Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецький області ( далі Фонд) про встановлення факту дійсності документів та спонукання виконати певні дії. В обґрунтування своїх позовних вимог, вона посилалась на наступні обставини: [INFO] в місті Донецьку помер її чоловік [PERSON] , причина смерті - хронічна серцева недостатність, хронічне обструктивне захворювання легенів. [PERSON] значний час тяжко хворів від отриманих професійних захворювань, від яких і помер. Факт захворювання [PERSON] саме внаслідок професійної діяльності підтверджується значною кількістю доданих до матеріалів справи доказів, в тому числі довідкою МСЕК серії ДОН-05 № 145928, випискою акту обстеження МСЕК №065285 від 01.02.2007 року, актом обстеження МСЕК №145928, випискою з історії хвороби №1629, історією хвороби № 9189 ОКБПЗ, висновком ВЕК №4267 від 27.12.2006 року, виписками із історії хвороби за період з 2007 року по 2015 рік №917, №3540, №2262, №4475, №4713, №6073, №8724, №1215, №3028, №2828, №1169, №1675 тощо. Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 28 вересня 2016 року встановлено факт смерті [PERSON] , а також зазначено причину: хронічна серцева недостатність, хронічне обструктивне захворювання легенів. Однак, не дивлячись на значну кількість медичних документів, що підтверджують наявні у [PERSON] тяжкі професійні захворювання, а саме хронічне обструктивне захворювання легенів та хронічну серцеву недостатність, від яких потерпілий і помер, при зверненні до Маріупольського міського відділення Фонду соціального страхування України Управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області щодо надання допомоги дружині померлого, листом від 10.07.2017 року останній відмовили у встановленні причинного зв`язку смерті [PERSON] з професійним захворюванням, оскільки Акт судово-медичного обстеження та висновок консультативної комісії, видані установами, що знаходяться на території тимчасово непідконтрольній Українській владі. Позивачка посилається на ті обставини, що вона доводячись дружиною померлого, весь час була з ним поряд, піклувалась та дбала про нього, не дивлячись на тяжке професійне захворювання. А тому законодавцем передбачено право позивачки на одержання щомісячних страхових виплат у разі смерті потерпілого. Отже, встановлення факту дійсності Акту судово-медичного обстеження №2354 та Висновку №85 від 12.10.2016 року консультативної комісії, з встановлення причини смерті, породжує для позивачки юридичні наслідки, передбачені ст.ст.41, 42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та іншого порядку встановлення вказаного факту чинним законодавством не передбачено. Ігнорування відповідачем наданих документів протиречить діючий міжнародній практиці. Для проживаючих на окупованій території людей, життя триває. І це життя потрібно зробити більш терпимим і, вона повинна бути захищена від влади de facto. У зв`язку викладеним, просить суд встановити факт дійсності (визнати інформацію, зазначену в даних документах та їх дію на території України): Акту судово-медичного обстеження №2354, виданого Донецьким судово-медичним моргом «бюро судово-медичної експертизи» та Висновку №85 від 12.10.2016р. консультативної комісії, з встановлення причини смерті. Зобов`язати Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в особі Маріупольського міського відділення надати [PERSON] направлення на МСЕК для встановлення причинного зв`язку смерті [PERSON] , який помер [INFO] , з отриманням ним професійного захворювання: хронічне обструктивне захворювання легенів пильової етіології у стадії загострення з вираженою бронхообструкцією, ускладненим хронічною емфіземою легенів, діфузним пневмосклерозом, хронічним легеневим серцем. 22 травня 2018 року, позивачкою до суду було подано заяву про збільшення позовних вимог, за якою позивачка окрім зазначених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 2000 гривень. 2 листопада 2018 року, позовні вимоги [PERSON] було зменшено до первинних вимог, а саме вилучено вимогу про стягнення з Фонду соціального страхування України Управління виконавчої дирекції Фонду в Донецький області Маріупольського міського відділення суми спричиненої моральної шкоди в розмірі 2000 гривень. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 19 липня 2018 року, цивільну справу за позовом [PERSON] до Маріупольського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Донецький області про встановлення факту дійсності документів та спонукання виконати певні дії було передано за підсудністю до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 11 вересня 2018 року, по справі було призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 20 листопада 2018 року до розгляду в якості третьої особи було залучено Обласний центр медико-соціальної експертизи. Ухвалою суду від 5 березня 2009 року, підготовче судове засідання було закрито, справу призначено до судового розгляду. 