Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, витрачених на утримання сумісного майна, під час розгляду справи позовні вимоги уточнила, в обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 30 вересня 1998 року відповідачка [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу укладеного між нею та її чоловіком на той час, [PERSON] ? частину незавершеного будівництвом будинку розташованого за адресою: [ADDRESS]. Починаючи з 1998 року і по теперішній час [PERSON] не проявляла жодних дій спрямованих на підтвердження свого права і взагалі не цікавилася своєю власністю, участі в утриманні власності не приймала і до грудня 2015 року взагалі не з'являлася у будинку, а лише після того як вона за власні кошти та власною працею добудувала незакінчений будинок, здійснила значні поліпшення в ньому, провела водопровід та водовідведення, газопостачання та облаштування огорожею подвір'я. Хоча як власниця вона повинна була опікуватися належним утриманням у первісному стані тих будівельних матеріалів і конструкцій з яких складався незавершений будівництвом будинок, оскільки при неналежному догляді навіть ці будівельні матеріали були б втрачені. Оскільки вона не має іншого житла ніж спірний будинок, на відміну від відповідачки, яка має у власності квартиру де проживає. Всі ці роки вона сплачувала власні кошти за обігрів цих будівельних матеріалів, за забезпечення їх від втрати внаслідок атмосферних осадків та інших негативних явищ, оскільки відомо, що при не здійсненні опалення швидко руйнуються дерев'яні перекриття, цегла, фундамент та інші елементи будинку. З цією метою у 2006 році вона змушена була за власні кошти здійснити побудування газопроводу до будинку та опалення у будинку, встановити газовий котел та лічильник. Оскільки внаслідок негативних атмосферних явищ (град) майже повністю було зруйновано шиферний дах на будинку, вона змушена була замінити увесь дах на інший із застосуванням бітумної черепиці, яка є найбільш придатною проти явищ як град чи дощі. Відповідачка не здійснила жодних дій по належному утриманню своїх будівельних матеріалів. У добровільному порядку відповідач відмовляється їй сплатити понесені витрати належної їй ? частини. Витрати складаються із: заміни даху на будинку в сумі вартості матеріалів і робіт - 96031,18 грн. побудування газопроводу до будинку - 20204,00 грн., газифікація будинку - 14000,00 грн., встановлення газового котла - 6000,00 грн., встановлення опалення будинку та вартість робіт 89048,00 грн., оплата за газопостачання - 17977,39 грн. Загальні витрати складають суму 243260,57 грн., ? частина яких складає 121630,29 грн. Оскільки витрачені нею кошти на утримання сумісного майна на тепер зазнали знецінення і у разі задоволення заявленого нею позову вона отримує в повній мірі відшкодування всіх збитків, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на її користь з урахуванням індексу інфляції за період з 2006 по 2015 роки який у відповідності до офіційних повідомлень компетентних органів України склав розмір 3,668%. Тому з урахуванням індексу інфляції витрати на заміну даху на будинку складають 352242,37 грн.; витрати на побудування газопроводу до будинку 74108,27 грн.; газифікація будинку - 51352,00 грн., встановлення газового котла 22008,00 грн. Без урахування індексу інфляції не здійснені витрати на встановлення опалення у будинку 89048,00 грн., оплату за користування газом 17977,39 грн. Таким чином загальна сума витрат складає 606736,03 грн., а ? частина витрат складає 303368,02 грн. Просить суд позовні вимоги задовольнити та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] ? частину матеріальних витрат в сумі 303368,02 грн. здійснених [PERSON] на утримання будинку [ADDRESS] Відповідач надала суду заперечення на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала. Позивач у відкритому судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала у повному обсязі просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог, оскільки всі вказані позивачем витрати вона понесла ще у період 1998 рік по 2008 рік, тому строк позовної давності сплинув ще у 2011 році, проте позивачка звернулася з позовом лише 15 лютого 2016 року. Також пояснила, що відповідач жодного дня не мешкала та не користувалась своєю власністю, тому, що позивачка перешкоджала їй в цьому, та на протязі багатьох років намагалась відібрати ? частку будинку, що не спростовує сама позивач, на підтвердження відповідачкою надано рішення суду від 18.06.2014 року про вселення її до будинку, тому позивачка ніколи не вважала [PERSON] співвласником майна, а тому розпоряджалася спірним будинком на власний розсуд без попередніх домовленостей з відповідачкою. Позивач як і з початку так і на цей день одноособово користується майном. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується матеріалами справи, а саме: копією договору купівлі-продажу від 30.09.1998 року, посвідченого 30 вересня 1998 року приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Юрченко Л.Л., копією рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.03.2000 року. Позивачка [PERSON] є власником іншої 1/2 частини незавершеного будівництва житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Згідно ч.1 ст.322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно ст.360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Відповідно ст.151 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного йому будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом Української РСР. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизовані житлові приміщення передавались у спільну часткову або спільну сумісні власність, а утримання приватизованих житлових приміщень здійснюється за рахунок коштів їх власників згідно з Правилами користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від форм власності на них. Правовідносини між співвласниками майна як суб'єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами. Отже, правовідносини власників житлових приміщень з утримання житлового приміщення регулюються нормами ЦК України та законодавства, яке регулює користування житловими будинками та прибудинковими територіями. Згідно договору №1007 на виконання робіт від 01.08.2007 року, акту прийому-передачі виконаних робіт №10 від 15.08.2007 року, вбачається, що [PERSON] витратила на реконструкцію даху на житловому будинку [ADDRESS] - 96031,00 грн. На підтвердження витрат 20204,40 грн., на проведення газопроводу низького тиску для газифікації жилих будинків [ADDRESS], позивач надала розрахунок складений ТОВ «Енергія М», з якого вбачається, що газифікація здійснювалася у 2006 році. Згідно копії чеку від 16.08.2006 року вбачається, що вартість газового котла склала 6000,00 грн. Витрати на газифікацію вищевказаного житлового будинку склали 14000,00 грн., що підтверджується договором №159111/06 від 06.10.2006 року. В матеріалах справи є накладна №729 від 10.05.2006 року на придбання товарів для встановлення опалення на суму 66 548,56 грн. Прізвище замовника не вказано. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. На підтвердження витрат здійснених на оплату користування газом, позивачем надано копії квитанцій, які охоплюють період з 2007 - 2015 роки. У відповідності до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами, які випливають з порушення боржником умов погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 06 листопада 2013 року (справа № 6-116 цс 13). Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає причини пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту, про що зазначено в ч.5 ст.267 ЦК України. Оскільки, з наданих позивачем доказів, на підтвердження своїх позовних вимог вбачається, що витрати на заміну даху будинку, побудування газопроводу, газифікація в будинку, встановлення газового котла, встановлення опалення будинку - були понесені позивачем у період 2006-2007 роки, витрати на оплату за газопостачання понесені позивачем за період з 2007 року по 02.2013 року (а.с. 228-230), а звернулася позивач до суду з позовом про стягненням грошових коштів на утримання сумісного майна 16.02.2016 року тобто, після спливу трирічного строку позовної давності для звернення за захистом своїх порушених прав, а відповідач, відповідно до ч. 3 ст. 257 ЦК України подала заяву про застосування строків позовної давності. Позивач - [PERSON] не заявила суду вимогу, щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку позивачем з поважних причин. Позивач ще у 2007 році зверталася до відповідача з вимогою про прийняття участі по утриманні будинку та за проведені роботи щодо заміни крівлі, проведення газу, опалення, каналізації, про що свідчить лист [PERSON] адресований [PERSON] від 20.08.2007 року (а.с. 110 т.с.2), але до суду за захистом своїх порушених прав звернулася, аж у 2016 році. Тому у задоволенні даних позовних вимог суд вважає відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення витрат на оплату за газопостачання за період з 02.2013 року по 2015 роки суд встановив наступне. Позивачем на підтвердження своїх вимог надано копії квитанцій (а.с. 35, 228-230), частину з яких суд вважає неналежними, оскільки через якість виготовлення вони не містять необхідної інформації для підтвердження сплати, а з іншої частини вбачається, що за цей період позивач сплатила за послуги газопостачання у сумі 3466,57 грн. В матеріалах справи є копія рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 18.06.2014 року, яким вирішено вселити [PERSON] в будинок [ADDRESS]. Зобов'язано [PERSON] надати [PERSON] всі ключі, від наявності яких залежить вільний доступ [PERSON] у домоволодіння [ADDRESS] Зобов'язано [PERSON] забезпечити вільний доступ у домоволодіння [ADDRESS] осіб, які є членами родини [PERSON] та осіб, діючих по довіреності від її імені. Як вбачається з інформації про виконавче провадження №49286240, щодо виконання вищевказаного рішення суду, згідно акту державного виконавця від 23.12.2015 року - стягувача [PERSON] було вселено у домоволодіння. Отже, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачка не могла користуватись своїм майном у зв'язку з тим, що позивачем було спричинено перешкоди відповідачу у користуванні будинком [ADDRESS], тому вимоги щодо стягнення з відповідача, як співвласника відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності житлового будинку, витрат на оплату газопостачання не підлягають задоволенню. Оскільки суд відмовляє у задоволенні понесених позивачем витрат на утримання сумісного майна у повному обсязі, отже також не підлягають задоволенню позовні вимоги з урахуванням індексу інфляції. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed