Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

У червні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом до Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок отримання травми на підприємстві. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що вона працювала на підприємстві ПАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування» на посаді станочника широкого профілю, де 30 травня 2005 року із нею стався нещасний випадок, в результаті якого вона отримала виробничу травму, а саме: відкритий перлом нігтьової фаланги 3 пальця, середніх фаланг 4-5 пальців з дефектом кісткової тканини. Рвані розмозжені рани тенера і гіпотенера 2-3-4-5 пальців з дефектами мяких тканин та пошкодження сухожилля глибокого згинача 4 пальця, розгинача 5 пальця лівої кисті. Після чого встановлено 15% втрати професійної працездатності. Вказувала, що внаслідок отриманої травми їй була заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях, сильних душевних хвилюваннях, проблемах зі сном, дратівливості, загальної слабкості, білі отриманої травми. Зазначає про перебування його в пригніченому стані через неможливість повного відновлення здоровя, порушення професійних планів позивача внаслідок втрати працездатності. Протягом останніх 10 років позивачу доводиться терпіти наслідки отриманого каліцтва, що полягають сильних больових відчуттях. Спричинене каліцтво викликає негативні емоції, порушились нормальні життєві звязки, доводиться докладати додаткові зусилля для організації свого життя. Заподіяну йому моральну шкоду оцінює у 20 000 гривень та просить стягнути її із відповідача. Позивач в судове засіданні не зявився, подав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав заявлені позовні вимоги. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позові та надав аналогічні пояснення. Представник відповідача [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Маріуполі [PERSON] позовні вимоги не визнала повністю, подала письмові заперечення, в яких повідомив, що позивач перебуває на обліку у відділенні [PERSON] у м.Маріуполі з 15.02.2006 року та отримує щомісячні страхові виплати, у звязку із травмою на виробництві. Згідно довідки МСЕК від 07.11.2005 року №073435 їй встановлено 15% стійкої втрати професійної працездатності з 11.11.2005 року але інвалідом не визнано. В подальшому під час переогляду згідно довідки МСЕК №005476 від 27.11.2006 року їй встановлено 10% стійкої втрати професійної працездатності. Представник відповідача послався на відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки з 01.01.2015 року набрав чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообовязкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» та прийнято новий Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Відповідно до положень зазначеного закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасного випадку на виробництві не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку та здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Оскільки позивач звернувся до суду в червні 2015 року тому норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, вже не діяли. На думку відповідача позивач не довів факту заподіяння йому моральної шкоди, а висновком МСЕК не встановлено, що йому завдано моральної шкоди. Відсутнє обґрунтування розміру шкоди. Позивачу після отриманої травми були призначені всі необхідні виплати, в тому числі одноразова та щомісячні виплати. Доказів зміни життя позивача після нещасного випадку до суду представлено не було. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у звязку із тим, що розмір моральної шкоди позивачем не обґрунтований та недоведений. При цьому визнала, що нещасний випадок із позивачем на підприємстві мав місце та з висновками, викладеними в акті розслідування нещасного випадку форми Н-5 від 24 січня 2003 року, погодилася. В подальшому надіслав письмову заяву до суду, в якій просив проводити розгляд справи за відсутністю представника третьої особи. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги Позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно свідоцтва про шлюб від 20 серпня 2010 року серії 1-НО№219579 Позивач [PERSON] до укладення шлюбу 20 серпня 2010 року мала дошлюбне прізвище [PERSON] та після реєстрації шлюбу взяла прізвище «Травінчева». Згідно даних трудової книжки позивача в період з 01 липня 2002 року по 31 липня 2006 року позивач працював на підприємстві ВАТ «Маріупольський завод важкого машинобудування», в тому числі станочником широкого профілю 3 розряду. 30 червня 2005 року, працюючи на посаді станочника широкого профілю 3 розряду, в цеху №115 із позивачем на робочому місці стався нещасний випадок. Актом розслідування нещасного випадку, складеним по формі Н-5 від 30 червня 2005 року, затвердженого 04.07.2005 року Генеральним директором [PERSON], встановлено, що нещасний випадок, який стався 30.06.2005 року на ВАТ «МЗВМ», цех №115, зі станочником широкого профілю [PERSON], пов'язаний з виробництвом. Особами, дії яких привели до нещасного випадку, а також які допустили порушення нормативних актів з питань охорони праці - є станочник широкого профілю [PERSON] та старший майстер [PERSON] Причиною нещасного випадку, згідно пункту 4 [PERSON] форми Н-5, є невиконання вимог інструкції з охорони праці для фрезерувальника з боку станочника [PERSON] та незадовільне функціонування системи управління охорони праці, що виразилося у відсутності контролю з боку старшого майстра [PERSON] за безпечним способом виконання робіт. Внаслідок нещасного випадку на виробництві позивач отримав відкритий перелом нігтьової фаланги 3 пальця, середніх фаланг 4-5 пальців з дефектом кісткової тканини. Рвані розмозжені рани тенора і гіпотенора 2-3-4-5 пальців з дефектом мяких тканин та пошкодженням сухожилля глибокого згинача 4 пальця, розгинача 5 пальця