Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна можружжя та просила визнати за нею право власності: на 1/2 частини нежитлового приміщення в [ADDRESS] загальною площею 1017,9 м2; на 1/2 частини незавершеного нежитлового приміщення в [ADDRESS] , загальною площею 300 м2; стягнути з відповідача на її , позивача [PERSON] користь: половину вартості за проведений ремонт у житловому будинку по [ADDRESS] у сумі 200 000 гривень; половину вартості за обладнання в сумі 197 707 гривень; половину вартості за автомобіль марки Мерседес Спрінтер, білого кольору, номерний знак [NUMBER] в сумі 117 090 гривень, а також стягнути судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що вона, [PERSON] була дружиною відповідача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 02 вересня 2006 року. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Вказує, що васлідок особистих непорозумінь та непорозумінь щодо ведення спільного бізнесу шлюб між ними розірвано відповідно до рішення Коломийського міськрайонного суду від 31 грудня 2016 року. На даний час у них склались непорозуміння щодо ведення спільного бізнесу і відповідач повідомив , що залишить її без частки у спільно нажитому майні. З часу фактичного припинення шлюбних відносин відповідач [PERSON] постійно погрожував позбавленням її, позивача права власності на нерухоме майно, яке вони придбали разом спільними зусиллями та коштами. Зазначає, що 14 листопада 2016 року ухвалено рішення яким позовні вимоги задоволені повністю в справі №346/5448/16-ц за позовом [PERSON] (матері позивача) до [PERSON] про визнання права власності на майно, а саме: визнано за [PERSON] , право власності на 3/4 частки нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; та визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частку нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу, що знаходиться за тією самою адресою. Загальна площа нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу становить 1017,9 м2(згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації). Однак, дане рішення скасоване, а в позові відмовлено рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року. Однією із підстав було те, що її,позивача [PERSON] не було залучено до даної справи як співвласника нежитлового приміщення. Крім того, [PERSON] порушуючи попередні домовленості щодо користування та володіння спільним майном (в [ADDRESS] , площею 520 м2), здійснив силові заходи щодо блокування роботи приватного підприємця [PERSON] , яка брала в оренду дане приміщення та оплачувала його належним чином. Такі дії відповідача змусили її, позивача звернутись до суду щодо поділу майна нажитого під час шлюбу. Вказує, що за час спільного проживання ними спільно було придбано наступне майно. 17 травня 2011 року був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та відповідачем, за умовами якого ними спільно було придбано 492,3 м2 нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS] , що становить 93/10000 частин нежитлових будівель. Згоду на придбання нерухомого майна надавала вона, позивач як дружина відповідача [PERSON] . Пізніше було припинено спільну часткову власність на підставі Договору про поділ майна від 17 травня 2001 року посвідченого приватним нотаріусом і присвоєно їх нерухомому майну адресу [ADDRESS] . З жовтня 2014 року дане приміщення було реконструйоване її та відповідачем зусиллями і його площа збільшилась до 1017,9 м2 (Декларація про готовність об`єкта до здачі від 19 грудня 2014 року №ІФ143143530230). Також, ними спільно було прибудовано ще приблизно 300 м2 до нежитлових приміщень по [ADDRESS] , однак необхідні документи не були оформлені належним чином, приблизною вартістю 200 000 гривень. На даний час вказане нерухоме майно є повністю готовим і використовується як відповідачем [PERSON] так і нею, [PERSON] в господарській діяльності. Зазначає, що після їх одруження, батько [PERSON] подарував у 2008 році останньому житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] . На момент оформлення договору дарування вказаний будинок був у стані сирцю (бетонна підлога у вітальні та гаражі, дерев`яні вікна і двері). Відповідно проживати в ньому не було можливості, а тому вони спільно із відповідачем [PERSON] зробили капітальний ремонт, а саме: заміна всіх дерев`яних вікон на металопластикові (1 двохстворчасті броньовані двері, 2 балконних дверей, 19 вікон); монтаж каналізації, проведення води (встановлення водяних труб, насосу, копання криниці); встановлення системи опалення (котел, батареї - 13 штук, металопластикові труби, крани тощо); влаштування ванної кімнати (ванна - 1 штука, дві душові кабіни, два унітази, біде, умивальник, два рукомийники, крани, плитка); монтаж дерев`яної підлоги включно з циклюванням та лаковкою; шпаклювання стін та підвіс гіпсокартонних систем, поклейка шпалер, побілка; встановлення системи огородження (фундамент, огорожа, фіртка, двоє воріт); капітальний ремонт в прибудові (поклейка шпалер, реставрація (циклювання і покраска) вікон, монтаж підлоги - виставлення лігерів та встановлення ОСБ плит;капітальний ремонт в прибудові - обладнання гаражу (придбання гаражних воріт з підйомним механізмом);повне облагородження подвір`я (завіз 16 машин чорнозему, 4 машин гравію) посадка плодового та декоративного саду. Фактично, за проведені будівельні і ремонтні роботи та за використаний матеріал ними було вкладено приблизно 400 000 гривень. З метою налагодження виробництва корпусних меблів вона позивач спільно із відповідачем придбали наступне обладнання: с танок кромкувальний К201 PLUS (вартістю 50000);піскоструйна камера (вартістю 52000 гривень); гідрофільтр "Циклон" (вартістю 6500 гривень); верстат фрезерно-гравірувальний деревообробний "ATS-2513/ST" (вартістю 140000 гривень); станок форматно-розкрійний Z3200 (вартістю 76914 гривень);станок Кромкувальний прямолінійний (вартістю 70 000 гривень), загальною вартістю 395 414 гривень. Враховуючи те, що дане майно відповідач використовує у своїй господарській діяльності то вона, позивач вправі вимагати половину вартості даного обладнання. Крім того, під час шлюбу вони придбали разом автомобіль марки Мерседес Спрінтер, білого кольору, номерний знак [NUMBER] , який зареєстрований на відповідача. Вартість даного транспортного засобу становить 9000 тисяч доларів США, що станом на 20 червня 2017 року відповідно до офіційного курсу НБУ є 234 180 гривень (9000 х 26.02 = 234180). Вказує, що на даний час відповідач [PERSON] маючи всі необхідні документи (декларація про готовність об`єкта) не здійснює жодних заходів щодо його реєстрації у відповідних органах, як майнового права. Фактично, вона внаслідок дій відповідача хоч і маючи майнове право на нерухомість, але не наділена всіма правами власника майна, оскільки обмежена в його здійсненні, і зможе набути таке право в майбутньому коли виконані певні дії (реєстрація нерухомого майна). Тобто, відповідач навмисне не здійснює реєстрацію готового приміщення (декларація про готовність наявна), а також не здійснює жодних заходів, щодо документального оформлення решти приміщень (300 м2). Стверджує, що все перелічене вище майно, в тому числі яке використовується відповідачем для здійснення його господарської діяльності, є їх спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, оскільки воно придбане за рахунок належних їм коштів. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задоволити. Щодо задоволення зустрічного позову заперечила, просила відмовити. Відповідач [PERSON] вважав позовні вимоги [PERSON] такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та пред`явив зустрічний позов, зазначивши, що за час перебування у шлюбі нами придбано наступне майно. 17 травня 2011 р. між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та ним [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 93/1000 частин нежитлових будівель площею 492,3 кв.м по [ADDRESS] . 30 липня 2013 між ТзДВ «Коломийський ДОЗ» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу 23/1000 часток нежитлових будівель площею 112,2 кв.м по [ADDRESS] . 17 травня 2011 року між ВАТ «Коломийський ДОЗ», в особі голови комісії з припинення юридичної особи Іванішина В.М., з однієї сторони, та [PERSON] , з іншої сторони, було укладено договір купівлі-продажу частини нежитлових будівель. Вказує, що витягом про державну реєстрацію прав виданим ОКП Коломийське МБТІ 19 травня 2011 року підтверджено, що за ним зареєстровано право спільної часткової власності на 93/10000 частин нежитлових будівель. Інша частина нежитлових будівель належала третім особам. 17 травня 2011 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. було посвідчено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності за адресою: [ADDRESS] . За умовами даного договору було припинено спільну часткову власність сторін на приміщення нежитлових будівель за даною адресою. Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 22 листопада 2011 року № 363 вирішено надати викупленій частині нежитлового приміщення по [ADDRESS] . Витягом про державну реєстрацію прав виданим ОКП Коломийське МБТІ 01 грудня 2011 року підтверджено, що за ним, [PERSON] зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю (прохідна), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Приміщення нежитлової будівлі (прохідна) за адресою: [ADDRESS] знаходилося на земельній ділянці, що належала Коломийській міській раді і за умовами договору оренди землі від 05 грудня 2011 року йому в оренду було надано земельну ділянку площею 0,1272 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд (землі промисловості). Зазначає, що після проведеної реконструкції до інспекції ДАБК в Івано-Франківській області подано декларацію про готовність об`єкта експлуатації, а саме виробничо-виставкового комплексу за адресою: [ADDRESS] , а 14 грудня 2014 року виготовлено технічний паспорт на спірний виробничо-виставковий комплекс. Тобто під час шлюбу, ним, відповідачем по основному позову за рахунок коштів, отриманих від матері, [PERSON] придбано нежиле приміщення по [ADDRESS] для використання його підприємницькій діяльності і договір купівлі-продажу оформлений на його ім`я. Стверджує, що його батько, [PERSON] є суб`єктом підприємницької діяльності з 18 вересня 1997р. з наступним видом діяльності: виробництво інших меблів, роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому. Мати, [PERSON] є суб`єктом підприємницької діяльності з 21 листопада 2005р. з наступним видом діяльності: виробництво інших меблів, роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому, В жовтні 2008р. його батьки вирішили відкрити магазин меблевої фурнітури « [INFO] », відповідно вони оплатили орендну плату за кілька місяців наперед, оплатили товар та інші витрати і запропонували йому роботу в магазині. Оскільки бізнес розвивався, батьками було прийнято рішення про розширення та придбання власного нерухомого майна щоб не сплачувати лишні кошти за оренду приміщення. На підтвердження викладеного між ними 17 травня 2011р. укладено договір про придбання та реконструкцію нежитлових приміщень при спільній діяльності за умовами якого було досягнуто домовленостей, що після завершення реконструкції частки сторін розподіляються між ними таким чином: його , [PERSON] частка - 25%, що становить 25 % , що становить ј частини об`єкту , частка [PERSON] - 75%, що становить ѕ частини об`єкту. 17 травня 2011 р. між ВАТ «Коломийський ДОЗ» та ним, відповідачем по первісному позову [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу частини нежитлових будівель по [ADDRESS] . З метою спрощення ведення бізнесу договір купівлі-продажу оформлено на його ім`я, так як саме він займався всіма організаційними та бізнесовими питаннями, а батьки оплачували всі необхідні витрати. Відповідно до довідки ТзДВ «Коломийський ДОЗ» від 30 грудня 2016р. № 68 [PERSON] сплачено частинами: 19.05.2011 р. - 40000 грн. (ордер №53), 19.05.2011р. - 80 000 грн. (ордер №57), 20.06.2011 р. 12000 грн. (ордер №68), 20.07.2011р. 15000 грн. (ордер №82), 19.08.2011р. 40000 грн. (ордер №86), 22.08.2011р. - 173000 грн. (ордер № 96) в касу підприємства. 18 серпня 2011р. укладено кредитний договір № 03-К/11-40 між ним та ПАТ АБ «Укргазбанк» та в забезпечення виконання зобов`язання Банк прийняв в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами та земельну ділянку по [ADDRESS] 'ядики, що подаровані йому батьками. Також кредит забезпечувався фінансовою порукою: [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки ПАТАБ «Укргазбанк» від 18.11.2016р. № 5-40/15-129 підтверджено, що всі зобов`язання перед банком виконано. Погашення кредиту здійснювалось за рахунок коштів батьків та коштів від підприємницької діяльності. Відповідно до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації в результаті проведеної реконструкції прохідної під виробничо-виставковий комплекс загальна площа становить 1017,9 кв.м. 09 листопада 2016р. між ним, [PERSON] та позивачем по первісному позову [PERSON] мав місце конфлікт по причині, що остання забрала ряд документів щодо його підприємницької діяльності. Раніше [PERSON] забрала речі з будинку де вони спільно проживали і де він також зберігав документи. Згодом [PERSON] подала заяву про вчинення кримінального правопорушення [PERSON] та [PERSON] передбаченого статтею 358 ККУ. 19 грудня 2016р. він подав заяву до Коломийського відділу поліції щодо встановлення місцезнаходження втрачених документів, в тому числі і оригіналу договору про спільну діяльність. Вважає, що нежитлове приміщення по [ADDRESS] набуто за кошти третіх осіб, а не за спільні кошти подружжя. Отже, майно фізичної особи - підприємця, як майно для професійної діяльності члена сім`ї і яке придбане за кошти від своєї діяльності підприємця і використовується в його підприємницькій діяльності не в інтересах сім`ї, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об`єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. Та обставина, що приміщення по [ADDRESS] придбавалось на кошти батьків, а не за спільні сімейні кошти було відомо, і [PERSON] по причині відсутності у них таких коштів, оскільки у них, подружжя таких кошти не було, та чи міг він у свої 25 років, після закінчення навчання, при відсутності власного бізнесу та суттєвих доходів, придбати приміщення вартістю 360 000 грн., а згодом вкласти значні кошти в його реконструкцію. Вказує, що купуючи під час шлюбу нерухоме майно для здійснення підприємницької діяльності не за спільні кошти подружжя , а за кошти батьків він діяв виключно як власник цього майна й суб`єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Крім того за рахунок спільних коштів подружжя ними придбано нежиле приміщення по [ADDRESS] для використання його в підприємницькій діяльності і договір купівлі-продажу оформлений на ім.»я [PERSON] . Як йому стало відомо, [PERSON] внесла без його згоди до статутного фонду ТзОВ «Іворі Дизайн» нежитлове приміщення по [ADDRESS] , розмір внесу - 70000 грн. Просить суд визнати за ним, [PERSON] право особистої власності на нежитлове приміщення - виробничо виставкового комплексу площею 1017,9 кв.м. [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] в його користь 1/2 частину вартості внесеного майна нежитлової будівлі по [ADDRESS] згідно висновку експертизи. В задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя відмовити. Відповідач за первісним позовом він же позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання повторно не з"явився, про час та місце розгдяду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і, які сторони вважають достатніми для обгрунтування і заперечення позовних вимог, з`ясувавши фактичні обставини справи та за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно із ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Із змісту положень глав 7 та 8 СК України, вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. У відповідності до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 2 ст.77 ЦПК України передбачено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Однак, пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом встановлено, що 17 травня 2011 між ВАТ «Коломийський ДОЗ» в особі голови комісії з припинення юридичної особи Іванішина В.М. та відповідачем за первісним позовом він же позивач за зустрічним позовом [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 93/10000 частин нежитлових будівель площею 492,3 кв.м по [ADDRESS] який посвідчено приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П.П. та зареєстровано в реєстрі за № 2072. (Т.1 а.с.6-8) За умовами цього договору відповідачу у володіння та користування перейшла прохідна, яка позначена за планом земельної ділянки літерою «А1», площею 492,3 кв.м., Право власності на вказану частину нежитлових будівель зареєстроване за відповідачем в ОКП «Коломийське МБТІ», що стверджується витягом про державну реєстрацію прав від 19.05.2011 № 30017493 (Т.1 а.с.86) 21 жовтня 2011 року приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу Яцком П. посвідчено договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, за адресою: [ADDRESS] . За умовами даного договору припинено спільну часткову власність сторін на приміщення нежитлових будівель за даною адресою. В п. 3 цього договору передбачено, що за домовленістю сторін та на підставі відомостей, викладених у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно та висновку щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна, які вказані в п. 2 цього договору, у власність відповідач за первісним позовом він же позивач за зустрічним позовом [PERSON] передано зазначену прохідну.(Т.1 а.с.88-92) Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 22.11.2011 року № 363 за заявою відповідача викупленій частині нежитлового приміщення надано адресу: [ADDRESS] . За відповідачем зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю (прохідну) за цим номером, що стверджується відповідним витягом про державну реєстрацію прав. (Т.1 а.с.95) Зазначене приміщення нежитлової будівлі (прохідної) знаходиться на земельній ділянці, що належала Коломийській міській раді, і за умовами договору оренди землі від 05.12.2011 року відповідачу по первісному позову в оренду надано земельну ділянку площею 0,1272 га для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд (землі промисловості).(Т.1 а.с.104-106) Як вказала позивач з жовтня 2014 року дане приміщення було реконструйоване і його площа збільшилась до 1017,9 м2 (Декларація про готовність об`єкта до здачі від 19 грудня 2014 року №ІФ143143530230). Також, ними спільно було прибудовано ще приблизно 300 м2 до нежитлових приміщень по [ADDRESS] , однак необхідні документи не були оформлені належним чином. Судом також встановлено , що 14 листопада 2016 року Коломийським міськрайонним судом ухвалено рішення по справі №346/5448/16-ц за позовом [PERSON] (матері позивача) до [PERSON] про визнання права власності на майно, а саме: визнано за [PERSON] , право власності на 3/4 частки нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу,що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; та визнано за [PERSON] право власності на 1/4 частку нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу, що знаходиться за тією самою адресою. Загальна площа нежитлового приміщення - виробничо-виставкового комплексу становить 1017,9 м2(згідно даних декларації про готовність об`єкта до експлуатації). (Т.1 а.с.75-78) Однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2017 року рішення Коломийського міськрайонного суду від 14 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на майно, частину виробничо-виставкового комплексу за адресою [ADDRESS] , відмовлено. Згаданим рішенням встановлено, що на час розгляду справи, обставини придбання майна відповідачем [PERSON] відповідно до договору купівлі- продажу від 17 травня 2011 року були відомі. Було відомо і те, що покупець перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб було зареєстровано 02 вересня 2006 року . Про зазначене свідчить і те, що у самому договорі купівлі продажу вказано що дружина [PERSON] , дає згоду на укладення договору, що підтверджено її заявою, підпис на якій засвідчено приватним нотаріусом. Апеляційний суд суд зазначив, що рішенням суду першої інстанції суттєво порушуються права [PERSON] яка на час придбання майна і на час ухвалення судового рішення, розподіл якого відбувся за рішенням суду, між [PERSON] та [PERSON] з визнанням за ними права власності перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] і не була залучена до участі в розгляді справи ні у якості сторони чи третьої особи. (а.с. Т.1 а.ч.29-31). Як видно з матеріалів справи 18 серпня 2011 року між ПАТ АБ Укргазбанк та [PERSON] укладено кредитний договір на суму 360 000 грн. (на задоволення споживчих потреб позичальника) (Т.1 а.с.121-129) .Даний договір укладено під час шлюбу. Згідно висновку № 329 від 12.04.2017 економічного експертного дослідження по запиту адвоката від 03.04.2017 дослідженням поданих документів експертом встановлено: за період з 2011-2014 роки з розрахункового рахунку № [NUMBER] підриємця [PERSON] не здійснювались перерахунки коштів на придабння нерухомості; за період з 2011-2014 роки з розрахункового рахунку № [NUMBER] підриємця [PERSON] не здійснювались перерахунки коштів на реконструкцію приміщення; відповідно до виписок по розрахункового рахунку № [NUMBER] підриємця [PERSON] за період з 2011 по 2014 роки не здійснювались наступні операції по надходженню коштів : поповнення обігових коштів за рахунок надходження готівки; оплата за товар . Також за період з 2011 по 2014 здійснювались операції по витратам, пов`язані з взаєморозрахунками з контрагентами на підставі рахунків, договорів . За даний період з даного розрахункового рахунку нем здійснювалась плата за оренду нежитлових приміщень та не здійснювались розрахунки по кредиту (Т.1 а.с.155-158). З огляду на предмет та підстави позову, ухвалою суду від 25 травня 2018 року призначено судову будівельно -технічну та оціночну експертизу за клопотанням представника позивача. 29 листопада 2018 року ухвалою суду зобовязано сторони по справі позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] представити об`єкти дослідження для огляду, забезпечити експертові безперешкодний доступ до досліджуваних обєктів, забезпечити належні умови роботи експерта під час проведення обстеження Відповідно до повідомлення № 3685 про неможливість надання висновку судової авто товарознавчої експертизи судоврого експерта Романяк А.М. останній повідомив про неможливість надання висновку з причин невиконання клопотання експерта, зокрема непредставлення для обстеження об`єкту дослідження. ( транспортний засіб марки Мерседес Спрінтер, білого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] ) (Т.2 а.с.28-29) Позивачем суду не надано доказів та недоведено в судовому засіданні належність спірного автомобіля відповідачу [PERSON] , та що спірний автомобіль є спільним майном подружжя. Встановлено, що згідно висновку експерта № 3683-3684 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи ринкова вартість нежитлових приміщень загальною площею 1017,90 м.2 по [ADDRESS] становить 7 046 668 грн. та запропоновано два варіанти розподілу нежитлових приміщень . Як зазначив у висновку експерт визначити площу нежитлового приміщення по [ADDRESS] яке зведене без відповідних дозвільних документів , не надається можливим у зв язку із не зазначенням , яке саме з трьох нежитлових приміщень підлягає дослідженню та не забезпеченням доступу до них. (п.4 висновку) . Встновити ринкову вартість нежитлового приміщення (як будівельних матеріалів) по [ADDRESS] , яке являється на даний час незавершеним і зведеним без дозвільних документів не надається можливим так як на об`єкті дослідження перебуває три самовільно збудовані нежитлові приміщення і яке саме з них потребує оцінки експерта не зазначено, не забезпечено доступ до нежитлових приміщень, а також те, що у вимогах Національного стандарту № 1 відсутнє поняття ринкової вартості приміщення як будівельних матеріалів. Встановити варіанти розподілу самовільно збудованого нежитлового приміщення що зведене без дозвільних документів не надається можливим у звязку з відсутністю інформації про те, який саме об`єкт підлягає розподілу . Визанчити вартісить проведеного ременоту у житловому будину по [ADDRESS] в період з 2008 по 2016 не надається можливим у зв`язку з ненаданням необхідних для розрахунівв документів та відомостей по об`єкту дослідження (п.6,7 Висновку) (Т. 2 а.с.39-54) Встановлено, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20.12.2016 року шлюб між сторонами розірвано (Т.1а.с.74) Норми СК України, зокрема наведені у статтях 57, 60, встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Відповіднодо п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Суд констатує, що згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю. Згідно ч.1ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 даної статті передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Окрім того як передбачено п.3 ст.368 ЦК України , майно , набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю п.2 ст. 372 ЦК України передбачено , що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними. Враховуючи наведене, суд вважає, що слід визнати нежитлове приміщення виробничо -виставкого комплексу площею 1017,9м.кв. за адресою [ADDRESS] , ринковою вартістю 7 046 668,00 грн.(сім мільйонів сорок шість тисяч шістсот шістдесят вісім гривень) 00 копійок, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення виробничо - виставкого комплексу в [ADDRESS] виділивши в натурі 1/2 її частини по 1 варіанту висновку експертизи як першому співвласнику, визнавши при цьому за [PERSON] право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення виробничо -виставкого комплексу в [ADDRESS] виділивши в натурі 1/2 його частину. При поділі майна суд виходить із того, що діючий кодекс передбачає, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин, здійснює їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення суду обґрунтовується лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зазначає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Відповідно до п.24 від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст.65 СК). При ухваленні рішення у даній справі суд враховує приписи Конституції України (ст.41) щодо гарантії права кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частини незавершеного нежитлового приміщення в [ADDRESS] , загальною площею 300 м2; стягнення з відповідача на її користь: половину вартості за проведений ремонт у житловому будинку, що по [ADDRESS] у сумі 200 000 гривень; половину вартості за обладнання в сумі 197 707 гривень; половину вартості за автомобіль марки Мерседес Спрінтер, білого кольору, номерний знак [NUMBER] в сумі 117 090 гривень, не підлягають задоволенню за недоведеністю належними і допустимими доказами. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених ЦПК України. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, з огляду на всі зазначені вище, повно та всебічно з`ясовані обставини, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя Відповідно до ст..141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору в розмірі 4000 грн та половину суми (25740 грн) за проведення судової будівельно-технічної експертизи, що становить 12870 грн. (т.1 а.с.1, т.2 а.с.38). Позивач по зустрічному позову [PERSON] повторно в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку СМС Відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез явлення не перешкоджає вирішенню спору. Пунктом 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України визначено, що суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез явлення не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов`язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення особи про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з`явитися до суду і захистити свої права, зокрема смс повідомленнями . За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Європейський суд з прав людини, констатує, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»). Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. З врахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне залишити позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна без розгляду. На підставі наведеного та ст. ст. 57,60,69-71 СК України, ст.ст. 81 ЦПК України та

Outcome: partial