Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності, визнання права власності на предмет іпотеки, припинення права власності, виселення, стягнення судових витрат. До початку розгляду справи по суті відповідач заявив зустрічний позов до ПАТ «Дельта Банк» про визнання договору про надання споживчого кредиту № 11350036000 від 28 травня 2008 року недійсним, зобов'язання приватного нотаріуса виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за договором іпотеки № 442 від 28 травня 2008 року. 05 травня 2015 року [PERSON] уточнив вимоги зустрічного позову . Ухвалою суду від 12 травня 2015 року первісний позов ПАТ «Дельта Банк до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі права власності, визнання права власності на предмет іпотеки, припинення права власності, виселення, стягнення судових витрат залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою представника позивача в судове засідання. Вимоги зустрічного позову [PERSON] обґрунтовує тим, що договір про надання споживчого кредиту, який укладений № 11350036000 від 28 травня 2008 року між ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON] укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема: статей 524, 533, 1054 ЦК України щодо істотних умов договору, предметом кредитного договору можуть бути лише грошові кошти у вигляді української гривні, а не іноземна валюта; перед укладенням кредитного договору працівники банку не попередили позивача за зустрічним позовом про валютні ризики, не надали повного розрахунку всіх платежів пов'язаних з отриманням і супроводом кредиту. Таким чином перед укладенням кредитного договору позивача за зустрічним позовом ввели в оману, оскільки працівники банку грубо порушили право позивача [PERSON] як споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної інформації, що передбачено Законом України «Про захист прав споживачів». До того ж позивач за первісним позовом не підтвердив належним чином своє право на заявлення вимог стосовно споживчого кредиту. Позивач за зустрічним позовом в судовому засіданні вимоги зустрічного позову із уточненими вимогами підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача за зустрічним позовом в судовому засіданні 18 червня 2014 року вимоги зустрічного позову не визнав, просив в задоволенні вимог зустрічного позову відмовити. Надав суду письмові заперечення на зустрічний позов, а також заявив клопотання про застосування строку позовної давності. Представник ПАТ «Дельта Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 28 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11350036000, відповідно до якого банк надав позичальнику [PERSON] кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 82300 доларів США, що еквівалентно 399 155 грн., а позичальник зобов'язався належним чином використовувати і повернути банку кредиті кошти та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах зазначених в Договорі. Позичальник зобов'язаний повернути кредиту до 26 травня 2023 року. Пунктом 7.5 договору визначено, що підписанням договору позичальник підтверджує, що є клієнтом банку і ознайомлений з усіма Тарифами по розрахунково-касовому обслуговуванню та Тарифами банку, що викладені у Додатку № 3 до договору. Відповідно до п. 7.13 Договору сторони домовились вважати, що уклавши цей договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та умовами цього Договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджує здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформацію згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів». [PERSON] підтверджує, що підписав оспорюваний договір з власної волі, отже він погодився на отримання кредиту саме на таких умовах. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами, серед яких і кредитний договір № 11350036000 від 28 травня 2008 року. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Як зазначено в п. 5 вказаної вище Постанови, якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Позивачку ніхто не спонукав до укладення договору. Підписуючи договір та додатки до нього позивач погодився з цими умовами; - oсоба, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В даному випадку позивачем не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності представників АКІБ «УкрСиббанк»; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Позивач був ініціатором укладення договору, в момент підписання він був ознайомлений з усіма умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив. Крім того, позивач вважає, що вчинив вказаний вище правочин під впливом обману, оскільки його не повідомили про валютні ризики пов'язані з утриманням кредиту в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивачем таких доказів суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Позивач вважає, що договори укладені між ним та АКІБ «УкрСиббанк» є недійсним, оскільки вчинений під впливом обману. Однак, таке твердження позивача є помилковим, оскільки відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір, який укладений між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» був спрямований на реальне настання правових наслідків; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, договір № 11350036000 від 28 травня 2008 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як зазначено у п. 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Відповідно до ч. 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ч. 1 цієї ж статті нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Разом з тим, обґрунтовуючи позов про визнання договору недійсним, позивач не навів достатніх підстав, за яких суд міг дійти до висновку про здійснення банком нечесної підприємницької практики в розумінні статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Безпідставними є посилання [PERSON] на неможливість та противність отримання кредиту у валюті виходячи з наступного. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Укладення договору кредиту в іноземній валюті не протирічить законодавству, яке діяло на момент укладення договору. Як роз'яснює Пленум Вищого спеціалізованого суду України в постанові Пленуму № 5 від 30.03.2012 року п. 10 та 11, згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. На момент укладення кредитного договору (28.05.2008 року) Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України. Вказана заборона з'явилась у Законі України «Про захист прав споживачів» тільки 22.09.2011 року згідно Закону України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг". Отже на момент укладення договору АКІБ «УкрСиббанк» мав право надавати споживчий кредит в іноземній валюті, а тому визнавати договір недійсним із вказаної причин підстав немає. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували неправомірність дій відповідача щодо нього. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що зустрічні позовні вимоги позивача є необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4, 5, 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. ст. 5, 16, 23, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, 509, 526, 628 ч.1, 629, 638 ч.1 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України,

Outcome: dismissed