лівої кисті. В акті №1/28 про нещасний випадок, повязаний із виробництвом, складеним по формі Н-1 від 07 липня 2005 року, встановлені аналогічні обставини, причини та наслідки травмування позивача, що і [PERSON] Н-5 від 30.06.2005р. Згідно виписки з акту огляду у МСЕК №073435 Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК міста Маріуполь від 07.11.2005 року, позивача первинно було оглянуто та встановлено з 11.11.2005 року 15% втрату професійної працездатності у звязку із трудовим каліцтвом в період до 07.11.2006р. Пізніше випискою з акту огляду Міжрайонної спеціалізованої травматологічної МСЕК міста Маріуполь від 27.11.2006 року позивачу безстроково встановлено 10% втрату професійної працездатності. Під час розгляду справи та вирішення питання чи має відповідач в цілому згідно положень законодавства обовязок виплачувати моральну шкоду постраждалій особі, суд керується наступним. Відповідно до пункту 4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, в тому числі, має вирішити яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок нещасного випадку на виробництві, регулюються Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції, які діяла на час виникнення спірних правовідносин- червень 2005р., тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII «Про охорону праці» (станом на червень 2005р. в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Згідно з підпунктом «е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції станом на червень 2005р.) у разі настання страхового випадку [PERSON] соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, який набув чинності 20 березня 2007 року, підпункт «е» пункту 1 частини першої ст. 21, частина 3 ст. 28, які передбачали зобов'язання [PERSON] у разі настання страхового випадку відшкодувати заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я грошову суму за моральну шкоду, із вказаного закону були виключені. Разом з тим, за змістом ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також згідно висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце». Оскільки, право на відшкодування моральної шкоди виникло у позивача в червні 2005 року, відшкодування шкоди має бути здійснено на підставі чинного на той час законодавства, а саме на підставі Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань, що призвели до втрати працездатності", в редакції станом на червень 2005 року, за нормами якого обов'язок по відшкодуванню заподіяної працівникові моральної шкоди, отриманої внаслідок ушкодження його здоров'я за наявності факту заподіяння цієї шкоди, покладено на [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. З урахуванням вказаних положень на правовідносини сторін розповсюджується норма Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка діяла в червні 2005 року та передбачала обовязок [PERSON] виплачувати потерпілому працівнику моральну шкоду за її наявності. До подібних висновків дійшов також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїй ухвалі від 31.08.2015 року по аналогічній справі №263/4934/15 за участю [PERSON], який залишив без змін рішення попередніх інстанцій. З матеріалів справи встановлено, що страховий випадок з позивачем стався 30 червня 2005 року і в листопаді 2005 року висновком МСЕК йому вперше була встановлена стійка втрата професійної працездатності за трудовим каліцтвом, тобто вказані події мали місце до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, яким були виключені положення про обовязок відшкодування моральної шкоди [PERSON], та останніх змін до Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон про внесення змін та нова редакція Закону не розповсюджується, а діють положення закону, які надавали право позивачу на отримання відшкодування за моральну шкоду. Тому право на відшкодування моральної шкоди у позивача виникло до прийняття цих законодавчих актів, що є підставою для задоволення позову. Крім того, частиною 3 статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Надаючи офіційне тлумачення вказаної частини 3 ст.34 Закону, Конституційний суд України в своєму рішенні від 27.01.2004р. № 1-рп/2004 дійшов до висновку, що зазначене положення частини третьої статті 34 Закону не позбавляє застрахованого працівника, який втратив професійну працездатність, права на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної умовами виробництва, і не виключає обов'язку [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків відшкодовувати моральну шкоду, заподіяну умовами виробництва, у випадках тимчасової чи стійкої втрати потерпілим професійної працездатності (статті 1, 5, частина п'ята статті 6, частина друга статті 13, підпункт "е" пункту 1 частини першої статті 21, частина третя статті 28). За таких умов суд вважає, що норми матеріального права, які діяли на час трудового каліцтва, на відповідача покладали відповідний обовязок здійснити відшкодування заподіяної позивачу моральної шкоди. Доводи відповідача про відсутність доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та не встановлення цього факту МСЕКом є безпідставними та такими, що суперечать «Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким нанесене ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків», затвердженого наказом Міністерства охорони здоров'я України від 22.11.1995 р. №212, оскільки МСЕК встановлює даний факт щодо потерпілих на виробництві, яким не було встановлено стійку втрату професійної працездатності, в той час як позивачу з листопада 2005 р. встановлено стійку втрату професійної працездатності. При визначені розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу внаслідок трудового каліцтва, суд враховує наступне. Відповідно до положень статті 3, ч. 4 ст.43, ч. 1 ст. 46 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. З урахуванням конституційної значущості життя і здоровя як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, законодавець закріпив за працедавцем обсяг обовязків для забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці та відповідальність за їх можливе невиконання і травмування працівника. Статтею 13 Закону України «Про охорону праці», передбачено що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місті в кожному структурному підрозділу умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. В судовому засіданні встановлено, що шкоду здоров'ю, внаслідок отримання травми руки позивачу було заподіяно з вини як інших працівників так і самого позивача, що підтверджується наведеним висновками в акті розслідування нещасного випадку, складеним по формі по формі Н-5 від 30.06.2005 року та акті по формі Н-1 від 04.07.2005 року. Таким чином, судом встановлена наявність в тому числі вини самого позивача в нещасному випадку, який трапився із ним та отриманні ним моральної шкоди, що також враховується судом при визначені розміру відшкодування моральної шкоди. Суд вважає, що пошкодженням здоров'я внаслідок отримання травми руки, позивачу завдано моральну шкоду, яка обумовлена моральними та фізичними стражданнями з приводу пошкодження здоров'я, погіршенням життєвих умов та фізіологічних здібностей організму, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що у зв'язку з отриманням вказаної травми та пошкодженням пальців, позивач дійсно вимушений був змінити звичний образ життя потребував медичного лікування та реабілітації, невідворотно втратив 10 % працездатності, обмежений в своїх фізичних можливостях. Також суд враховує, що в результаті нещасного випадку безумовно була завдана значна фізична біль, яка призводила до нервових потрясінь. Одночасно с цим суд враховує, що позивач після настання нещасного випадку продовжував працювати на підприємстві та не відлучений від суспільно-корисної діяльності і можливості реалізувати себе в професійній сфері. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995р «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ч.ч.1-3 ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За статтею 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Доказами, наявності факту заподіяння позивачеві моральної шкоди, є акт розслідування нещасного випадку, складений по формі Н-5, акт по формі Н 1 та довідки МСЕК про встановлення втрати працездатності, а також виписной епікриз, згідно якого позивач перебував на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділені МЛШМД м.Маріуполя з 30.06.2005 року по 04.08.2005 року. Суд також при вирішенні спору та визначені глибини моральних страждань і розміру можливої компенсації, приймає до уваги рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-9/2004, де в п.4.1 зазначено, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності вже спричиняють йому моральні і фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи й не повинен призводити до її збагачення. За таких обставин, виходячи із засад розумності, поміркованості й справедливості, ураховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з отриманою травмою на виробництві й подальшим встановленням втрати працездатності, суд вважає за необхідне зменшити розмір заявленого відшкодування та стягнути з Відповідача на користь Позивача 5 000,00 гривень, в порядку відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат при розгляді справи, суд вважає, їх необхідно компенсувати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України за рахунок держави, оскільки, згідно ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, однак якщо відповідача також звільнено від сплати судового збору, судові витрати згідно ст. 88 ч. 2 ЦПК України компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, а згідно п.18 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (редакція, що діяла на час звернення до суду із позовом) від сплати судового збору звільняється, зокрема, органи [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Таким чином [PERSON] соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України звільнений від сплати судового збору. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати на правову допомогу. Позивачем також заявлено вимоги про стягнення на його користь витрат на правову допомогу в сумі 649,60 грн., які він поніс на оплату послуг фахівця в галузі права за підготовку та складання позовної заяви. Згідно підпункту 2 частини 3 статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, серед яких за статтею 84 ЦПК відносяться витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги іншого фахівця в галузі права. Згідно розяснень, викладених в пункті 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 № 10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року№ 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року№ 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Спираючись на зазначені положення та дослідивши, представлені позивачем документи в підтвердження витрат на правову допомогу фахівця в галузі права, зокрема договору про надання юридичних послуг, акту про прийняття передачу виконаних робіт від 11.06.2015р., квитанцію про сплату наданих послуг від 11.06.2015р. за складання позовної заяви, кількість витраченого фахівцем часу для виконання робіт за даними документами в розмірі 1 година 20 хвилин, вартість сплачених послуг, яка складає 649,60 грн., документи, що підтверджують статус фахівця в галузі права, суд вважає обґрунтованими та доведеними вимоги позивача про витрати на правову допомогу. Разом з тим, оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 25 відсотків, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу також підлягають частковому відшкодуванню відповідачем пропорційно до задоволених вимог в сумі 162,40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial