Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

31 березня 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що [INFO] року померла його мати - [PERSON]. Після її смерті спадкоємцями першої черги являється він та відповідачі. Померлій матері на праві власності належало домоволодіння [ADDRESS], яке складалося з житлового будинку літ. «А-1» та було зареєстровано 22.09.2006 року в КП «ДМБТІ». Протягом 2007-2009 роки [PERSON] на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою [ADDRESS], за власні кошти збудувала два житлові будинки літ. Д-1, Е-1 , гараж Ж, погріб з. 11 грудня 2011 року його мати [PERSON] на своє ім'я зареєструвала в інспекції ДАБК і Дніпропетровській області декларацію про готовність об'єкту до експлуатації. За життя [PERSON] звернулась до Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок, проте Свідоцтво про право власності на нерухоме майно було виготовлено у листопаді 2013 року лише після її смерті. У встановлений законом шестимісячний термін, він звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до [PERSON] приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округа Одеської області та 7.02.2014 року отримав повідомлення - відмову про неможливість видачі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS], оскільки свідоцтво про право власності на об'єкт нерухомості - домоволодіння [ADDRESS] оформлено за спадкодавцем [PERSON] у листопаді 2013 року, в той час як [PERSON] померла [INFO] року. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, на домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] та складається з житлового будинку літ. Д-1, д-1, д - загальною площею 66,3 кв.м., житловою площею 39,1 кв.м. та житлового будинку літ. Е-1 загальною площею 64,5 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., гараж літ. Ж (а.с.2-3). Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшли нотаріально посвідченні заяви про розгляд справи без їх участі, в яких вони не заперечують проти задоволення позовних вимог на користь позивача (а.с.38-39). Від третьої особи - приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона не заперечує проти задоволення позову, а також матеріали спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 37-78). Представник третьої особи - Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції в судовому засіданні при розгляді справи покладався на розсуд суду, але наголосив на тому, що позивач з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно на ім'я його матері [PERSON] звернувся по довіреності до їх служби 14 листопада 2013 року, тобто вже після смерті матері, отже було порушено порядок прийняття на реєстрацію вказаних документів, оскільки позивач про смерть матері при подачі документів реєстраційну службу не повідомив. Представник третьої особи - територіальна громада в особі Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог з підстав викладених у письмових запереченнях. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [INFO] року померла мати позивача - [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.16). Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є позивач та відповідачі [PERSON] та [PERSON], які звернулися з відповідним заявами про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], про що свідчать матеріали спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 37-78). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON], на підставі договору купівлі продажу від 22.08.2006 р. належало домоволодіння [ADDRESS], яке складалось з житлового будинку, літ. «А-1», загальною площею 50,0 кв.м., житловою площею 30,0 кв.м., сарай -Б, сарай В, убиральня Г, інші споруди 1, 2, К, 1, II (а.с.8-9). Протягом 2007-2009 роки [PERSON] на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та належала їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ 019628, за власні кошти збудувала два житлові будинки літ. Д-1, Е-1 , гараж Ж, погріб з. 13 серпня 2009 року фахівцями КП «ДМБТІ» була проведена інвентаризація об'єктів нерухомості та виготовлено технічний паспорт (а.с.4-7). 11 грудня 2011 року на ім'я матері позивача - [PERSON] в інспекції ДАБК у Дніпропетровській області було виготовлено декларацію про готовність побудованого об'єкту до експлуатації (а.с.10 - 11). В судовому засіданні встановлено, що позивач, на підставі наявної в нього від покійної матері [PERSON] довіреності від 19.09.2012 року, звернувся від її імені до Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою від 14 листопада 2013 року про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок, який був побудований на протязі 2007-2009 років (а.с.124-127). Проте свідоцтво про право власності на нерухоме майно було виготовлено та отримане позивачем 22 листопада 2013 року, тобто після смерті [PERSON] (а.с.13-14). Таким чином, звернення позивача 14 листопада 2013 року до органу державної реєстрації прав на нерухоме майно відбулося останнім вже після смерті його матері (27.05.2013 року) та при наявності ознак припинення представництва за довіреністю, оскільки в силу п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Вказані обставини спростовують доводи позивача в частині того, що його мати - [PERSON] ще за життя звернулась до Державної реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції з заявою про оформлення свідоцтва про право власності на житловий будинок. З письмового повідомлення приватною нотаріуса Іллічівського міського нотаріального округа Одеської області [PERSON] від 7.02.2014 року вбачається, що позивачу було вказано про неможливість видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS], оскільки свідоцтво про право власності на цей об'єкт нерухомості оформлено за спадкодавцем [PERSON] у листопаді 2013 року, в той час як [PERSON] померла [INFO] року (а.с.12). Дослідженні в судовому засіданні матеріали справи свідчать про те, що реєстрація права власності та видача свідоцтва про право власності на житловий будинок, а також отримання його позивачем по довіреності було здійснено після смерті спадкодавиці [PERSON], що свідчить про безпідставне направлення дій позивача на завершення процесу реєстрації права власності на спірний будинок за померлою особою на підставі припиненої довіреності. Ці обставини не заперечувалися позивачем в судовому засіданні, проте приводять суд до висновку, що позивач здійснив реалізацію виключно належного суб'єктивного права померлої особи (своєї матері) в частині реєстрації на її ім'я спірного будинку. Разом з тим, такі дії позивача не відповідають положенням ст. 316 ЦК України, яка визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Проте, суд вважає, що позивач, як спадкоємець мав право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Така позиція викладена у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", де звертається увага на те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Крім того, приходячи до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, суд також виходив з того, що згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За змістом абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В судовому засіданні встановлено, що зазначені вимоги померлою спадкодавицею [PERSON] не були дотримані, вона особисто, у відповідності до діючих на той час норм закону, не здійснила у встановленому порядку державну реєстрацію свого права власності на будинок, отже не реалізувала свого права власності в контексті ст. 331 ЦК України, а тому в розумінні ст. 1218 ЦК України, воно не може входити до складу спадщини та успадковуватися спадкоємцем (позивачем) у такий спосіб. Суд не може погодитися з твердженнями позивача та його представника про те, що така реєстрація права власності за померлою відбулася, оскільки остання не зверталася до реєструючого органу, а після її смерті від її імені це зробив позивач, в умовах вигідних для себе, а не діючи так, як це передбачено абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Разом з тим, не можна залишити поза увагою і ту обставину, що зареєструвати у встановленому порядку право власності на спірний будинок з часу його введення в експлуатацію 7 грудні 2011 року до дати смерті [PERSON] [INFO] року, тобто майже на протязі 1,6 років, останній нічого не заважало, отже реалізацію свого права на збудований будинок вона не здійснила зі своєї вини. У пункті 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», також звертається увага і на те, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, роз'яснював позивачу його права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак позивач наполягав на задоволенні позовних вимог саме з цих підстав і саме у такий спосіб, тобто розпорядився своїми правами на власний розсуд. Позивач не позбавлений можливості ставити питання про перехід до нього визначених майнових прав на спірний будинок, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини або звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, у відповідності до абз. 3 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позов в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні у заявлений позивачем спосіб.

Outcome: dismissed