Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Еталон" про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 004804 від 22.02.2017 року , стягнення суми коштів та судового збору. Позовні вимоги мотивує тим, що 22 лютого 2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» підписано договір фінансового лізингу № 004804. Предметом даного договору є транспортний засіб Renault Duster. За цими двосторонніми домовленостями відповідач зобов`язався набути у власність предмет договору у продавця відповідно до заявлених позивачем специфікацій і передати його лізингоодержувачу на строк до 60-ти календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета лізингу з правом переходу до останнього власності на такий автомобіль за окремо укладеним договором купівлі-продажу після сплати позивачем усіх платежів за договором фінансового лізингу. Вважає, що вищезазначений договір фінансового лізингу має бути визнаний судом недійсним. Оскільки, уповноважена на підписання договору, від імені ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» - [PERSON] , пропонуючи послугу лізингу не роз`яснила належним чином йому усіх умов запропонованих нею до підписання вказаного договору. Внаслідок цього, йому й досі незрозумілими залишається: «розрахунок лізингових платежів», які у сплаті за даним договором покладені на нього; що собою представляють «організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням цього договору», що він вимушений здійснити за їх проведення відповідачем аж 10% вартості Предмету лізингу; чим відрізняється зазначені у договорі «Строк дії договору» та «Строк самого лізингу», в тексті договору зазначено, що предметом договору є легковий автомобіль «Renault Duster», але не зазначені технічні характеристики вказаного автомобілю: рік випуску, об`єм двигуна, колір, тощо. У його спробі проконсультуватися на рахунок цих та інших запитань, менеджер [PERSON] провела «скорочене» їх роз`яснення без детального тлумачення істотних умов .Внаслідок цього, зі слів [PERSON] і стало зрозуміло, що контрагент зобов`язується передати йому предмет договору протягом 50-ти денного строку, з моменту сплатиним першого внеску - 50 000, 00 грн. Також, [PERSON] пояснила йому, що загальна вартість предмету договору становить 250 000 гривень. При зверненні за правовою допомогою, юристи йому роз`яснили, що обов`язок лізингодавця передатийому транспортний засіб виникає лише протягом 50-ти календарних днів після сплати ним не вищевказаної частки суми його вартості, а щонайменше після проплати 63% від такої вартості предмету Лізингу, що очевидно навмисно в своїх роз`ясненнях було упущено гр. [PERSON] . Внаслідок навмисного замовчування менеджером «Еталон» тлумачення такої умови, він підписав вищезазначений договір фінансового лізингу. На даний момент відчуває себе введеним в оману щодо однієї із істотних умов цього договору. 23.02.2017 року він звернувся письмовою заявою до відповідача тапросив повернути усі сплачені ним кошти, а договір розірвати. Однак, отримав відповідь , що сплачені ним кошти у розмірі 50 000 гривень - це сплата за Комісію по організації і ця сума поверненню не підлягає, а договір вважається розірваним з 02.03.2017 року односторонньому порядку. В подальшому ним подано заяву про поновлення дії договору, на що отримав відповідь у відповідача від 03.04.2017 року , з якої випливає, що договір № 004804 поновлено. Стверджує, що представник «Лізингової компанії «Еталон», ввівши його в оману щодо основоположного обов`язку лізингодавця, - строку передачі йому у користування предмет лізингу, а також розміру суми коштів, що підлягають до сплати ним в якості першого внеску для передачі відповідачем йому у користування транспортного засобу, спровокувала підписання ним оспорюваного договору. Відтак, підписання такого договору фінансового лізингу не відповідало його внутрішній волі. Посилаючись на статті 230, 229 ЦК України, просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснення дали аналогічні викладеним в позові. Просять такий задоволити. В чергове судове засідання представник позивача та позивач не прибули, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, просять позов задоволити. Представник відповідача в судові засідання не прибував, про причини неявки суд не повідомляв, відзиву на позов суду не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши її дійсні обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 22 лютого 2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» підписано договір фінансового лізингу № 004804. Предметом даного договору є транспортний засіб Renault Duster. За цими двосторонніми домовленостями позивач зобов`язався набути у власність предмет договору у продавця відповідно до заявлених позивачем специфікацій і передати його лізингоодержувачу на строк до 60-ти календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі Предмета лізингу з правом переходу до останнього власності на такий автомобіль за окремо укладеним договором купівлі-продажу, після сплати позивачем усіх платежів за договором фінансового лізингу. 22.02.2017 року, на виконання умов договору, позивач сплатив відповідачу авансовий платіж в розмірі 50000 грн. (а.с. 13), однак предмет договору фінансового лізингу позивач не отримав. Позивач вважає, що договір фінансового лізингу має бути визнаний судом недійсним, оскільки, уповноважена на підписання договору, від імені ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» - [PERSON] , пропонуючи послугу лізингу не роз`яснила належним чином йому усіх умов запропонованих нею до підписання вказаного договору. Внаслідок цього він зрозумів, що таке: «розрахунок лізингових платежів», які у сплаті за даним договором покладені на нього; що собою представляють «організаційні заходи, пов`язані з підготовкою та укладенням цього договору», що він вимушений здійснити за їх проведення відповідачем аж 10% вартості Предмету лізингу; чим відрізняється зазначені у договорі «Строк дії договору» та «Строк самого лізингу», в тексті договору зазначено, що предметом договору є легковий автомобіль «Renault Duster», але не зазначені технічні характеристики вказаного автомобілю: рік випуску, об`єм двигуна, колір, тощо. Відповідно до ст.6 Закону України "Про фінансовий лізинг" договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Ч. 1 ст.215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв`язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов`язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. (ч. 1 ст. 227 ЦК України) Згідно приписів ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Частина 1 ст. 229 ЦК України, встановлює, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Пунктом 20 цієї ж постанови передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ст. 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Таким чином, у даному випадку у суду відсутні підстави вважати, що предмет лізингу транспортний засіб, а саме: Renault Duster є індивідуально визначеною річчю, оскільки в договорі відсутні ознаки, які можуть бути властиві тільки йому, зокрема рік випуску, колір, номер кузова, шасі, та інше, що є порушенням вимог чинного законодавства. Статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика забороняється. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно, зокрема, основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 6 даної статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тобто, з правового змісту вказаної вище норми випливає висновок про те, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідно встановити наявність однієї з таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності, 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічна правова позиція викладена в Ухвалі Верховного суду України від 16.12.2015р. справа №6-2766 цс15. Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 11.05.2016 року справа № 6-3020цс15, згідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом № 723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-XII містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п`ятої цієї норми, у разі визнання несправедливим окремого положення договору, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-XII).Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини п`ятої статті 11 Закону № 1023-XII до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗакону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору фінансового лізингу, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. У постанові від 8 червня 2016 року Верховний Суд України вказав на те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, визначені частиною третьоюстатті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до правової позиції викладеної в Ухвалі Верховного суду України від 19.10.2016 року у справі №6-1551цс16 відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. За таких обставин Договір фінансового лізингу № 004804 від 22.02.2017 року має бути визнаний судом недійсним з моменту вчинення та з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сплачені кошти в розмірі 50 000 грн., тому позов підлягає задоволенню. За правилами ст. 141 ЦПК України належить стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору в розмірі 640 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved