Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] і [PERSON], з урахуванням поданих уточнень, звернулися до відповідачів - фізичних осіб [PERSON] і [PERSON] та юридичної особи ПАТ «СК «Країна» з позовною заявою про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 18 липня 2013 року близько 13 години 00 хвилин на 615 км. + 500 м. автошляху «Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта» в межах смт. Жовтневе Червоногвардійського району Автономної Республіки Крим, [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], який належить [PERSON], зіткнувся з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Після зіткнення автомобіль «Chevrolet Aveo» відштовхнуло вперед, де стався удар з автомобілем «Mersedes Bens Sprinter» білого кольору державний реєстраційний номерний знак К 575 УВ72 rus під керуванням [PERSON], який перебував у стані повної зупинки на правій частині проїзної частини дороги з включеним покажчиком лівого повороту. Внаслідок зіткнення позивачі отримали тілесні ушкодження, а вказаний автомобіль «Chevrolet Aveo», який належить [PERSON], отримав технічні пошкодження. Позивачі [PERSON] і [PERSON], неодноразово уточнюючи позовні вимоги на протязі розгляду справи в суді та в подальшому зменшивши заявлені вимоги у звязку із виконанням відповідачем ПАТ «СК «Країна» своїх зобовязань за договором страхування, остаточно прохали стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 38\~480 грн. 00 коп., з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30\~000 грн. 00 коп., посилаючись на те, що відповідач [PERSON] є винним у вищевказаній дорожньо-транспортній пригоді та на час його скоєння перебував у трудових відносинах із [PERSON], а також прохали стягнути з відповідача ПАТ «СК «Країна» на користь [PERSON], яка отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, моральну шкоду за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 30\~000 грн. 00 коп.. Крім того, позивачі прохали вирішити питання про розподіл судових витрат. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у відповідних письмових заявах, поданих до суду, кожен з них окремо, вказали про те, що вони підтримують позов та прохають задовольнити заявлені вимоги по тих підставах, які були викладені в позовній заяві з урахуванням останніх уточнень позовних вимог, поданих до суду 26 липня 2016 року. Позицію позивачів підтримала їх повноважний представник адвокат [PERSON], яка надала судові відповідну письмову заяву. Представник відповідача ПАТ «СК «Країна», заперечуючи проти задоволення позову, письмово повідомив судові про те, що ПАТ «СК «Країна» виконало перед позивачами всі зобовязання за договором страхування вчасно та в повному обсязі, у тому числі щодо виплати позивачу [PERSON] моральної шкоди в розмірі 112 грн. 79 коп. за шкоду, заподіяну здоровю, розрахунок якої здійснено у відповідності до положень ст.26-1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон), у звязку з чим прохав суд відмовити в задоволенні позовних вимог до ПАТ «СК «Країна» в повному обсязі. Відповідач [PERSON] письмово повідомив судові про те, що ним не оспорюється факт дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18 липня 2013 року за його участі та за участі, зокрема, водія [PERSON], проте ним оспорюються фактичні обставини, які передували зіткненню автомобілів. Так, [PERSON] письмово зазначив, що після здійснення водієм автомобіля «Івеко» різкого маневру вправо та виявлення на дорозі перешкоди у вигляді автомобіля під керуванням позивача [PERSON], ним були прийняті всі заходи для зупинки транспортного засобу - автомобіля «Volkswagen LT 35», який належить його другові [PERSON], шляхом здійснення екстреного гальмування, проте він не зміг уникнути зіткнення з автомобілем «Chevrolet Aveo» під керуванням [PERSON] через дорожні умови та недостатню відстань для зупинки транспортного засобу під час гальмування. За таких обставин, відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, погодившись на можливе відшкодування завданих матеріальних збитків в розмірі 15\~000 грн.. Позивачі [PERSON], [PERSON] та їх повноважний представник [PERSON], представник відповідача ПАТ «СК «Країна», а також відповідач [PERSON], в судове засідання не зявились, про час і місце слухання справи були повідомлені належним чином, до суду подали заяви з проханням слухати справу без їх участі. Відповідач [PERSON] письмово заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що він своїми діями не міг спричинити позивачам будь-яку шкоду, оскільки влітку 2013 року належним йому автомобілем «Volkswagen LT 35» тимчасово користувався його шкільний друг [PERSON], який і був учасником дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 18 липня 2013 року за участі позивачів. При цьому, [PERSON] зауважив, що [PERSON] не перебував з ним у трудових відносинах, не був його найманим працівником та не виконував ніяких його доручень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився повторно, про час і місце його проведення повідомлений належним чином, про що свідчать довідки про доставку SMS-повідомлення, причини своєї неявки судові не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв. Крім того, у письмовій заяві від 03 листопада 2015 року, яка надійшла до суду 04 листопада 2015 року, повідомив судові про неможливість своєї явки у відповідне судове засідання через проживання в іншій області та хворобу, прохав розглянути справу без його участі. Відповідно до вимог ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) ухвалення заочного рішення пов'язується з неявкою в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними. У даному випадку відповідач [PERSON] прохав розглянути справу за його відсутності, а позивачі не наполягали на ухваленні заочного рішення. За таких обставин, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд ухвалює у справі рішення на підставі наявних у ній даних та доказів, що узгоджується із положеннями ч.4 ст.169 ЦПК України. Виходячи з наведеного, а також положень ч.2 ст.158, ст.169 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та їх представників. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось через неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, зясувавши позицію сторін, викладену в письмових заявах, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до положень чч.1,2,3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є власником транспортного засобу «Chevrolet Aveo» синього кольору державний реєстраційний номерний знак [NUMBER]. Власником автомобіля [NUMBER] є [PERSON]. 31 березня 2013 року між ПАТ «СК «Країна» та [PERSON] було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, який оформлено полісом № АС/2044375зі строком дії до 31 березня 2014 року, з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну 50000 грн. (на одного потерпілого), із розміром франшизи 1000 грн., забезпеченим транспортним засобом за яким є автомобіль [NUMBER]. Вказаний автомобіль з дозволу власника [PERSON] перебував у тимчасовому володінні та користуванні [PERSON]. 18 липня 2013 року близько 13 години 00 хвилин на 615 км. + 500 м. автошляху «Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта» в межах смт. Жовтневе Червоногвардійського району Автономної Республіки Крим сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме, [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], який належить [PERSON], зіткнувся з автомобілем [NUMBER] під керуванням [PERSON]. Після зіткнення автомобіль «Chevrolet Aveo» відштовхнуло вперед, де стався удар з автомобілем «Mersedes Bens Sprinter» білого кольору державний реєстраційний номерний знак К 575 УВ72 rus під керуванням [PERSON], який перебував у стані повної зупинки на правій частині проїзної частини дороги з включеним покажчиком лівого повороту. Внаслідок зіткнення позивачі [PERSON] і [PERSON] отримали тілесні ушкодження, а вищевказаний автомобіль «Chevrolet Aveo» отримав технічні пошкодження. Відповідно до ч.1 ст.1166 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з вимогами чч.1,2\~ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана, зокрема, з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє, зокрема, транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. За приписами ч.1 ст.1188 ЦК України вбачається, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Таким чином, вирішуючи спори, повязані з відшкодуванням шкоди, завданої взаємодією кількох джерел підвищеної небезпеки, зокрема, зіткненням транспортних засобів, належить враховувати принцип вини, за яким обовязок відшкодування шкоди покладається на ту особу, з вини якої завдано шкоду. Якщо наявна вина всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, шкода відшкодовується кожним з них залежно від ступеню вини. У разі випадкового заподіяння шкоди, тобто коли зіткнення транспортних засобів є наслідком випадкового збігу обставин, збитки несе потерпілий, оскільки відсутні правові підстави для покладання відповідальності на іншу сторону. Як вбачається з матеріалів справи, протокол про адміністративне правопорушення відносно будь-якого водія за вчинення певного адміністративного правопорушення, яке сталося 18 липня 2013 року, не складався. Разом з тим, за фактом скоєння вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди розпочато кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013130290001575 від 19 липня 2013 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Проте, 20 березня 2014 року вищевказане кримінальне провадження було закрито у звязку із відсутністю складу кримінального правопорушення, а 22 серпня 2014 року старшим слідчим відділу з розслідувань злочинів проти особи та в сфері незаконного обігу наркотиків і зброї слідчого відділу ВМВС Росії по Красногвардійському району Республіки Крим за результатами розгляду матеріалів перевірки винесено постанову про відмову у порушенні кримінальної справи за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18 липня 2013 року на 615 км. + 500 м. автошляху «Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта» в межах смт. Жовтневе Червоногвардійського району Автономної Республіки Крим, через відсутність складу злочину, передбаченого ч.1 ст.264 Кримінального кодексу Російської федерації. Відповідно до ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупованою територією визначається, зокрема, сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій. Частиною 2 та 3 цього Закону встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. За таких обставин, посилання позивачів та їх представника на постанову про відмову у порушенні кримінальної справи старшого слідчого відділу з розслідувань злочинів проти особи та в сфері незаконного обігу наркотиків та зброї слідчого відділу ВМВС Росії по Красногвардійському району Республіки Крим від 22 серпня 2014 року як на доказ вини [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18 липня 2013 року, є безпідставним та необґрунтованим, оскільки таке рішення є недійсним та не створює правових наслідків. При цьому, судом враховано, що зазначена постанова взагалі не містить посилань на конкретні докази, які б достовірно підтверджували порушення [PERSON] Правил дорожнього руху України (далі ПДР України), а навпаки, містять відомості про відсутність достатніх технічних даних для вирішення такого питання, а тому зазначена постанова і з цих підстав не може бути прийнята судом до уваги. Згідно зі ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Відповідно до ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Як встановлено судом, в подальшому інформацію за фактом скоєння дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 18 липня 2013 року, повторно було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014100100007847 від 28 липня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Станом на 25 листопада 2016 року зазначене кримінальне провадження перебуває в провадженні Більмацького ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, проте повідомлення про підозру у вчиненні вказаного злочину будь-кому, у тому числі [PERSON], не предявлено. При цьому, довідка по дорожньо-транспортній пригоді від 24 липня 2013 року, на яку також посилались позивачі та їх представник як на доказ вини [PERSON], на переконання суду, не може бути визнано належним та допустимим доказом, оскільки висновок про порушення [PERSON] ПДР України, який зроблено слідчим при складанні такої довідки, не містить правового обґрунтування та є неконкретним, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, докази, які б достовірно підтверджували вину водія [PERSON] у порушенні ПДР України, які є в причинному звязку із настанням шкоди, що завдана позивачам [PERSON] та [PERSON] в результаті дорожньо-транспортної пригоди, у матеріалах справи відсутні. При цьому, за вказаних обставин суд самостійно не має можливості встановити вину [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди у звязку із необхідністю зясування наявності у останнього технічної можливості уникнути зіткнення із автомобілем «Chevrolet Aveo» через відсутність спеціальних знань. При цьому, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ст.143 ЦПК України). Проте, призначення такої експертизи за приписами ст.145 ЦПК України, не є обовязком суду. Відповідно до ч.4\~ст.10 ЦПК України\~суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав. Разом з тим, відповідно до ч.2\~ст.11 ЦПК України\~особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. При цьому, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві. Позивачам [PERSON] та [PERSON] на протязі розгляду справи неодноразово розяснювалися права та обовязки сторін, можливість заявляти клопотання, наслідки вчинення тих чи інших дій, право користуватися правовою допомогою. При цьому, з часу звернення до суду із позовом позивачі користувалися правовою допомогою кваліфікованого юриста адвоката [PERSON], однак правом звернутися до суду із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи ні позивачі, ні їх повноважний представник не скористалися, в останнє судове засідання не зявилися, письмово не виявили бажання приймати в ньому участь, у звязку з чим суд позбавлений можливості в черговий раз розяснити сторонам їх права та обовязки. Оскільки позивачами не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження вини [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, за відсутності вироку у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанови суду у справі про адміністративне правопорушення, суд приходить до висновку, що вина відповідача [PERSON] не встановлена та не доведена, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в частині їх звернення до суду з відповідними вимогами до [PERSON]. За правилами ч.1 ст.1172 ЦК України\~юридична або фізична особа відшкодовує шкоду завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обовязків. У пункті 6 Постанови №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ розяснив, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє, зокрема, транспортним засобом, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 ПДР України). Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК України. При цьому, на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК). Судом встановлено, що автомобіль [NUMBER], власником якого є [PERSON], перебував у тимчасовому володінні та користуванні [PERSON] з дозволу власника. Таким чином, [PERSON], який має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, який було передано йому [PERSON], на законній підставі використовував вищезазначений транспортний засіб. Разом з тим, доказів того, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з [PERSON], а автомобіль «Volkswagen LT 35», належний [PERSON], використовувався відповідачем [PERSON] під час виконання останнім саме своїх трудових обовязків в якості найманого працівника [PERSON], суду не надано.\~З огляду на вище викладене, у позивачів відсутні правові підстави для звернення до суду з відповідними вимогами до [PERSON]. Також, як вбачається з матеріалів справи, 21 липня 2015 року ПАТ «СК «Країна» виконало свої зобовязання перед позивачем [PERSON] за договором страхування, виплативши йому згідно з платіжним дорученням №7959 від 21 липня 2015 року страхове відшкодування в сумі 49000 грн. 00 коп.. Крім того, ПАТ «СК «Країна» у відповідності до вимог ст.24 та ст.26-1 Закону здійснило розрахунок розміру страхової виплати [PERSON] за шкоду, заподіяну здоровю, та моральної шкоди за шкоду, заподіяну здоровю. Згідно з платіжним дорученням №11430 від 08 жовтня 2015 року ПАТ «СК «Країна» на користь позивача [PERSON] було сплачено 2368 грн. 56 коп. страхового відшкодування, де 2255 грн. 77 коп. розмір страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю останньої, 112 грн. 79 коп. моральна шкода за шкоду, заподіяну здоровю. Що стосується вимоги позивачів щодо стягнення на користь [PERSON], яка отримала тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, моральної шкоди за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 30\~000 грн. 00 коп., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст.26-1 Закону, страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" п.ункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю. Отже, указана правова норма є спеціальною та, в зв'язку з цим, є пріоритетною перед загальною нормою при застосуванні до спірних правовідносин. Виходячи з вищенаведеного, суд погоджується із розрахунком розміру моральної шкоди за шкоду, заподіяну здоровю [PERSON], який здійснено ПАТ «СК «Країна», а тому вимога позивачів до ПАТ «СК «Країна» в цій частині є необґрунтованою та такою, що суперечить діючому законодавству. Відповідно до чч.3,6 ст.6 Закону України «Про судовий збір», у редакції яка діяла на час звернення позивачів до суду, було встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру; у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. Судовий збір справляється з урахуванням загальної суми позову також у разі подання позову одним позивачем до кількох відповідачів. При вирішенні питання про розподіл судового збору, судом враховано наступне. При зверненні до суду позивачі прохали відстрочити сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, вказане клопотання було задоволено. Уточнивши позовні вимоги, позивачі прохали стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] і [PERSON] на користь [PERSON] матеріальні збитки в розмірі 38\~480 грн. 00 коп., з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30\~000 грн. 00 коп., а також прохали стягнути з відповідача ПАТ «СК «Країна» на користь [PERSON] моральну шкоду за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 30\~000 грн. 00 коп.. Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Таким чином, позивач [PERSON], виходячи із загального розміру остаточно заявлених позовних вимог майнового характеру в сумі 38480 грн. 00 коп., при зверненні до суду повинен був сплатити судовий збір за подання позовної заяви майнового характеру у розмірі 384 грн. 80 коп. (розмір мінімальної заробітної плати станом на січень 2015 року складав 1218 грн.). Разом з тим, позивачем [PERSON] при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.. За таких обставин суд приймає рішення про стягнення з позивача [PERSON] частини несплаченого судового збору в сумі 141 грн. 20 коп.. Підпунктом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» закріплено, що за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, судовий збір складає 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Таким чином, при зверненні до суду позивачам [PERSON] та [PERSON], кожному окремо, необхідно було сплатити судовий збір за вимогою про відшкодування моральної шкоди в розмірі 243 грн. 60 коп., виходячи із розміру мінімальної заробітної плати станом на січень 2015 року, який складав 1218 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved