Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-20 00:00:00

[PERSON] у позові до ПАТ „БАНК ДЕМАРК", посилаючись на ст.606 ЦК України та вважаючи, що у правовідносинах сторін відбулось поєднання боржника і кредитора в одній особі, просив визнати припиненими правовідносини, що виникли між ним та ПАТ „БАНК ДЕМАРК" з кредитного договору № 1020 від 16.08.2013 року з усіма змінами і доповненнями, а також, правовідносини, які виникли між ним та ПАТ „БАНК ДЕМАРК" з Договору строкового банківського вкладу від 02 квітня 2013 року з усіма змінами та доповненнями до цього договору. Крім того, просив визнати припиненими правовідносини, які виникли між ним та ПАТ „БАНК ДЕМАРК" за договором 1020/1 від 16.08.2013 року про заставу майнових прав на грошовий депозит від 16.08.2013 року з усіма змінами і доповненнями. Також, позивач зазначав, що Банк зобов"язаний був за його заявою про припинення договору банківського вкладу на підставі ст. 601 ЦК України провести зарахування однорідних грошових вимог на всю суму його заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду, яке оскаржується, позовні вимоги задоволено повністю, вирішене питання про часткове відшкодування позивачу судового збору, сплаченого ним при поданні позову. У апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ПАТ „БАНК ДЕМАРК" просить рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова скасувати та ухвалити нове рішення апеляційним судом про відмову [PERSON] у задоволенні позову. Доводами скарги є посилання на неправильне застосування судом першої інстанції при вирішенні спору норм матеріального права, зокрема, ст.599 ЦК України та невірне тлумачення і помилкове застосування ст.606 ЦК України, а також, ігнорування та порушення судом положень ст.ст.7-1, 56,58 Закону України „Про Національний банк України", Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", що призвело до ухвалення незаконного рішення. Крім того, на думку апелянта, висновки суду про обов"язок Банку за заявою позивача від 28.08.2014 року списати з депозитного рахунку останнього суми, необхідної для погашення його грошового зобов"язання перед Банком за кредитним договором, свідчить не про поєднання Боржника і Кредитора в одній особі, як те зазначив суд, а може стосуватись правовідносин з зарахування однорідних грошових вимог, що є не тотожним. Письмових заперечень на спростування апеляційної скарги позивачем суду не надано. У судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Представники позивача просили апеляційну скаргу відхилити, вважаючи її безпідставною та такою, що не ґрунтується на положеннях закону, яким регулюються спірні правовідносини. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у апеляційному розгляді справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції відповідно до правил ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким, суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторонни посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до п.п.1- 4 ч.1 ст. 214 ЦПК України, суд першої інстанції під час ухвалення рішення мав встановити : чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються , чи є інші фактичні дані, ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не у повному обсязі. По справі встановлено і не оспорюється сторонами, що 12.03.2015 року [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ „ БАНК ДЕМАРК" про визнання припиненими зобов"язань за кредитним договором № 1020 від 16.08.2013 року( з відповідними змінами), договором депозитного вкладу від 02.04.2013 року (з відповідними змінами) договору застави майнових прав від 16.08.2013 року з усіма змінами і доповненнями. Дату припинення правовідносин позивачем не визначено. Також встановлено, що 02 квітня 2013 року між позивачем та ПАТ «БАНК ДЕМАРК» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) №556678, згідно з яким банк відкрив позивачу депозитний рахунок для залучення коштів зі строком зберігання 12 місяців 5 днів до 07.04.2014 року. За користування коштами банк щомісяця нараховує проценти на суму вкладу з розрахунку 20% річних (а.с.8). Відповідно копії виписки по рахунку [NUMBER] станом на 29.01.2015 року залишок вкладу [PERSON] на його вкладному рахунку становив 600 000,00 грн (а.с.17). Договором №1 від 05 березня 2014 року та договором №2 від 11 серпня 2014 року були внесені зміни до договору строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року та визначено дату повернення вкладу 07 квітня 2015 року, та щодо умов дострокового припинення зберігання вкладу (а.с.9). В подальшому, 16 серпня 2013 року між сторонами укладено кредитний договір №1020, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 500 000 грн з кінцевим строком повернення 07.04.2014 року, а позичальник зобов'язався сплачувати 23% річних на фактичну суму заборгованості за кредитом (а.с.6-7). В той же день між банком та позичальником укладено договір застави майнових прав на грошовий кредит №1020/1 (а.с.10), яким заставодавець зобов'язаний повернути заставодержателю кредитні кошти в розмірі 500 000 грн, сплатити винагороди за користування кредитом та сплатити можливі штрафні санкції, визначені у кредитному договорі. Також заставодавець передав у заставу заставодержателю право вимоги на отримання частини депозитного вкладу в сумі 600 000 грн, що випливає із договору строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року. В подальшому, 05 березня 2014 року між сторонами укладено договір № 1 про внесення змін до кредитного договору № 1020 від 16.08.2013 року (а.с.11), відповідно до якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 500 000 грн, а залишок заборгованості по кредиту на дату прийняття змін до договору становить 492 266,99 грн, з кінцевим строком повернення 07.04.2015 року ( а.с11). Укладені сторонами договори передбачали право вкладника достроково розірвати договір банківського вкладу (п.3 договору строкового банківського вкладу) та право на дострокове погашення кредитного договору (п.3.6.1. кредитного договору). Крім того, встановлено, що 28.08.2014 року [PERSON] звернувся до банку з заявою про припинення дії договору строкового банківського вкладу (депозиту) №556678 від 02.04.2013 року на суму 600 000,00 грн та повернення йому цієї суми, але з направленням необхідної частини цих коштів на погашення кредиту від 16.08.2013 року (а.с.15). Листом Банку [PERSON] було повідомлено про неможливість проведення запропонованої операції у зв'язку з тим, що право вимоги за кредитним договором є обтяженим (передані Банком в забезпечення виконання зобов"язань перед третьою особою), крім того, неможливістю здійснення такої операції без ненадходження «живих» коштів (а.с.16). Станом на 29.08.2014 року заборгованість по кредитному договору становить 498 318,03 грн, з них по кредиту 489 678,23 грн (а.с.19), по відсоткам - 8 639,80 грн. (489 678,23 грн х 23 % /365 х 28). Вказана обставина визнана представником відповідача, а тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Розмір залишку коштів на депозитному рахунку станом на 29.08.2014 року позивачем не визначено, у судовому засіданні на вимогу суду не уточнено і судом не встановлено. Станом на 29.01.2015 року залишок депозитних коштів становив 600 000,00 грн. Задовольняючи позов у повному обсязі суд першої інстанції керувався положеннями ст. 606 ЦК України, оскільки визнав встановленим та доведеним належними доказами той факт, що у спірних правовідносинах, що виникли між ПАТ „БАНК ДЕМАРК" та [PERSON] відбулося поєднання боржника і кредитора в одній особі. Також, суд визнав припиненим і договір застави майнових прав, пославшись на те, що припинення зобов"язань тягне за собою і припинення зобов"язань за договором застави. З таким висновком не може погодитись апеляційний суд , враховуючи наступне. Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов"язків , зокрема, є договори та інші право- чини. Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України , за кредитним договором банк або інша фінансова установа( кредитодавець) зобов"язуються надати грошові кошти ( кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1058 та ч.1ст.1060 ЦК України за договором банківського вкладу ( депозиту) одна сторона ( банк), що прийняла від другої сторони ( вкладника) або для неї грошову суму ( вклад), що надійшла, зобов"язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Отже, за змістом кредитного договору банк є кредитором позичальника з майновими вимогами про повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами. За змістом договору банківського вкладу( депозиту) особа, яка внесла кошти на свій рахунок у банку, є кредитором банку з майновими вимогами щодо повернення суми вкладу ( на умовах та у строки встановлені договором.). Тобто, у правовідносинах, які виникли між [PERSON] та ПАТ „БАНК ДЕМАРК" за кредитним договором Банк є кредитором [PERSON], а у правовідносинах за договором банківського вкладу [PERSON] є кредитором ПАТ „ БАНК ДЕМАРК", який, відповідно, є боржником [PERSON] за цим договором. Але той факт, що між сторонами існують взаємні зустрічні грошові зобов"язання на підставі різних правочинів, не свідчить, що відбулось поєднання боржника і кредитора в одній особі, оскільки обидві сторони продовжують об"єктивно існувати із збереженням за ними всіх прав і обов"язків. Статтею 606 ЦК України, якою керувався суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, передбачено, що зобов"язання припиняється поєднанням боржника і кредитора в одній особі. Проте, поєднання( збіг) боржника і кредитора в одній особі має місце, коли до сторони, яка є боржником, переходить відповідно до будь-якої зазначеної в законі підстави, зобов"язання іншої особи, за яким ця особа є кредитором щодо боржника і навпаки. Поєднання боржника і кредитора в одній особі може мати місце при реорганізації шляхом злиття або приєднання юридичних осіб, пов"язаних між собою взаємним зобов"язанням. Отже, зникає один із суб"єктів право- відношення, у зв"язку з чим припиняється і саме правовідношення . Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір не повно з"ясував всі обставини справи, не вірно визначився з характером спірних правовідносин та помилково застосував при ухваленні рішення ст. 606 ЦК України, визнавши правовідносини припиненими, оскільки у даному випадку поєднання боржника і кредитора в одній особі не відбулося. З встановленого вбачається, що між сторонами існують різні зобов"язання, які повинні виконуватись відповідно до умов договорів, а наявність у них зобов"язань один перед одним не свідчить про поєднання боржника і кредитора в одній особі. Посилання суду першої інстанції у рішенні на положення ст. ст.509,526,529 та ст.626,629 ЦК України, ч.2 ст. 56 Закону України „ Про Національний банк України та на те, що Банк порушив і безпідставно не виконав свої зобов"язання по поверненню банківського вкладу на вимогу [PERSON] згідного його заяви від 28.08.2014 року , а також мотиви щодо спростування цих висновків, наведені у апеляційній скарзі Банку, не впливають на правильність вирішення спору, який стосується спору про наявність чи відсутність підстав для визнання правовідносин припиненими відповідно до ст. 606 ЦК України. Обґрунтованими, на думку колегії суддів апеляційного суду, є також доводи апеляційної скарги про те, що судом безпідставно не було враховано положень Закону України „ Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та „ Про Національний банк України „ враховуючи, що з 19.08.2014 року Банк відповідача у встановленому законом порядку постановою НБУ від 19.08.2014 року був віднесений до категорії проблемних з введенням ряду обмежень в здійсненні діяльності, а постановою НБУ від 30.01.2015 року ( до дати звернення до суду з позовом) відкликано банківську ліцензію ПАТ "БАНК ДЕМАРК") та розпочато процедуру ліквідації Банку. Враховуючи, що неповне з"ясування обставин та невірне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення судом першої інстанції помилкового рішення, колегія суддів апеляційного дійшла висновку про наявність підстав для скасування такого рішення та ухвалення нового рішення за правилами ч.1,4 ст.309 ЦПК України. Відповідно до приписів ст.88 ЦПК України та, враховуючи, що апелянт, скарга якого задовольняється, звільнений від сплати судового збору на підставі п.22 ст.5 Закону України „ Про судовий збір", судовий збір підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Outcome: approved