Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача та відповідача 10.01.2019 [PERSON] звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ФГ "Слобідське" про визнання договору оренди землі недійсним. Позов мотивовано тим, що він є власником двох земельних ділянок, якими користується ФГ "Слобідське". У 2017 році він дізнався про існування договорів оренди землі від 19.11.2016 та 22.11.2016 строком на 10 років кожен, належних йому на праві власності земельних ділянок площею 1, 4095 та 1,53 га, з призначенням - для сільськогосподарського використання, які розміщуються на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Договорів оренди землі він не підписував і не доручав їх підписання іншим особам, отже відповідач користується належними йому земельними ділянками незаконно, чинить йому перешкоди вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. [PERSON] просить визнати недійсними договори від 19.11. та 22.11. 2016, укладені від його імені з ФГ "Слобідське" про оренду належних йому на підставі державного акту на право власності серії [NUMBER] У\~ [NUMBER] \~ВН [NUMBER] \~від 26.04.2002 земельної ділянки площею 1, 53 га, та земельної ділянки площею 1, 4095 га,, належної йому на підставі державного акту на право власності серії [NUMBER] від 29.01.2009, розміщених на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, стягнути на його користь з ФГ " Слобідське" судові витрати. У вступному і заключному слові та додаткових поясненнях позивач [PERSON] та його представник [PERSON] , що діє на підставі довіреності від 07.12.2018 (а.с.47) пояснили, що [PERSON] , будучи власником двох земельних ділянок не може скористатися своїми правами власника, так як ними користується відповідач ФГ "Слобідське" без правових підстав. У 2017 році [PERSON] стало відомо про існування договорів оренди належних йому земельних ділянок, які він не підписував і не уповноважував інших осіб на їх підписання, волевиявлення на їх укладення не мав і не має. Встановивши порушення своїх прав власника розпоряджатися належними йому земельними ділянками, позивач звертався до відповідача з метою врегулювання спору у позасудовому порядку, однак керівник ФГ "Слобідське" відмовився він спілкування з ним та порадив звертатися до суду. Просять позов задовольнити з наведених в ньому підстав, та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Представник відповідача ФГ "Слобідське" адвокат Дудчик О.М. 29.01.2019 подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] про визнання договорів оренди землі недійсними у якому просить у задоволенні позовної зави відмовити посилаючись на те, що позивачем не доведено підстав для визнання договорів оренди землі недійсними (а.с.95-98). У судове засідання представник ФГ "Слобідське" повторно не прибув. Від представника відповідача ФГ "Слобідське" адвоката Дудчика О.М. поступила заява про розгляд справи в його відсутності у зв`язку із зайнятістю в інших справах (а.с. 150, 158). ІІ. Заяви, клопотання сторін Позивачем [PERSON] було подано клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.3, 66 - 69). Представником відповідача ФГ "Слобідське" адвокатом Дудчиком О.М. були подані заяви про відкладення розгляду справи (а.с. 48, 56), та про розгляд справи у відсутності представника ФГ "Слобідське" (а.с. 150, 158). ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою судді\~від 11.01.2019\~позовну заяву\~прийнято до\~розгляду та\~відкрито провадження\~у справі.\~Цією ж\~ухвалою прийнято\~рішення про\~розгляд справи\~у порядку\~спрощеного позовного\~провадження,\~з повідомленням\~(викликом)\~сторін,\~ згідно\~з положеннями\~ст.279\~ЦПК України.\~Клопотань від\~сторін про\~інше не\~надходило. Вказаною ухвалою суду відповідачеві запропоновано надати в 15-денний строк з дня отримання даної ухвали відзив на позовну заяву та, у разі необхідності подати зустрічний позов (а.с.19). Ухвалу суду від 11.01.2019 направлено на адресу відповідача, яку він отримав 18.01.2019 (а.с.22). 29.01.2019 до суду поступив відзив на позовну заяву від представника ФГ "Слобідське" адвоката Дудчика О.М., датований 25.01.2019 (а.с.24 26). 30.01.2019 від представника позивача [PERSON] за довіреністю від 07.12.2018 Шмигельського В.П. (а.с.47, 64) до суду надійшла відповідь на відзив ФГ "Слобідське" (а.с.45). Ухвалою суду від 13.03.2019 у справі призначено судову почеркознавчу експертизу, яку доручено експертам Вінницького відділення Київського НДІ судових експертиз МЮ України (а.с.68-69) Перешкод для здійснення розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення судом не встановлено. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин У справі,\~яка розглядається\~судом \~встановлено,\~що \~ [PERSON] \~є \~власником земельної\~ділянки площею\~1,\~53\~га на підставі державного акту серії 1 [NUMBER] від 26.04.2002, розміщеної на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та кадастровим номером [NUMBER] , та земельної ділянки площею 1, 4095 га на підставі державного акту серії [NUMBER] від 15.01.2009, розміщеної на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER] (а.с.14,15). Право власності [PERSON] на земельні ділянки відповідачем не оспорюється. У матеріалах справи наявні два договори оренди зазначених земельних ділянок. Із першого договору вбачається, що 19 листопада 2016 року між [PERSON] та ФГ "Слобідське" укладено договір оренди землі, відповідно до п.п.1,2 якого [PERSON] надає, а ФГ "Слобідське" в особі голови ФГ [PERSON] приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] , загальною площею 1,53 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, строком на десять років (а.с.10 - 13). Зазначений договір оренди землі від 19.11.2016, відповідно до вимог ст.6 ЗУ "Про оренду землі", зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 28.01.2017 державним реєстратором Залокоцькою В.Д., номер запису про інше речове право 18791850, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.27 - 31). Вдповідно до п.п. 1,2 договору оренди землі від 22 листопада 2016 року, укладеного між [PERSON] та ФГ "Слобідське", [PERSON] надає, а ФГ "Слобідське" в особі голови ФГ [PERSON] приймає в строкове платне користування земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] , загальною площею 1,4095 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться на території Клекотинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, строком на десять років (а.с.6 - 9). Зазначений договір оренди землі від 22.11.2016, відповідно до вимог ст.6 ЗУ "Про оренду землі", зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права 24.02.2017 державним реєстратором Залокоцькою В.Д., номер запису про інше речове право 19248017, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.32 - 37). Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] договорів оренди землі від 19.11. та 22.11.2016 без номера з ФГ "Слобідське" не підписував, довіреності на підписання та укладення вказаних договорів від його імені іншим особам не надавав, що підтверджено в судовому засіданні поясненнями позивача [PERSON] , його представника [PERSON] , а також підтверджується висновком експерта за № 2521/2522/19-21 від 28.05.2019, оригінал якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.140 - 145). Проведення експертизи здійснювалося на підставі ухвали суду від 13.03.2019 (а.с.68 - 69). Відповідно до висновку експерта підписи в договорах оренди землі від 19.11. та 22.11.2016 від імені [PERSON] виконані не самим [PERSON] , а іншою особою (а.с.140 145). Отже, експертом надано однозначну відповідь на поставлені питання в ухвалі Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.03.2019 про призначення експертизи про те, чи виконані підписи [PERSON] чи іншою особою. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] вільного волевиявлення на укладення та підписання договорів оренди землі від 19 листопада 2016 року та 22 листопада 2016 року з відповідачем ФГ "Слобідське" та на передачу останньому належних йому земельних ділянок в оренду не мав. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування. Встановленим судом фактам відповідають земельні правовідносини та цивільно-правові відносини щодо недійсності правочинів, які регулюються Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ЗК України, ЦК України, ЗУ "Про оренду землі". Відповідно до ст.13\~Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання… Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що\~\~ кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Конституція України зобов`язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (ст.68 Конституції України). Частиною 1\~статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини та\~основоположних свобод\~від 04.11.1950,\~яка набрала\~чинності для\~України з\~11.09.1997\~і відповідно\~до ст.9\~Конституції України\~є частиною\~національного законодавства,\~передбачено,\~що кожен\~має право\~на справедливий\~і публічний\~розгляд його\~справи упродовж\~розумного строку\~належним і\~безстороннім судом,\~встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", пунктах 51, 52 рішення ЄСПЛ від 03.12.2003 у справі "Рябих проти Росії", пункті 91 рішення ЄСПЛ від 09.11.2004 у справі "Науменко Світлана проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно положень ч.1 ст.\~4\~ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений \~ \~ \~ \~ законом або договором (стаття 5 ЦПК України). За приписами ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Постановою Пленуму ВС України №2 від 12.06.2009 "Про застосування норм процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Частиною \~3\~статті 12,\~статтями 76\~-\~81\~ЦПК України\~передбачено,\~що кожна\~сторона повинна\~довести ті\~обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених законом.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях.\~Засобами доказування\~у цивільній\~справі є\~показання свідків,\~письмові докази,\~речові і\~електроні \~докази і\~висновки експертів.\~Суд приймає\~до розгляду\~лише ті\~докази,\~які мають\~значення для\~справи.\~Обставини,\~які за\~законом повинні\~бути підтвердженні\~певними засобами\~доказування,\~не можуть\~підтверджуватися іншими\~засобами доказування.\~Кожна сторона\~має довести\~ті обставини,\~на які\~ вона\~посилається як\~на підставу\~своїх вимог\~або заперечень,\~крім випадків,\~встановлених законом. Статтею ст. 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.93 ЗК України та ст.1 Закону України "Про оренду землі", право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької і іншої діяльності. Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом, Цивільним кодексом, Законом України "Про оренду землі", законами України, іншими нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст.2 Закону України "Про оренду землі"). Згідно з положеннями ч.4 ст.124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (ст.792 ЦК України, ст.2 ЗУ "Про оренду землі"). Згідно із ст.125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства… Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально (ст.13, ч.1 ст.14 ЗУ "Про оренду землі"). За приписами ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст.627 ЦК України). Положеннями частини першої\~статті 16\~ЗУ "Про оренду землі"\~передбачено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із\~законом\~вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частинами 1, 3 та 4 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам… Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ч.1 ст.206 ЦК України). За правилами ст.208 ЦК України правочини між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, крім правочинів, передбачених ч.1 ст.206 ЦК України. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.207 Цивільного Кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони… Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Оскільки, відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК України, головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є спрямованість волі сторін на укладення договору. Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" розяснив, що судам відповідно до вимог ст.215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 ЦК України тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним лише за рішенням суду. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу . Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (ч.ч.1, 2 ст.215 ЦК України). VІ. Висновки суду Аналіз перевірених і оцінених у судовому засіданні доказів в підтвердження позовних вимог та їх заперечень переконує суд, що позивачем [PERSON] надано належні, достовірні та допустимі докази, в силу вимог ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, на підтвердження того, що договори оренди землі від 19 та 22 листопада 2016 року він не підписував, повноважень на їх підписання в установленому\~законом\~порядку іншій особі не надавав, що свідчить про відсутність волевиявлення орендодавця [PERSON] на укладення спірних договорів та невідповідність їх вимогам\~закону і вказує наявність у суда підстав для визнання вказаних договорів недійсними на підставі статтей 203, 215 ЦК України. Отже, спірними договорами оренди право та охоронюваний законом інтерес позивача [PERSON] на мирне володіння та розпорядження своїм майном (земельними ділянками), передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод порушене відповідачем ФГ "Слобідське" і підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсними спірних договорів оренди землі від 16.11.2016 та 22.11.2016. При ухвалені рішення у даній справі, судом на підставі вимог ч.4 ст.263 ЦПК України враховано правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року у справі за №146/293/16-ц; від 04.06.2018 у справі №479/495/16-ц; від 18.07.2018 у справі №624/604/16-ц; від 20.03.2019 у справі № 221/4715/17. VІІ. Розподіл судових витрат Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладчів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду (ч.3 ст.133 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача (ч.2 ст.141 ЦПК України). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд з`ясовує, серед іншого, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення для сторін… (п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України). При зверненні з позовом до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі по 1409,60 грн. (а.с.1). За проведення судової почеркознавчої експертизи позивачем [PERSON] сплачено грошові кошти в сумі 3925 грн. (а.с. 147), які підлягають стягненню з відповідача, відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України. Вказані судові витрати підлягають стягненню з відповідача ФГ "Слобідське" на користь позивача [PERSON] , відповідно до вимолг ч.2 ст.141 ЦПК України. На підставі\~викладеного та\~

Outcome: approved