Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулася [PERSON], посилаючись на те, що [INFO] в смт. Ставище Київської області помер її батько [PERSON], спадщину після смерті якого прийняла вона спадкоємиця за заповітом, подавши до приватного нотаріуса Ставищенського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини. Спадкоємців першої черги, які б у відповідності до статті 1241 ЦК мали б право на обов'язкову частку у спадщині немає. До спадкового майна померлого належить земельна ділянка площею 3,8413 га, розташована на території Ставищенської селищної ради Київської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3224255100:03:002:0107, яка належала померлому згідно державного акта на право приватної власності на землю на бланку серія Р2 №418191, виданого на підставі розпорядження Ставищенської РДА № 131 від 20 лютого 2004 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 17 березня 2004 року за № 889. Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку вона позбавлена можливості через втрату правовстановлюючого документа та відсутність законодавчо встановленої процедури отримання його дубліката на ім'я померлого. Приватний нотаріус Ставищенського районного нотаріального округу [PERSON] 27 лютого 2014 року листом №53/02-14 відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність державного акта на право приватної власності на землю. Ставищенська РДА відмовила їй у видачі дубліката державного акта на земельну ділянку. Слід зазначити, що вказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Оскільки державний акт на право власності на землю виданий на підставі розпорядження Ставищенської РДА, яке є дійсним, межі земельної ділянки встановлені в натурі, їй присвоєно кадастровий номер, відомості про земельну ділянку внесені до Державного реєстру земель, земельна ділянка згідно статті 79 -1 ЗК України є сформованою і може бути об'єктом цивільних прав. Відмова відповідача у видачі документа створює перешкоди в реалізації її суб'єктивного права, тобто в реалізації повноважень спадкоємця щодо володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою. Позивач просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] батька [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3224255100:03:002:0107 площею 3,8413 га розташовану на території Ставищенської селищної ради Ставищенського району Київської області цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] згідно державного акта на право приватної власності на землю на бланку серія Р2 №418191, виданого на підставі розпорядження Ставищенської РДА №131 від 20 лютого 2004 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 17.03.2004 року за № 889. В судове засідання позивач та її представник не прибули, направили до суду заяву в якій позовні вимоги підтримали, просять справу розглядати без їх участі. Представники відповідачів Ставищенської районної державної адміністрації та відділу Держземагенства в Ставищенському районі в судове засідання не прибули. Відповідачі - Ставищенська районна державна адміністрація та відділ Держземагенства в Ставищенському районі направили до суду листи, в яких позовні вимоги визнали, просять справу розглядати без участі їх представників. Суд, розглянувши письмові заяви відповідачів Ставищенської районної державної адміністрації та відділу Держземагенства в Ставищенському районі про визнання позову та перевіривши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] належала земельна ділянка площею 3,8413 га, розташована на території Ставищенської селищної ради Київської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 3224255100:03:002:0107, яка належала померлому згідно державного акта на право приватної власності на землю на бланку серія Р2 №418191, виданого на підставі розпорядження Ставищенської РДА № 131 від 20 лютого 2004 року та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 17 березня 2004 року за № 889. [INFO] [PERSON] помер, спадщину після смерті якого прийняла позивач, спадкоємець за заповітом, посвідченим 19 липня 2013 року приватним нотаріусом Ставищенського районного нотаріального округу [PERSON], за реєстром № 1781, подавши до приватного нотаріуса Ставищенського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині, після смерті спадкодавця не встановлено. Приватний нотаріус Ставищенського районного нотаріального округу [PERSON] 27 лютого 2014 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа - державного акта на право приватної власності на землю. Ставищенська РДА відмовила їй у видачі дубліката державного акта на земельну ділянку. Вказана земельна ділянка зареєстрована в Державному земельному кадастрі. Оскільки державний акт на право власності на землю виданий на підставі розпорядження Ставищенської районної державної адміністрації, яке є дійсним, межі земельної ділянки встановлені в натурі, їй присвоєно кадастровий номер, відомості про земельну ділянку внесені до Державного реєстру земель, земельна ділянка є сформованою і може бути об'єктом цивільних прав. Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Як вбачається із п. "г" ч.1 статті 81 Земельного Кодексу України ( від 25 жовтня 2001 року) громадяни набувають права власності на земельну ділянку на підставі прийняття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно частини 1 статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Частиною другою статті 158 Земельного кодексу України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. Статтями 181, 182 ЦК України визначено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до ст. 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно. Державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Законодавством також встановлено, що межі земельних ділянок визначаються в технічній документації із землеустрою та в натурі (на місцевості), У відповідності до вимог статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. У відповідності до підпункту "є" пункту 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" не може здійснюватися перехід права власності за судовими рішеннями (через визнання права власності на відчужену земельну ділянку або визнання дійсним договору щодо її відчуження, звернення стягнення на земельну ділянку в рахунок зобов'язань власника земельної ділянки або передачу її у власність кредитору з цих підстав, видачу виконавчого документа за аналогічним рішенням третейського суду тощо) на земельні ділянки щодо яких встановлена заборона на продаж або іншим способом відчуження, а саме: сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, відчуження та зміни цільового призначення земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону (без доплат) і вилучення (викуп) для суспільних потреб (пункт 15 розділу X "Перехідні положення" ЗК). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач набула право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку після смерті батька [PERSON], і оскільки відповідачами позов визнається, то він підлягає задоволенню. Оскільки відповідачі до пред'явлення позову про визнання права на спадщину на земельну ділянку і в судовому засіданні не оспорювали цього права, відповідно до змісту ст. 88 ЦПК України на них не може бути покладений обов'язок по відшкодуванню судових витрат.

Outcome: approved