Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-21 00:00:00

[PERSON], правонаступником якого є [PERSON], звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції, [PERSON], [PERSON] про виключення майна з акту опису й арешту, повернення майна, стягнення з відповідачів судових витрат. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 12.11.2010 року до участі у справі залучено як відповідача ВАТ «Райфайзен-Банк Аваль». Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 07.11.2011 року до участі у справі залучено як відповідача [PERSON]. Ухвалою судді Івано-Франківського міського суду Польської М.В. від 23.09.2013 року було прийнято до провадження дану цивільну справу, а ухвалою Івано-Франківського міського суду 18.11.2013 року до участі у справі було залучено як третю особу без самостійних вимог [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 18.11.2013 року підтримав позовні вимоги з підстав зазначених в позові, в подальшому позивач та її представник не з'явилася в судові засідання для надання пояснень, подавши клопотання про розгляд даної справи без їх участі. Представник відповідача 1, 4 та відповідач 3 позовні вимоги не визнали, вважають, що дії по складанню акту опису рухомого майна та накладення арешту постановою вчинено згідно законодавства, а позовні вимоги є безпідставними. Відповідач 2 позовні вимоги визнав, просив позов задовольнити. Відповідач 5 та третя особа без самостійних вимог в судові засідання не з'явилися, про дату та час судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу виключення майна з Акту опису й арешту від 09.07.2010 року, яке позивач вважав його особистою власністю. Так, 09.07.2010 року державним виконавцем відділу ДВС Івано-Франківського міського управління юстиції було складено в присутності понятих, представника стягувача та [PERSON] Акт опису й арешту рухомого майна по примусовому виконанню виконавчого листа №2-4461, виданого Івано-Франківським міським судом 29.04.2010 року про стягнення з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь ВАТ «Райфайзен-Банк Аваль» заборгованість у розмірі 1 004 633.11 грн. (а.с.5-8 т.1). Описано та накладено арешт на шість предметів рухомого майна, а саме: стіл більярдний, тренажер, магнітофон, м'яка частина, меблева стінка та телевізор, всього на суму 3280 грн., яке прийняв на зберігання відповідач [PERSON], як представник ВАТ «Райфайзен-Банк Аваль». Зауважень або заяв осіб, що були присутні під час опису майна не поступало, про що зазначено в Акті. Позивач [PERSON] (помер [INFO]) вказував в позові на те, що все описане й арештоване майно є його особистою власністю, про що знав відповідач 2 [PERSON], на підтвердження чого надав до матеріалів справи договори купівлі-продажу майна та товарні чеки, однак з такими доводами суд не погоджується, виходячи з наступного. З пояснення відповідача 3 [PERSON], який з всіх сторін по справі був присутній з початку вчинення дій та до їх завершення, в тому числі при складанні Акту опису й арешту рухомого майна 09.07.2010 року і зміг надати детальні пояснення по вчиненню дій органами ДВС, в присутності стягувача та [PERSON] (колишня дружина [PERSON]), встановлено, що певний період часу з дня відкриття виконавчого провадження велися переговори виконавчою службою з боржником [PERSON] та його сім'єю щодо погашення боргу по рішенню суду. Було узгоджено з [PERSON] щодо визначення майна, яке належить її колишньому чоловіку, по місцю проживання для накладення арешту та подальшого погашення боргу за рахунок відчуження цього майна. Відповідач [PERSON], як боржник по рішенню суду та позичальник коштів, був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (приватний особняк, який мав поштову адресу [ADDRESS] (перший поверх) та [ADDRESS] (другий поверх)), та був співвласником будинку по [ADDRESS], так як перший поверх належав його батьку та позивачу по справі [PERSON] (помер в [INFO], спадкоємцем є [PERSON]), а другий поверх будинку був за рішенням Івано-Франківського міського суду від 09.07.2008 року поділений між колишнім подружжям по ? частці кожному, тобто в рівних частках за [PERSON] та [PERSON] (а.с.61-62 т.1). 09.07.2010 року органами ДВС за вказівкою [PERSON] визначалося та описувалось рухоме майно, яке належало за її поясненнями колишньому чоловіку, при цьому все майно описувалось на ІІ поверсі, тобто в частині будинку, що належав боржнику [PERSON], хоча в Акті опису й арешту майна вказана адреса [ADDRESS], однак як встановлено судом цей запис вчинено державним виконавцем з посиланням на адресу реєстрації боржника. На другому поверсі було описане рухоме майно з переліку за позицією №3-6. А майно за позицією №1,2 (стіл більярдний та тренажер) перебувало в мансарді будинку (як відпочинковий зал влаштований [PERSON]). Тому доводи відповідача 2, що арешт проводився в частині будинку батька і саме майна, яке належить батьку, є не підтвердженими та спростовуються поясненнями представника стягувача та представника органу ДВС. При цьому представник відповідача 1 та відповідач 3 суду пояснили, що сам позивач [PERSON] виходив в той час на подвір'я житлового будинку і йому було відомо про опис даного рухомого майна, яке проводилося в частині будинку його сина, окрім того сам боржник [PERSON], відповідач 2 по справі, також в подальшому під час вчинення дій органами ДВС був присутнім при описі та арешті майна, що не спростовано його присутність і наданими ним же поясненнями в судовому засіданні. Відповідач 2 [PERSON] суду пояснив, що дане описане й арештоване рухоме майно, належить його батькові, позивачу по справі, а дії по опису майна вчинялися в квартирі батька №1, а не його квартирі №2 (однак в позові щодо неналежного місця опису рухомого майна позивач не вказував, встановити від позивача обставин проведення опису не є можливим, в зв'язку зі смертю). Щодо боргових зобов'язань перед ВАТ «Райфайзен-Банк Аваль» відповідач 2 підтвердив дану заборгованість за кредитним договором ([PERSON] в договорі кредиту був позичальником коштів), стягнену за рішенням суду, при цьому вказав, що з часу винесення рішення про стягнення боргу кошти не повертав, заборгованість не погашав. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів. Що стосується наданих до матеріалів справи позивачем договорів, що на його думку підтверджують право на дане рухоме майно, то встановлено, що згідно договору купівлі-продажу б/н від 25.04.2005 року (а.с.9-10 т.1) на купівлю-продаж більярдних столів ( в акті опису й арешту майна зазначено один більярдний стіл) укладеного між СПД [PERSON] та [PERSON] товар вважається прийнятим з моменту підписання покупцем Акту приймання передачі товару (п.2.3), а оплата проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок або внесення в касу продавця (п.3.2), однак позивачем не долучено ні акту приймання-передачі товару, ні доказ оплати даного товару. Аналогічно не підтверджено і доказами придбання за договором купівлі-продажу тренажера від 15.07.2005 р. (а.с.58). Надані же товарні чеки на придбання магнітофону та телевізора (а.с.12) не містять вказівки щодо покупця, тому даний доказ не є належним доказом права власності позивача на даний товар. Що стосується м'якої частини, меблевої стінки, то дане майно перебувало в квартирі [NUMBER] [PERSON] та [PERSON], що підтверджується і письмовими поясненнями надісланими до суду [PERSON] (а.с.44 т.2), а саме: саме з її домоволодіння було описане та вилучене дане майно (абз.4 пояснень), та передано в користування її сім"ї частину майна позивачем (докази передачі майна між співвласниками приватного двохквартирного будинку відсутні). Суд при цьому бере до уваги вимоги ч. 1, 3 ст. 698 ЦК України, п. 7 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів", п.5,6 ст.3, ст.2 Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", Наказ Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України від 11 березня 2004 року N 98, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 березня 2004 р. за N 379/8978 «Про затвердження Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами», Правил роздрібної торгівлі непродовольчими товарами, затверджених Міністерством економіки України 19.04.2007 року №104, постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.95 N 108 "Про Порядок заняття торговельною діяльністю і правила торговельного обслуговування населення", які регулюють порядок придбання товару, тому не вважає доведеним право власності за позивачем на рухоме майно, яке включено до акту опису та арешту, та виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України) та вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України, не вважає обґрунтованою позовну вимогу про виключення з акту опису та арешту даного майна, та як наслідок його повернення позивачу. Згідно ст.60 ЗУ "Про виконавче провадження", особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Опис майна є виявленням майнового складу особи, майно якої піддано арешту, арешт майна відбувається за його описом і передбачає обмеження прав власника або володільця стосовно розпорядження й користування цим майном. Згідно вимог Закону України "Про виконавче провадження", окремо виділяють підстави для застосування арешту, до яких відносять, в тому числі забезпечення збереження майна боржника, що підлягає подальшому передаванню стягувачу або реалізації. Окрім того, відповідач 2 при складанні Акту державного виконавця від 02.10.2013 року (а.с.229 т.1) при виході на місці оглянув «своє» майно, та зазначив по характеристиці майна відсутність деяких деталей тренажера та більярдного столу, що спростовує доказ власності майна саме за позивачем. Судом також встановлено, що частину даного майна було реалізовано на прилюдних торгах, а саме лот №12 та №13 (а.с.231-238 т.1). Що стосується твердження відповідача 2 щодо продажу частини майна по заниженій оцінці його продажу, то такі доводи відповідача не є предметом розгляду та вимог даної цивільної справи, про що роз'яснено [PERSON] Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються в тому числі на підставі пояснень сторін, їхніх представників. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. З огляду на вищевикладене, проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимогипрозивача до задоволення не підлягають. На підставі наведеного, відповідно до ст..54,60 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 572, 589 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed