Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» в якому просив суд: визнати недійсним кредитний договір № 0320/0408/45-003 укладений 16.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк»; визнати недійсним договір іпотеки № 0320/0408/45-003-Z-1 укладений 16.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк»; в порядку застосування недійсності договору іпотеки № 0320/0408/45-003-Z-1, укладеного 16.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» виключити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію Договору іпотеки № 0320/0408/45-003-Z-1 та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за договором іпотеки № 0320/0408/45-003- Z-1, укладеним 16.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк». В обґрунтування заявленого позову позивач зазначив, що 16.04.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір 0320/0408/45-003. Згідно даного договору він отримав грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 35 000 доларів США на строк до 16.04.2028 року зі сплатою 12,50 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Крім того між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» було укладено договір поруки № 0320/0408/45-003-Р-1 відповідно до якого [PERSON] поручилася за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором. У забезпечення виконання ним своїх зобов'язань перед ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором 16.04.2008 року було укладено договір іпотеки 0320/0408/45-003-Z-1 та передано в якості забезпечення виконання зобов'язань в іпотеку ВАТ «Сведбанк» трикімнатну квартиру [ADDRESS]. При укладенні кредитного договору у позивача та у ВАТ «Сведбанк» була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України, яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору. Отже чинним на момент укладення договору законодавством не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія, дозвіл та додаток до дозволу Національного банку України надають право громадянам України здійснювати валютні операції, зокрема виконувати грошові зобов'язання за кредитним договором іноземній валюті. Таким чином, вважає що кредитний договір та договір іпотеки повинні бути визнані недійсними. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі посилаючись на доводи викладені в позовній заяві та на свої пояснення надані в судовому засіданні. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. Заяви про розгляд справи без його участі суду не надав. 14.12.2018 року представник відповідача [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого зазначила, що позивача при укладанні кредитного договору було належним чином проінформовано про всі істотні умови договору, що підтверджується його підписом у кредитному договорі та доповненнях до нього. Укладаючи договір позичальник свідчив що під час його укладання та виконання цього договору від не знаходиться під впливом омани, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин, отже жодних порушень ЗУ «Про захист прав споживачів» зі сторони банку не було. Зі сторони позичальника основні зобов'язання за договором не виконані, так станом на 21.11.2018 року загальна заборгованість за договором складає еквіваленту 1 446 858, 78 грн., з яких 31 053, 26 доларів США, що дорівнює 862 158, 83 грн. - тіло кредиту, 15 281, 08 доларів США, що дорівнює 424 261, 99 грн. - відсотки, 160 437, 96 грн. - пеня. Крім того, в жодному із нормативних актів НБУ не встановлено ні обмежень ні заборони щодо права банків надавати кредити в іноземній валюті. При укладенні спірного кредитного договору ВАТ «Сведбанк» мав всі необхідні ліцензії та дозволи, які видані НБУ. Підстави вважати іпотечний договір припиненим відсутні, оскільки іпотека, як вид застави припиняється в разі припинення основного зобов'язання. Оскільки основне зобов'язання щодо повернення кредитних коштів на даний час не виконане, тому основне зобов'язання і іпотека, яка має похідний характер від основного зобов'язання, є чинними на поточну дату. Крім того, вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки договір було укладено 17.04.2008 року строк позовної давності у позивача закінчився 17.04.2011 року. Позивач же звернувся до суду з даним позовом у 2018 році. Просила відмовити у задоволенні позовної заяви у зв'язку з необґрунтованістю, безпідставністю та невідповідністю обставинам справи та нормам чинного законодавства. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, була належним чином повідомлена про час, дату та місце розгляду справи. Суд, зі згоди представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 16.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 0320/0408/45-003 (а.с 10-14) Відповідно до умов даного договору Банк зобов'язався надати Позичальнику кредитні кошти в сумі 35 000 доларів США строком до 16.04.2028 року зі сплатою 12,50 % річних за весь строк фактичного користування кредитом. Кредитні кошти були призначені на придбання квартири [ADDRESS]. З метою забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором з [PERSON] укладено іпотечний договір № 0320/0408/45-003-Z-1 від 16.04.2008 року, предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. (а.с. 16-17) Крім того, 16.04.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір поруки № 0320/0408/45-003-Р-1, за яким остання зобов'язалась перед Банком відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором (а.с. 19, 20). 25.05.2012 року між ВАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, в тому числі по кредитному договору № 0320/0408/45-003 від 16.04.2008 року з забезпечувальним договором. (а.с. 69-70) Як пояснила в судовому засіданні представник позивача влітку 2018 року позивач дізнався про те, що на використання іноземної валюти при здійсненні платежів за вказаним договором необхідна індивідуальна ліцензія, однак ні у позивача ні у відповідача на момент укладання договору індивідуальної ліцензій не було у зв'язку з чим він вирішив звернутися до суду з даним позовом. Отже оскільки влітку 2018 року позивач дізнався про порушення на його думку прав, строк позовної давності необхідно обраховувати саме з 2018 року, таким чином твердження представника відповідача про пропущення строку позовної давності не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу. Статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно п. 10 постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Крім того, відповідно до п. 2.3 Постанови пленуму ВГС України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» зазначено, що у вирішенні спорів про визнання недійсними кредитних договорів, предметом яких є надання кредиту в іноземній валюті, господарські суди повинні досліджувати, чи отримав банк або інша фінансова установа в установленому порядку ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій. Обіг іноземної валюти на території України підпорядковується спеціальному правовому режиму, встановленому законодавством України. Використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) є використанням іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів, що придбаваються (абзац другий пункту 1.4 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 № 483). Відповідно до приписів статей 1, 5 Декрету про систему валютного регулювання і валютного контролю надання кредитів в іноземній валюті віднесено до валютних операцій, здійснення яких потребує отримання генеральних чи індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно з підпунктом "в" пункту 4 статті 5 зазначеного Декрету у разі надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, вони потребують отримання індивідуальної ліцензії. Проте на даний час законодавством таких меж не встановлено і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті є наявність у них генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. На час укладання кредитного договору № 0320/0408/45-003 від 16.04.2008 року ВАТ «Сведбанк» мав всі необхідні ліцензії та дозволи, які видані Національним банком України, а саме: банківська ліцензія № 38 від 31 жовтня 1991 року, дозвіл № 38-2 від 31 жовтня 1991 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» та додаток до дозволу № 38-2 від 31 жовтня 1991 року - перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Сведбанк». (а.с. 75-77) Отже підстави визнання недійсним кредитного договору № 0320/0408/45-003 від 16.04.2008 року - відсутні у зв'язку з чим дана позовна вимога не підлягає задоволенню. Щодо визнання недійсним договору іпотеки № 0320/0408/45-003-Z-1, суд приходить до висновку що дана позовна вимога також не підлягає задоволенню. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Частиною 5 ст. З Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Отже, застава, як засіб забезпечення виконання зобов'язань, припиняється у разі припинення основного зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 575, п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1 ст. 609 ЦК України, ч. і ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека, як вид застави, припиняється в разі припинення основного зобов'язання (кредитного договору). Зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. (ст. 599 ЦК України.) За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. (ст. 1054 ЦК України) Згідно розрахунку заборгованості наданого відповідачем, позивач має заборгованість по кредиту, яка станом на 21.11.2018 року складає еквіваленту 1 446 858, 78 грн., з яких 31 053, 26 доларів США, що дорівнює 862 158, 83 грн. - тіло кредиту, 15 281, 08 доларів США, що дорівнює 424 261, 99 грн. - відсотки, 160 437, 96 грн. - пеня. Таким чином, оскільки зобов'язання щодо повернення кредитних коштів є невиконаним, тому основне зобов'язання і іпотека, яка має похідний характер від основного зобов'язання є чинними. У зв'язку з викладеним суд вважає що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі у зв'язку з безпідставністю. Судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed