Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-17 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду про визнання дійсним договору. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що відповідачу на праві власності належить 1/2 квартири яка знаходиться в [ADDRESS] . Зазначає, що 17 листопада 1995 року він разом із [PERSON] , згідно договору купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений, придбали квартиру [ADDRESS] . Сторонами були витрачені кошти в рівних частинах. Після укладення договору купівлі-продажу вони стали співвласниками квартири в рівних частинах, тобто по 1/2 кожен. Належне йому право на 1/2 частину квартири було зареєстровано в Львівському МБТІ. На даний час у вказаній квартирі зареєстрований він один, а [PERSON] проживає в с.Муроване Пустомитівського району. Окрім того у 2003 році, згідно домовленості з [PERSON] , він заплатив їй кошти за належну їй частку у вказаній квартирі, про що [PERSON] була надана йому розписка. Відтак даною розпискою [PERSON] засвідчила той факт, що вона отримала від нього кошти згідно домовленості за 1/2 належної їй частки в квартирі і що вона після цього жодних претензій до нього не має і на свою частку в квартирі не претендує. Однак зазначену вище угоду вони з [PERSON] не оформляли нотаріально. Зазначає, що з 2004 року до 2018 року у сторін жодних конфліктів з приводу вказаної квартири не виникало. Він як власник користувався квартирою, а [PERSON] проживала окремо в с.Муроване Пустомитівського району. Зазначає, що 2018 року, скориставшись тим, що він фактично тривалий час був відсутній по місцю свого проживання, [PERSON] , шляхом взлому замка на вхідних дверях, проникла в його квартиру, поселила туди квартирантів, незважаючи на те, що фактично квартира його і у вказаній квартирі знаходяться його особисті речі, меблі та інше майно. Враховуючи неправомірні, на його думку, дії відповідачки він вирішив повністю зареєструвати на себе квартиру і звернувся з листом до [PERSON] з пропозицією нотаріально засвідчити договір купівлі-продажу квартири. Стверджує, що, коли він зустрівся з [PERSON] , вона відмовилася нотаріально посвідчити фактично укладений між ними договір купівлі-продажу квартири і тоді він, з метою врегулювання конфлікту, вирішив звернутися з даною позовною заявою до суду з метою захисту його порушених прав. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Просили позов задоволити. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак на адресу суду остання подала заяву про слухання справи у їх відсутності, просить в задоволенні позовних вимог про визнання договору дійсним відмовити. У відзиві на позовну заяву зазначила, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.Крім цього просила застосувати строк позовної давності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив з приводу поданої позовної заяви з підстав викладених і відзиві на позовну заяву. Крім цього просив застосувати строк позовної давності з наступних підстав. Зі слів Позивача, договір купівлі-продажу частки у спірній квартирі, станом на день розгляду справи не укладено сторонами в належній письмовій нотаріально посвідченій формі.Таким чином, із вище наведеного можна зробити висновок про те, що Позивач міг довідатися про порушення свого права ще в кінці 2003 року, оскільки як сам зазначає Позивач умови договору купівлі-продажу частки у спірній квартирі ним були виконані ще у 2003 році, однак нотаріально даний договір не посвідчувався, тому саме з кінця 2003 року почався перебіг строку позовної давності за позовом [PERSON] , та сплив в кінці 2006 року. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 17.11.1995 року, посвідченого державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори, вбачається, що [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] та [PERSON] купили квартиру [ADDRESS] . Згідно копії реєстраційного посвідчення № [NUMBER] від. 14.02.1996 року, виданого Львівським МБТІ, вбачається, що [PERSON] належить право власності на 1/2 частину квартири в [ADDRESS] . Із копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 14666630 від 24.05.2007 року серії ССЕ № 108276, вид. ОКПЛОР "БТІ та ЕО" вбачається, що сторони є власниками кожен по 1/2 частці квартири [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності . Згідно записів у будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в будинку [ADDRESS] вбачається, що за цією адресою є зареєстрованим лише позивач [PERSON] , інших осіб у вказаній квартирі не зареєстровано. З матеріалів цивільної справи вбачається, що позовні вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що в грудні 2003 року [PERSON] заявила, що вона має намір продати йому 1/2 частки в квартирі [ADDRESS] , яка належала їм на праві спільної часткової власності, в рахунок чого ним було виплачено останній грошові кошти в сумі 25 000 доларів США, що підтверджується, як зазначає позивач, власноручно підписаною [PERSON] розпискою від 26.12.2003 року. Вважає, що договір купівлі-продажу частки був повністю виконаний сторонами, проте так і не був укладеним та нотаріально освідченим у відповідності до чинного на той час законодавства, а [PERSON] вподальшому ухилилася від його нотаріального посвідчення, відтак Позивач вважає, що є всі підстави для визнання його дійсним в судовому порядку. З копії розписки від 26.12.2003р. вбачається , що [PERSON] , [INFO] отримала грошові кошти в сумі 25000 доларів США від [PERSON] , [INFO] в рахунок сплати 1/2 частки квартириза адресою [ADDRESS] , яка була придбана на основі договору купівлі -продажу в 1995 році в рівних частках Із вище наведеного вбачається, що спірні правовідносини між сторонами виникли ще в кінці 2003 року, внаслідок видачі [PERSON] розписки від 26.12.2003 про отримання нею грошових коштів в сумі 25000 доларів США в рахунок купівлі її частки в квартирі [ADDRESS] . Таким чином, судом встановлено, що Позивач міг довідатися про порушення свого права ще в кінці 2003 року, оскільки як сам зазначає Позивач умови договору купівліі-продажу частки у спірній квартирі ним були виконані ще у 2003 році, однак нотаріально даний договір не посвідчувався, тому саме з кінця 2003 року почався перебіг строку позовної давності за позовом [PERSON] , та сплив в кінці 2006 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст.5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За вимогами статті 12, 80, 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред"явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим кодексом. Відтак, правила ЦК України 2003 року про позовну давність підлягають застосуванню до їх правовідносин. З огляду на те, що строк загальної позовної давності передбачений ст. 257 ЦК України та становить три роки, а позов у даній справі пред`явлений Позивачем лише v 2019 році суд вважає, що Позивачем пропущений строк позовної давності. Відповідно до статей 256-257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки, Позивачем не заявлено клопотання про поновлення строку позовної давності звернення до суду з даним позовом, з наведенням в такому клопотанні поважних причин його пропуску, відтак у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з підстав пропуску позовної давності. Європейським судом з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу ( пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). У відповідності до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, суд, дослідивши обставини та докази, із врахуванням всіх обставин на які посилався у своєму позові позивач, не знаходить підстав для визнання поважними причин пропущення строку позовної давності. Частиною 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. А тому за таких обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed