Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 13.07.2013 року вона уклала з відповідачем [PERSON] шлюб, зареєстрований у Виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис № 290, і даний шлюб було розірвано за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2015, яке набрало законної сили 25.05.2015. Від даного шлюбу у них народилась донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] На разі батько дитини, відповідач, проживає окремо в іншому населеному пункті та жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, не бере матеріальної та будь-якої іншої участі у вихованні дитини, не цікавиться на які кошти виховується дитина, де вона навчається, чим займається, не піклується про її фізичний та духовний розвиток. Просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Стягнути кошти на утримання (аліменти) дитини [PERSON] із [PERSON], в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячного. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.01.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 06.02.2018 року до суду надійшла заява представника позивачки [PERSON] на виконання вимог ухвали від 23.01.2018 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.03.2018 року відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.12.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 21.12.2018 року. Представник позивача направив до суду заяву про розгляд справи без його участі та без участі позивача [PERSON], та просив задовольнити позовну заяву в повному обсязі. У судове засідання відповідач не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав частково. У судове засідання представник Служби у справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить позов підлягає до задоволення частково. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 13.07.2013 року. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24.04.2015 шлюб між сторонами розірвано (справа № 369/2772/15-ц). Зі свідоцтва про народження, виданого Виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області [NUMBER] вбачається, що батьками [PERSON], [INFO] є, [PERSON] та [PERSON]. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає разом з донькою [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки виданої Дошкільним навчальним закладом № 219 в м. Київ вбачається, що [PERSON], [INFO] відвідує спеціалізований дошкільний навчальний заклад № 219 для дітей з порушенням зору Святошинського управління освіти з вересня 2016 року. За період перебування дитини в дошкільному закладі жодного разу батько не приводив та не забирав дитину з закладу, не відвідував батьківські збори. Приводить та забирає з дошкільного закладу та відвідує батьківські збори мама. [PERSON] спостерігається в лікарів Центру мікрохірургії ока і Консультативно-діагностичної поліклініки НДСЛ «ОХМАДИТ». Після кожного лікування лікаря їй потрібно корегувати лінзи чи купувати нові окуляри, що є для [PERSON] значними витратами. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження кошті в; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 зазначено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач є працездатним, відповідно до ст. 180 СК України зобов'язаний утримувати свою дитину. Між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів. Доказів про наявність стягнень по виконавчим документам з [PERSON] та доказів щодо утримання інших дітей суду не надано. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. З огляду на ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов'язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. При визначенні розміру аліментів суд враховує потреби дитини з урахуванням її віку та стану здоров'я. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд, з'ясувавши фактичні обставини справи та виходячи з матеріального становища сторін, обов'язку утримувати дитини, приходить до висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17.01.2018 року - дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, у розмірі, що відповідає межам встановленим Законом України „Про Державний бюджет України на 2018 рік" для дітей такого віку, який не є меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд вважає, що саме такий розмір щомісячного грошового забезпечення з урахуванням грошового забезпечення, яке повинна надавати мати дитини, буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. З приводу позовних вимог про позбавлення батьківських прав слід зазначити наступне. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 23.07.2018 № Т 137761.295.2 визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав гр. [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] народження. П. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Позивачем у такій справі, згідно ст. 165 СК України та абз. 1 п. 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", може бути один з батьків. Разом з тим, звертаючись з позовом до суду, позивач, в якості обґрунтування своїх позовних вимог в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки, зазначає, що після розлучення і по цей час відповідач не бере участі у вихованні своєї дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток та взагалі матеріально не підтримує, що, в свою чергу, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками та самоусунення від виховання та утримання своєї дитини. Вимогами ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно ст.ст. 3,18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. У рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008р. по справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Вимога щодо обов'язку суду, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом встановлено також у пункті 4 частини п'ятої статті 12 ЦПК України в чинній редакції. Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів. Тобто, згідно вимог цивільного процесуального закону суд, розглядаючи справу про позбавлення батьківських прав, був зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зосередити увагу учасників справи на необхідності встановлення саме тих обставин, які є визначальними для правильного вирішення спірних правовідносин, а саме: які дії/бездіяльність батька або матері свідчать про ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; які фактичні обставини впливають на виконання батьком або матір'ю їх батьківських обов'язків щодо дитини, з одночасним урахуванням поведінки обох батьків дитини та їх ставлення до дитини; чи буде застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статей 7, 155 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про позбавлення батьківських прав щодо дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов'язком суду. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. На підставі зазначеного, оцінивши зібрані по справі докази, а також враховуючи те, що обставини ухиляння відповідача від виконання своїх обов'язків по належному вихованню та утриманню дитини не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов в частині позбавлення батьківських прав не підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 56, 58, 61, 63 Цивільного кодексу України, ст. ст. 6, 150, 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", п. п. 15, 16, 18 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" та,

Outcome: partial