Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

У жовтні 2016 року позивач звернувся з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] року відповідачем було розповсюджено Всеукраїнську інформаційну газету «Правдатут». При цьому в газеті на сторінках 1, 3, 4, 5, 6 поширена завідомо неправдива інформація із звинуваченнями керівників адміністрації, та її в тому числі, в корупції, розкраданні державних коштів: На сторінці 1 поряд з фотографією [PERSON] «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». Дана інформація стосується її особисто, є недостовірною, негативною і ображає її як громадянина. Оскільки вона є головою Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області таким діями відповідача принижена її честь, гідність та ділова репутація, а також завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в розмірі 100 000 грн. Просила суд визнати, що поширена відповідачем у Всеукраїнській інформаційній газеті «Правдатут» інформація, розміщена у випуску [NUMBER] від [INFO] року: На сторінці 1 поряд з фотографією [PERSON] «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]» - не відповідає дійсності та принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON]; зобов'язати відповідача припинити неправомірні дії щодо приниження честі, гідності, ділової репутації та спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена; стягнути з ТОВ «Інформаційне агентство «Правдатут» на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 100 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що дана газета поширювалось безкоштовно на території Києво-Святошинського району. Її поширення відбулось саме в той час, коли позивачка претендувала на посаду очільниці Київської області. Через вихід даного примірника газети, вона не змогла досягти мети та стати губернатором. Тому і моральна шкода є значною. Відповідач щодо випуску даного примірника газети не звертався до уповноважених органів для перевірки хто саме випустив газету, що підтверджує випуск газети саме відповідачем. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позову. Суду пояснив, що їх газета ніколи не випускала даного примірника газети. Дана газета не містить всіх необхідних реквізитів, головного редактора - [PERSON] в них нема. Вказав, що їх газета виходить з певною періодичністю, але [INFO] року жодного примірника газети не випускалось. Про випуск газети дізнались лише після отримання позовної заяви, до правоохоронних органів не звертались, бо обрали судових захист. Також вважає, що даним позовом [PERSON] бажає завдати шкоди їх газеті. Вважав позов необґрунтованим, тому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] року на території Києво-Святошинського району Київської області була поширена газета. В даній газеті містилась наступна інформація. На сторінці 1 поряд з фотографією [PERSON] «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]», «[INFO]». Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення проти неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації . Відповідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 1 Закону України «Про інформацію» поняття інформації визначено як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» в п. 15 роз'яснив, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Також, Пленум Верховного Суду України в постанові від 27.02.2009 року у п. 19 дав роз'яснення, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 47 Закону України "Про інформацію", відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у поширенні відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь і гідність особи. Згідно ст. 47-1 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. При розгляді справи, суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «"Українська Прес-Група" проти України"» від 29 березня 2005 року. Суд вважає, що викладені вислови є оціночними і не містять відомості про конкретні факти, події та явища. Суд зазначає, що дані статті містять критичні твердження про [PERSON] як голову Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, як кандидата на посаду губернатора Київщини. Статті головним чином сфокусовані на певних домовленостях, начебто досягнутих з позивачкою, і критикують її як публічну особу. Суд вважає, що публікації містять критику позивача, яка була викладена досить жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивача вона була образливою, але, обираючи свою професію, вона залишила себе відкритою для суворої критики і пильного нагляду, це той тягар, який публічні особи мають прийняти в демократичному суспільстві. Відповідно до ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Стаття 10 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини передбачає, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватись своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Заперечуючи проти позову, відповідач надав суду випуски газети «Правдатут» за 29 жовтня 2016 року, 22 жовтня 2016 року, 15 жовтня 2016 року, 08 жовтня 2016 року, 01 жовтня 2016 року. При цьому головним редактором вказано [PERSON], літературним редактором - [PERSON], верстка - [PERSON], містить також інформацію про установу, яка здійснила друк. Також надав договори поліграфічного підряду, де визначено також періоди друкування примірників газет. Згідно наказу ТОВ «Інформаційного агентства «ПравдаТут» № 31/08-2016 від 31 серпня 2016 року за власним бажанням було звільнено з посади редактора газети «ПРАВДАТУТ» [PERSON] На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що незважаючи на зовніншю схожість примірників газет, вони мають різних редакторів, різну якість друку, тому надруковані різними особами. В судовому засіданні не доведено, позивачем не надано доказів, не заявлено клопотань про їх витребування, що саме відповідач розповсюджував недостовірну інформацію спрямовану на заподіяння шкоди діловій репутації [PERSON] Тому, суд розцінює наведені висловлювання не порушенням позивача конституційного права на повагу до його гідності, відповідач не вийшов за межі вільного вираження своїх поглядів і переконань, право на яке гарантоване статтею 34 Конституції України та статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, оскільки цими ж правовими нормами передбачені і обмеження вільного вираження поглядів та переконань для захисту репутації або прав інших людей. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проаналізувавши встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд дійшовдо висновку про недоведеність заявлених вимог та відсутність підстав для їх задоволення. При вирішенні даного спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак позивач [PERSON] не довела факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довела суду, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) відповідача вони заподіяні. У зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог [PERSON] про спростування неправдивих відомостей, суд відмовляє в позові про відшкодування моральної шкоди. Оскільки суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України понесені позивачами витрати не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed