Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-26 00:00:00

17.10.2012 позивач Абро Індастріз, Інк. звернувся до суду з позовом до Державної служби інтелектуальної власності України та [PERSON] та просив суд визнати свідоцтво України № [NUMBER] від 26.10.2009 на торгівельну марку [INFO], видане на імя [PERSON], повністю недійсним та зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України № [NUMBER] від 26.10.2009 та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що оспорюване свідоцтво не відповідає вимогам надання правової охорони, оскільки є схожим настільки, що його можна сплутати з раніше зареєстрованим за позивачем позначенням за свідоцтвом України № [NUMBER], поширення якої діє на території України з 15.04.2002 року, а також знак для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] від 26.10.2009 є оманливим або таким, що може ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар та надає послугу. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали та просили його задовольнити. Представники відповідача - [PERSON] - в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на результати повторної експертизи, відповідно до висновку якої знак за оскаржуваним свідоцтвом відповідає умовам надання правової охорони. Крім того, посилаючись на вимоги ст. 60 ЦПК України, представники відповідача [PERSON] вважали, що позивачем не надано доказів в підтвердження заявлених вимог. Разом з тим, вважають, що надані докази відповідачем повністю спростовують доводи позивача в обґрунтування заявлених вимог. Просили відмовити у задоволенні позову. Представники відповідача Державної служби інтелектуальної власності України проти позову заперечували обґрунтовуючи тим, що торгівельна марка [INFO], зареєстрована за свідоцтвом України № [NUMBER] від 26.10.2009, виданим на ім`я [PERSON], не є схожим настільки, що його можна сплутати з торговельною маркою [INFO] зареєстрованою на ім`я позивача за свідоцтвом України № [NUMBER] від 15.04.2002, що належить позивачу, а також того, що торгівельна марка [INFO], зареєстрована за свідоцтвом № [NUMBER] від 26.10.2009, не може вводити в оману споживача щодо особи, яка виробляє, надає послуги з використанням цього знака. Крім того, вважає, що позивачем недоведені заявлені вимоги належними доказами по справі, а їх доводи не знайшли свого підтвердження в суді. В обґрунтування відсутності підстав для задоволення позову, представник відповідача стверджував, що спірне позначення не є схожим до ступеня сплутування та не може ввести в оману споживача по відношенню до позивача. В судовому засіданні представники відповідача - Державної служби інтелектуальної власності України - просили в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, допитавши експерта, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач, Абро Індастріз, Інк., є власником прав на свідоцтво України № [NUMBER] від 15.04.2002 на знак для товарів і послуг [INFO] щодо товарів 1, 2, 3, 4, 9, 12, 16 та 17 класів МКТП. Дія реєстрації розповсюджується на території Украни до 2019 року. Наведене підтверджується наявною у матеріалах справи випискою з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг відносно свідоцтва України [NUMBER] від 15.04.2002 (а.с. а.с. 19-21 , т.1). Разом з цим, як вбачається з виписки з Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо свідоцтва України № [NUMBER] від 26.10.2009, заявка на реєстрацію спірного позначення була подана до Відповідача Державної служби інтелектуальної власності 22.09.2009 ( а.с. а.с. 22-23 т.1). Згідно ст. 499 ЦК України визначено, що права інтелектуальної власності на торговельну марку визнаються недійсними з підстав та в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 494, 495 ЦК України права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчуються свідоцтвом, тому визнанню недійсним підлягає саме свідоцтво. У відповідності до підпункту «а» п. 1 ст. 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво на знак для товарів і послуг може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю або частково у разі невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони. У відповідності до п. 3 Постанови Верховної Ради України "Про введення в дію Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг" від 23 грудня 1993 р. відповідність знаків умовам їх реєстрації визначається згідно з законодавством, що діяло на дату подання заявки. На дату подання відповідачем [PERSON] заявки на реєстрацію торгівельної марки за свідоцтвом України № [NUMBER] чинною була редакція Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг" від 15 грудня 1993 р. з останніми змінами від 10 квітня 2008 року № 254-VI. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг», чинного на дату подання заявки, правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони, встановлені цим Законом. Відповідно до абз. 3 п. 2 ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім'я іншої особи для однорідних товарів і послуг. Згідно абз. 4 п. 2 ст. 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» не можуть бути зареєстровані як знаки позначення, які є оманливими або такими, що можуть ввести в оману щодо товару, послуги або особи, яка виробляє товар або надає послугу. Суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, з наступних підстав. Для встановлення відповідності знаку для товарів і послуг за свідоцтвом України № [NUMBER] умовам надання правової охорони, на які посилався позивач, необхідним є застосування спеціальних знань. Відповідно до ст. 57 ЦПК України фактичні дані, що мають значення для справи встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Зважаючи на це, та

Outcome: approved