 1 голови Перевальського районного суду Луганської області від 09.01.2014 року їй ,як прибиральниці суду було встановлено надбавку за роботу з дезінфікуючими засобами в розмірі 10 % від посадового окладу. Таким чином відповідач повинен був нарахувати їй надбавку за високі досягнення в праці за жовтень 2014 року та листопад 2014 року в розмірі 1218 х10 %=121,80 грн. Відповідно до наказів керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області № 117 від 15 жовтня 2014 року та № 128 від 24 листопада 2014 року її,як прибиральницю суду було премійовано за рахунок економії фонду заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року в розмірі 10%. Отже,відповідач повинен був нарахувати їй премію за листопад 2014 року в розмірі (1218 грн.+121,80 грн.)Х10 % = 133,98 грн. Крім того зазначає,що індексація за жовтень 2014 року складає 146,16 грн.,за листопад 2014 року-196,10 грн. Компенсація за порушення строків виплати заробітної плати складає за жовтень 2014 року-337,81 грн. ,за листопад 2014 року-317,05 грн. Вважає,що розмір заробітної плати,який підлягає стягненню з відповідача складає: за жовтень 2014 року : посадовий оклад- 1218,00 грн. надбавка за роботу з дезінфікуючими засобами -121,80 грн. премія-133,98 грн. індексація-146,16 грн. компенсація за порушення строків виплати заробітної плати -337,81 грн. Всього-1957,75 грн. За листопад 2014 року посадовий оклад-1218,00 грн. надбавка за роботу з дезінфікуючими засобами -121,80 грн. премія-133,98 грн. індексація-196,10 грн. компенсація за порушення строків виплати заробітної плати -317,05 грн. Всього-1986,93 грн. Отже відповідач повинен виплатити їй за жовтень 2014 року заробітну плату в розмірі 1957,75 грн.,за листопад 2014 року- в розмірі 1986,93 грн.,а всього-3944,68 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 3944,68 грн. В судове засідання позивач не з'явилася , в позові заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності,надала заяву в якій збільшила позовні вимоги ,навівши наступний розрахунок заборгованості : За жовтень 2014 року : посадовий оклад-1218,00 грн.; надбавка за роботу з дезінфікуючими засобами -121,80 грн;. премія-133,98 грн. індексація-146,16 грн. компенсація за порушення строків виплати заробітної плати -605,46 грн. Всього-2225,40 грн. За листопад 2014 року посадовий оклад-1218 грн. надбавка за роботу з дезінфікуючими засобами -121,80 грн. премія-133,98 грн. індексація-196,10 грн. компенсація за порушення строків виплати заробітної плати -584,74 грн. Всього-2254,62 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4480,02 грн. В судове засідання представник відповідача не з»явився ,надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову в яких зазначив,що позовні вимоги не визнає в повному обсязі з наступних підстав. Прав позивача ним порушено не було, а призначення та виплата заробітної плати позивачу здійснювалась виключно в рамках законодавства з урахуванням тієї обставини, що на території Луганської та Донецької області з 2014 року проводиться АТО, а тому на виконання Закону України "Про боротьбу з тероризмом" № 638-IV від 20.03.2003 року, Постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 01.11.2014 року, постанови правління НБУ "Про зупинення здійснення фінансових операцій" № 466 від 06.08.2014 року та інших нормативно-правових актів, рішень РНБО України, доручень Президента України та Кабінету Міністрів України, відповідні виплати, у тому числі й заробітна плата нараховуються та виплачуються тільки в тих установах, які переміщені на підконтрольну Україні територію та продовжують функціонувати, а відповідні працівники яких виконують свої посадові обов'язки. Відповідач зазначив,що п.2. Тимчасового порядку ,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 01.11.2014 року встановлено ,що у населених пункатах Донецької та Луганської областей ,на території яких органи державної влади тимчасово не здійснють або здійснють не в повному обсязі свої повноваження (далі-тимчасово неконтрольована територія) ,видатки з державного бюджету ,бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов"язкового державного соціального страхування здійснються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Відповідач при цьому наголошував про відсутність документів, що дали б змогу підтвердити обставину залишення позивачем - державним службовцем території, підконтрольної ЛНР, перебування його на території підконтрольній Україні та продовження виконання своїх функцій, як працівника суду протягом зазначеного часу. Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області в судове засідання не прибув, надав заяву в якій просив справу розглядати за його відсутності. Крім того зазначив,що Органи Державної казначейської служби організовують виконання Державного бюджету і фінансування його витрат. Оскільки у цьому випадку йде мова про порушене право позивача з боку відповідача ,а не з боку фінансового органу(казначейства) ,то цей спір потрібно розглядати безпосередньо між позивачем та відповідачем. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Враховуючи, що сторони скористалися правом заявити клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд розглядає цивільну справу за наявними у справі матеріалами. Суд ,дослідивши матеріали справи , всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, дійшов висновку про наступне. Як вбачається із копії трудової книжки позивача з 01.04.2011 р. вона призначена на посаду прибиральниці Перевальського районного суду Луганської області (а.с.14) . В штатному розкладі на 2014 рік Перевальського районного суду Луганської області (а.с.63) зазначено,що для штатної посади «прибиральник службових приміщень » встановлено посадовий оклад в сумі 1218 грн. Наказами керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області № 117 від 15 жовтня 2014 року та № 128 від 24.11.2014 року премійовано за рахунок економії заробітної плати за жовтень та листопад 2014 року у розмірі 10 відсотків всіх інших працівників (а.с.17,18). Наказом Голови Перевальського районного суду Луганської області № 1 від 09.01.2014 року встановлено позивачу [PERSON] ,прибиральниці суду надбавку в розмірі 10 % від окладу за роботу з дезінфікуючими засобами з 02 січня 2014 року(а.с.16 ) Листом №8.6034/14 від 08.12.2014 р. ДСА України повідомила позивачу , що постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595,затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ,здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей,відповідно до якого заробітна плата (суддівська винагорода) працівникам установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису При цьому,заробітна плата (суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам установи,яка переміщена на контрольовану територію,здійснюються,якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої обов»язки.(а.с.65.) Розпорядженням Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.12.2014 року розгляд справ ,підсудних Перевальському районному суду Луганської області здійснюється Лисичанським міським судом Луганської області (а.с.70). Доказів відсутності позивача на робочому місці та невиконання нею покладених на неї обов'язків у жовтні-листопаді 2014 року, або припинення роботи суду у цей період представником відповідача суду не надано, навпаки розгляд підсудних справ Перевальським районним судом Луганської області припинений розпорядженням голови ВССУ від 08.12.2014 року № 56/0/38-14, наявність у справі табелів обліку використання робочого часу та наказів про преміювання працівників суду підтверджує роботу Перевальського районного суду Луганської області у жовтні-листопаді 2014 року та виконання роботи позивачем в цей період. В справі міститься розрахунковий лист за жовтень 2014 року, оформлений ТУ ДСА в Луганській області, про розміри нарахованої позивачу заробітної плати, в тому числі й премії та надбавки у розмірі згідно з наказами керівника апарату суду, із зазначенням відрахувань на утримань з заробітної плати, (а.с.15), що само по собі підтверджує обізнаність відповідача про роботу суду у визначений період та проведення ним нарахування заробітної плати позивачу у спірний період 2014 року за виконану нею роботу, в тому числі й з урахуванням розміру премії та надбавки згідно з наказами керівника апарату суду за жовтень 2014 року. Таким чином, з врахуванням вищезазначеного, судом відхилено заперечення представника відповідача про відсутність у ТУ ДСА у Луганській області документів, що підтверджують виконання своїх обов'язків позивачем як працівником протягом зазначеного часу. Разом з цим, судом встановлено, що заробітна плата за жовтень-листопад 2014 року відповідачем позивачу сплачена не була, що не заперечується представником відповідача. Представником відповідача не надано суду іншого розрахунку заборгованості заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року, не надано документів, які спростовують розрахунок позивача. Представник відповідача не заперечує проти розрахунку заборгованості ,наданого позивачем. Перевіривши розрахунок заборгованості з заробітної плати позивача у розмірі 1619,94 гривень за жовтень 2014 року та у розмірі 1669,88 гривень за листопад 2014 року , суд погоджується з ним повністю. Відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків оплати їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника чи уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Позивачем розрахована компенсація втрати частини доходів, в зв'язку з порушенням відповідачем строків виплати заробітної плати: за жовтень 2014 року - 605,46 гривень; за листопад 2014 року - 584,74 гривень. Суд, також погоджується з наведеними у заяві про збільшення позовних вимог розрахунками позивача про розмір компенсації за порушення строків оплати. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав.свобожд чи інтересів. Відповідно до положень ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. В ст.98 КЗпП України зафіксовано, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці». В ст.21 та ст.22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма зазначена в ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.95 КЗпП України ,заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 33 Закону України "Про оплату праці" індивідуальна зарплата підлягає індексації, Відносини, які пов'язані з індексацією заробітної плати, регулюються Законом "Про індексацію грошових доходів населення" і Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Суд критично ставиться до посилання в листах ДСА України на п.2 Тимчасового порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 Так, в п.2 Тимчасового порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2015 року ,яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ,здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей,затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 07.11.2014 року № 595. Таким чином п.2 Тимчасового порядку № 595 не підлягає застосуванню. Крім того ,суд вважає необхідним зазначити наступне. В п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», зазначено, що відповідно до ст.8 та ст.22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії. Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України). Відповідно до ст.21 та ч.3 ст.22 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частинами 1 та 2 ст.24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. В ст.64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно п.1 та п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту. Одночасно, п.2 рішення Конституційного Суду України №12-рп/98 від 09.07.1998 р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» згідно якого було встановлено, що Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до ст.92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо). Пунктом 3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000р. «У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч.2 ст.150 Конституції України, а також ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)», згідно якого суд зазначив, що виходячи з Конституції України Закон України «Про Рахункову палату Верховної Ради України» від 11.07.1996 р., як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст.75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (ст.5, ст.38, ст.69, ст.72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (п.3 ч.1 ст.85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Одночасно, в ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із змісту позовної заяви, що не заперечується відповідачем, виплата заробітної плати позивачеві не здійснюється. Враховуючи норми Конституції України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, теоретичні засади науки теорії держави і права, суд дійшов висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпеченні) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час прийняття Тимчасового порядку №595 судом не встановлено введення воєнного або надзвичайного стану в державі. Зворотного належними і допустимими доказами відповідачем суду не доведено (ч.2 ст.71 КАС України). Згідно абз.3 ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. В ст.3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності. Статтею 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Одночасно, ч.2 ст.14 зазначеного Закону передбачає, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Вказане в сукупності дає підстави дійти до висновку, що у Кабінет Міністрів України не наділений правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері виплати заробітної плати у районі проведення антитерористичної операції. Згідно абз.2 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Суд наголошує на тому ,що відповідач не оспорював розрахунку заборгованості по заробітній платі відповідача. Таким чином,суд вважає ,що право на заробітну плату є правом позивача ,яке захищається законом і гарантується Конституцією України. У пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 року зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд зазначає суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, податок та інші обов'язкові платежі підлягають утриманню та сплаті (перерахуванню) ТУ ДСА України в Луганській області з доходів у вигляді заробітної плати платника податку на загальних підставах.. З урахуванням наведеного,суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими,що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми заборгованості по заробітній плати у розмірі 4480,02 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 243,60 гривень.

Outcome: approved