28 листопада 2018 року, від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, за яким Фонд не визнає позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. В обґрунтування посилається на ті обставини, що згідно до абз. 2 ч. 8 ст. 42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» у разі якщо смерть потерпілого який одержував щомісячні страхові виплати, настала внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, розмір щомісячної страхової виплати особам, які мають право, встановлюється виходячи з розміру щомісячної страхової виплати на день смерті потерпілого. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або ушкодженням здоров`я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Одноразова допомога сім`ї та особам, які перебували на утриманні, у цьому випадку не виплачується. Для розгляду причинного зв`язку смерті з професійним захворюванням, отруєнням або трудовим каліцтвом до МСЕК направляються відповідні документи постраждалих, у яких при житті було встановлено професійне захворювання (отруєння), трудове каліцтво, що спричинило стійку втрату професійної працездатності, та померлих після вступу в дію Закону України "Про охорону праці". Відповідно до обставин справи, за поясненнями позивача 08.08.2016р. судовий експерт у своєму Акті (№ 2354 від 20.10.18р.) прийшов до висновку, що смерть [PERSON] настала внаслідок хронічної легенево-сердцевої недостатності, яка обумовлена хронічним обструктивним бронхітом польової етіології у стадії загострення з вираженою бронхообструкцією. За консультаційним висновком № 85 від 12.10.2016р. встановлено аналогічну причину смерті. Однак зазначені вище обставини та документи не можуть бути взяті до уваги оскільки вони видані органами на території не підконтрольній Україні, а за нормами процесуального законодавства є відповідні вимоги щодо належності, достатності та допустимості цих доказів. Враховуючи вищенаведене, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Представником позивача - адвокатом Царьовою О.С. 6 грудня 2018 року було подано відповідь на відзив за яким встановлення факту дійсності Акту судово-медичного обстеження №2354, виданого Донецьким судово-медичним моргом «бюро судово-медичної експертизи» та Висновку №85 від 12.10.2016р. консультативної комісії, з встановлення причини смерті, породжує для заявниці юридичні наслідки та іншого порядку встановлення вказаного факту чинним законодавством не передбачено. Також представник позивача звертає увагу, що стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Не визнання медичних документів померлого [PERSON] на території України, і не можливість іншим способом довести факти встановлені зазначеними документами несе для позивача обмеження її прав щодо можливості отримання нею виплат, які передбачені законом для громадян України. Враховуючи вищенаведене, просить суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Царьова О.С. повністю підтримала позовні вимоги та надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити в повному обсязі. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає. Представники відповідача - [PERSON] , [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи - Обласного центру медико-соціальної експертизи, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за їх відсутністю. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного. Згідно свідоцтва про шлюб виданого 8 липня 1976 року Відділом РАГСа Київського район міста Донецька, [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , про що 8 липня 1978 року було зроблено відповідний актовий запис № 511. Після одруження подружжю було надано прізвище [PERSON] . ( а.с.12) Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя від 28 вересня 2016 року, встановлено факт смерті [INFO] громадянина України [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований в [ADDRESS] . Причина смерті - хронічна серцева недостатність, хронічне обструктивне захворювання легенів, місце смерті - Донецьк . (а.с.17) Смерть [PERSON] також підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 30 вересня 2016 року, Кальміуським районним у місті Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецький області, актовий запис 1434. ( а.с.19) Згідно довідки № 145928 виданої 1 лютого 2007 року, Обласною медико - соціальною експертною комісією № 5, [PERSON] було безстроково встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з професійним захворюванням. ( а.с.20) Згідно довідки № 065285 виданої 1 лютого 2007 року, Обласною медико - соціальною експертною комісією № 5, [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 70% - безстроково. ( а.с.21) На підтвердження факту смерті позивачка надала довідку про причину смерті № 2407, виданого 15 вересня 2016 року Республіканським бюро судово-медичної експертизи у місті Донецьку, тобто медичною установою, що розташована на окупованій території, згідно якої [PERSON] помер [INFO] внаслідок хронічної серцевої недостатності, хронічного обструктивного захворювання легенів. Також позивачкою було надано акт судово-медичного дослідження № 2354 від 20 жовтня 2016 року, виданий Республіканським бюро судово-медичної експертизи Донецької народної республіки, за яким смерть [PERSON] настала внаслідок хронічної легенево - серцевої недостатності, обумовленої хронічним обструктивним бронхітом пилової етіології в стадії загострення з вираженою бронхообструкцією. Зазначений висновок складено з урахуванням думки консультативної комісії Республіканського бюро судово-медичних експертиз МЗ ДНР по встановленню причини смерті осіб, які мають в анамнезе професійні захворювання, які перенесли виробничі травми та професійні отруєння. ( а.с. 27) Згідно висновку Консультативної комісії Республіканського бюро судово-медичної експертизи МЗ ДНР по встановленню причини смерті осіб, які мають в анамнезі професійні захворювання, які перенесли виробничі травми та професійні отруєння № 85 від 12 жовтня 2016 року, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , причина смерті: Хронічна легенева-серцева недостатність обумовлена хронічним обструктивним пиловим бронхітом в стадії загострення з вираженою бронхообструкцією, яка ускладнена хронічною емфіземою легенів, дифузним пневмосклерозом, хронічним легеневим серцем. ( а.с.28) Постановою Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р було затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, згідно якої м. Донецьк відноситься до такої території, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження в повному обсязі внаслідок проведення антитерористичної операції. Згідно до абз. 2 ч. 8 ст. 42 ЗУ «Про загально обов`язкове соціальне страхування» У разі якщо смерть потерпілого який одержував щомісячні страхові виплати, настала внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, розмір щомісячної страхової виплати особам, які мають право, встановлюється виходячи з розміру щомісячної страхової виплати на день смерті потерпілого. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або ушкодженням здоров`я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Одноразова допомога сім`ї та особам, які перебувають на утриманні, у цьому випадку не виплачується. Наказом Міністерства охорони здоров`я від 15.11.2005р. № 606 затверджено «Інструкцію про встановлення причинного зв`язку смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом зареєстровано в Міністерстві юстиції України 2 грудня 2005 р. за N 14г г 1 (далі Інструкція № 606) Пунктом 1 Інструкції № 606 від 15.11.2005р. зазначено, що Законами "Про охорону праці" (зі змінами), "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинила втрату працездатності» передбачено відшкодування шкоди утриманцям працівника (годувальника) у разі його смерті, якщо визначено причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом. Причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом - зв`язок, який можна встановити між перебігом професійних захворювань (отруєнь) або наслідками трудового каліцтва з урахуванням форми, стадії, тяжкості функціональних порушень, розвитку ускладнень за життя, патоморфологічними та гістологічними змінами в органах та системах організму, що виявлені під час розтину, та настанням смерті. Відповідно до п.2.2. Інструкції, для розгляду причинного зв`язку смерті з професійним захворюванням, отруєнням або трудовим каліцтвом до МСЕК направляються відповідні документи постраждалих, у яких при житті було встановлено професійне захворювання (отруєння), трудове каліцтво, що спричинило стійку втрату професійної працездатності, та померлих після вступу в дію Закону України "Про охорону праці". Позивачка [PERSON] зверталася до Фонду із клопотанням про надання направлення на МСЕК для встановлення причинного зв`язку смерті померлого потерпілого на виробництві [PERSON] з професійним захворюванням (отруєнням) або трудовим каліцтвом. Листом Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України Управління виконавчої дирекції Фонду в Донецький області № 01-08/18-1377 від 10 липня 2017 року, Головному лікарю КЗ «Центр медико санітарної допомоги № 1» міста Маріуполя , було запропоновано відділенню повернути документи померлого [PERSON] до ЦПМСД у зв`язку з тим, що серед наданих до управління відділенням ВД Фонду у місті Маріуполі, було надано частину документів виданих на не підконтрольній України території, а документи які видані, затверджені чи підписані після 01 грудня 2014 року органами, установами, організаціями, не підпорядкованими українській владі, не можуть вважатися такими, які складено відповідно до вимог чинного законодавства України, та використовуватися, зокрема при встановленні причинного зв`язку професійного захворювання ( отруєння) або трудового каліцтва з настанням смерті у зв`язку з тим, з цього періоду припинено діяльність усіх бюджетних та державних установ на територіях, непідконтрольних українській владі. (а.с.29) Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] ппідтвердила, що вона є рідною донькою померлого, та пояснила, що її батько - [PERSON] , пропрацював 16 років в шахті, де і отримав професійне захворювання легенів. З 2007 року він є інвалідом 2 групи. На протязі тривалого часу він лікувався в медичних закладах Донецька, оскільки він там проживав. В 2014 році, після початку військових дій на Донбасі, він переїхав до Маріуполя, де став на облік у лікаря, та продовжував лікуватися. Також його було постановлено на облік у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в місті Маріуполі, як тимчасово переміщену особу, де йому продовжили виплачувати страхові виплати. Але хвороба загострювалася, у зв`язку з чим йому періодично було необхідно проходити лікування на стаціонарі в барокамері, яка на той час знаходилася лише тільки в клініці «Калинина» що в місті Донецьку, у зв`язку з чим він змушений був їздити в місто Донецьк, на територію яка не підконтрольна Українській владі. В останній раз, він знов поїхав на лікування, але за 1 день до того як його повинні були покласти до стаціонару, він помер. Оскільки обстановка на лінії розмежування була не стабільна, перевезення тіла померлого на територію України коштувало багато грошей, яких у її родини не було, то вона та її матір вирішили поховати батька в Донецьку. Факт тривалого лікування підтверджується численними виписними епікризами, висновками ЛКК, протоколами засідання ВКК, виданими в період з 2008 року по 2014 рік, лікувальними закладами міста Донецька, під час дії державних органів України. ( а.с. 36-87) Вказані медичні документи в свою чергу підтверджуються і випискою з амбулаторної карти [PERSON] про перебування на диспансерному обліку з 28 травня 2015 року в Центрі Первинного медико -санітарної допомоги міста Маріуполя з приводу захворювання легенів - ХОЗЛ 3 ступеню пилової етіології, тяжкого ступеню, професійного захворювання. ( а.с.22) Таким чином, під час дослідження медичних документів [PERSON] встановлено тривале лікування пов`язане з професійним захворюванням : Хронічна легенева-серцева недостатність яка обумовлена хронічним обструктивним пиловим бронхітом в стадії загострення з вираженою бронхообструкцією, яка ускладнена хронічною емфіземою легенів, дифузним пневмосклерозом, хронічним легеневим серцем, починаючи з 2007 року і по день смерті [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно ст.41 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті. За вимогами ч.ч.6-8 ст.42 «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у разі смерті потеплілого внаслідок нещасного випадку на виробництві виплачується одноразова допомога його сім`ї у сумі, що дорівнює 100 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату, та одноразова допомога кожній особі, яка перебувала на його утриманні, а також на його дитину, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку теля смерті потерпілого, у сумі, що дорівнює 20 розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на день настання права на страхову виплату. У разі якщо смерть потерпілого, який одержував щомісячні страхові виплати, настала внаслідок ушкодження здоров`я від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, розмір щомісячної страхової виплати особам, які мають на це право, встановлюється виходячи з розміру щомісячної страхової виплати на день смерті потерпілого. Причинний зв`язок смерті потерпілого з одержаним каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я має підтверджуватися висновками відповідних медичних закладів. Одноразова допомога сім`ї та особам, які перебували на утриманні, у цьому випадку не виплачується. Таким чином [PERSON] , доводячись дружиною померлого, і весь час перебуваючи поряд з ним, піклуючись про нього, не дивлячись на тяжке професійне захворювання, має право на сподівання отримання від Фонду щомісячної страхової виплати у разі смерті потерпілого. Отже, встановлення факту дійсності Акту судово-медичного обстеження №2354 та Висновку №85 від 12.10.2016 року консультативної комісії, з встановлення причини смерті, породжує для позивачки юридичні наслідки, передбачені ст.ст.41, 42 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Оскільки вищевказані документи були видані на території де не діють органи державної влади України, отримати зазначені документі на території України не надається можливим, іншого порядку встановлення вказаного факту чинним законодавством не передбачено, у зв`язку з чим позивачка [PERSON] звернулася до суду . Відповідно до змісту ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд також зазначає, що ст. 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп вказано, що ч. 2 ст. 124 Конституції України необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зміни до Конституції України, запроваджені Законом України від 2 червня 2016 року «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп. Також в рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002 зазначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч. 2 ст. 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч. 2 ст. 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), як джерело права. За змістом ст. 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за ст. 1, включають два аспекти: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 8 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом ст. 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року № 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109). При цьому в разі, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 8 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № 0000144692 від 17 березня 2017 року, [PERSON] , зареєстрована як внутрішньо переміщена особа в [ADDRESS] . ( а.с.4) Таким чином суд зауважує, що необхідність встановлення факту, що має юридичне значення, для позивача стало наслідком її вимушеного переселення з окупованих територій Донецької області. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що захист прав заявника у даному випадку можливий лише у судовому порядку. Суд вказує, що від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав [PERSON] . При цьому відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки має правові наслідки лише для позивача. Ігнорування наданих позивачем документів протиречить діючий міжнародній практиці, відповідно до якої Європейський суд з прав людини зазначає, що у рішенні по справі «Кіпр проти Туреччини» від 10.05.2001 року ЄСПЛ зазначив, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду ООН, розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних тим, що наводяться у цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів далеко від абсолютної. Для проживаючих на цій території людей життя триває. І це життя потрібно зробити більш терпимим і, воно повинно бути захищено від влади de facto, включаючи і їх суди і саме в інтересах жителів цієї території дії згаданих властей, що мають відношення до сказаного не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами в тому числі і цим. Думати інакше означало б зовсім позбавляти проживаючих на цій території людей всіх їх прав всякий раз, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, це означало б позбавлення їх навіть имінімального рівня прав, які їм належать». Крім того, стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У рішенні Європейського суду з прав людини «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» від 23.02.2016 року ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами». Також, Європейський Суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п. 53 рішення у справі " Ковал проти України" від 7 лютого 2008 року, п. 59 рішення у справі "Мельниченко проти України" від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі "Швидка проти України" від 30 жовтня 2014 року тощо). Це означає, що суд має оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними та людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав. Частиною другою статті 5 ЦПК України встановлено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно підкреслює цінність та важливість дотримання формалізованих норм цивільного процесу, за допомогою яких сторони забезпечують вирішення спору цивільного характеру, оскільки завдяки цьому може обмежуватися обсяг дискреції, забезпечуватися рівність сторін, запобігатися свавілля, забезпечуватися ефективне вирішення спору та розгляд справи судом упродовж розумного строку, а також забезпечуватися правова визначеність та повага до суду. В той же час «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду позову заявника по суті із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Белеш та інші проти Чеської Республіки» (Beles and Others v. the Czech Republic, заява № 47273/99, § 50-51, 69); «Волчі проти Франції» (Walchli v. France, заява № 35787/03, § 29). При проведенні оцінювання Європейський суд з прав людини часто наголошує на питаннях «правової визначеності» та «належного здійснення правосуддя» як на двох основних елементах для проведення розмежування між надмірним формалізмом та прийнятим застосуванням процесуальних формальностей. Зокрема, Європейський суд з прав людини виходить з того, що є порушенням права на доступ до суду, коли норми не переслідують цілі правової визначеності та належного здійснення правосуддя та утворюють свого роду перепону, яка перешкоджає вирішенню справи учасників судового процесу по суті компетентним судом (див., наприклад, рішення у справах «Карт проти Туреччини» (Kart V. Turkey [ВП], заява № 8917/05, § 79 (в кінці); «Ефстатіу та та інші проти Греції» (Efstathiou and Others v. Greece, заява № 36998/02, § 24 (в кінці); «Ешим проти Туреччини» (Esim v. Turkey, заява № 59601/09, § 21). Таким чином враховуючи вищенаведене, а також ті обставини, що Акт судово- медичного обстеження №2354, виданий Донецьким судово-медичним моргом «бюро судово-медичної експертизи» та Висновок №85 від 12.10.2016р. консультативної комісії, з встановлення причини смерті, підтверджується іншими численними медичними документами, Висновками МСЕК, виданими на території України, а також враховуючи ті обставини, що іншим способом позивачка [PERSON] не може захисти свої права передбачені Конституцією України, суд вважає за можливе задовольнити її позовні вимоги шляхом встановлення факту дійсності (визнання інформації, зазначеної в даних документах та їх дію на території України): а саме Акту судово- медичного обстеження №2354, виданого Донецьким судово-медичним моргом «бюро судово-медичної експертизи» та Висновку №85 від 12.10.2016р. консультативної комісії, з встановлення причини смерті.

Outcome: approved