Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просить: скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати в порядку спадкування за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що він з липня 1996 року зареєстрований та постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , який належав його бабусі [PERSON] . Після її смерті [INFO] спадщину фактично прийняв його батько [PERSON] , так як постійно проживав з бабусею за вищевказаною адресою. [INFO] його батько помер, після його смерті він прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем. Після його звернення до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , йому було відмовлено у зв`язку з тим, що згідно витягу з Державного реєстру, право власності на спірний житловий будинок зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2008 року № 2-3897. Звернувшись до Ленінського районного суду м. Миколаєва, він дізнався про те, що вказаного рішення не існує. А отже, реєстрацію про право власності на спірний будинок є незаконною та такою, що порушує його майнові права. За вказаним фактом було внесено відомості до ЄРДР за № 12018150040003493. 05 листопада 2019 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої представник позивача просить скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] на будинок [ADDRESS] ; скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер 4810136900:06:016:0023 площею 0,0824 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; визнати в порядку спадкування за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку кадастровий номер 4810136900:06:016:0023 площею 0,0824 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Зазначає, що станом на сьогоднішній день будинок існує, не знищений і в ньому фактично проживає [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України, сформованої 02.09.2010 року, [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] . Позивач вказує, що житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] раніше належав на праві власності [PERSON] . Як вбачається з витягу з домової книги за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою з 01.12.1967 року по 12.08.2010 року; [PERSON] був зареєстрований за вказаною адресою з 13.05.1976 року по 12.08.2010 року. [INFO] [PERSON] померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] . Позивач зазначає, що [PERSON] фактично прийняв спадщину після смерті його матері [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки постійно проживав зі спадкодавицею за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на житловий будинок [ADDRESS] . Позивач вказує, що він фактично прийняв спадщину після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] , оскільки був зареєстрований та фактично проживав з батьком за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з витягу з домової книги за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 02.07.1996 року по теперішній час. 14 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякової О.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька [PERSON] , який помер [INFO] , який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , шляхом проживання разом з померлою, але юридично не оформив свої спадкові права після її смерті. Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сіряковою О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.08.2018 року за вих. № 384/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з тим, що неможливо встановити склад спадкового майна, а нерухоме майно, яке зазначене в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину належить третій особі. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 26/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] . Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 07.07.2018 року, житловий будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.06.2008 року по справі № 2-3897. Відповідно до листа Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.08.2018 року за вих. № 01-10/286/18, при перевірці цивільних справ, що зберігаються в архіві Ленінського районного суду м. Миколаєва за 2008 рік та алфавітних показників зареєстрованих цивільних справ у 2008 році, виявлено, що цивільної справи за позовом [PERSON] про визнання права власності на домоволодіння в суді не зареєстровано. Посилання на номер справи та дату ухвалення рішення (справа № 2-3897, дата рішення 03.06.2008 року) не відповідає дійсності, оскільки під зазначеним номером зареєстрована інша справа з іншими сторонами та предметом позову. [PERSON] звернувся до Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській області з заявою про прийняття міри до [PERSON] , яка шахрайським шляхом завдала зазначеної шкоди потерпілому, а саме на думку заявника заволоділа його нерухомою власністю. Зазначені відомості внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером кримінального провадження № 12018150040003493 за правовою кваліфікацією: ч. 2 ст. 190 КК України. Відповідно до листа Миколаївської місцевої прокуратури № 2 від 23.11.2018 року за вих. № (15-32) 4130-18, на даний час по кримінальному провадженню № 12018150040003493 за правовою кваліфікацією: ч. 2 ст. 190 КК України проводиться досудове розслідування. Постановою Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївської області від 07.11.2019, кримінальне провадження, зареєстрованого в ЄРДР під № 12018150040003493 від 29.08.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, за фактом шахрайства, закрито у зв`язку із закінченням строку досудового розслідування. Згідно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 04.11,2019 року, об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] закрито 05.09.2018 року на підставі знищення об`єкта нерухомого майна на підставі довідки про знесення об`єкта, серії та номер 77, виданого 05.09.2018 року фізичною особою - підприємцем [PERSON] . Відповідно до акту про проживання від 23.11.2019, підписаного сусідами позивача, як підтверджують, що [PERSON] дійсно проживає в будинку [ADDRESS] з 1996 року по даний час. Будинок не зруйнований, придатний для проживання, хоча тривалий час відключено електропостачання по заяві [PERSON] . Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Згідно з ч.1ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормою ст.182 ЦК України, передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.1 ч.1ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п.п. 1,2 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації; 6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником; 8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (надалі також - Порядок) державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Згідно з частиною 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до п. 41 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав. У зв`язку з тим, що державна реєстрація на будинок [ADDRESS] здійснена на підставі рішення суду по справі № 2-3897 від 03.06.2008 року, яке є недійсним, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Щодо позовних вимог про визнати в порядку спадкування за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved