Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів про визнання останніх такими, що втратили право на користування житлом, а саме, будинком [ADDRESS]. В обґрунтування вимог позову покликаються на те, що являються власниками спірного будинку на підставі договору купівлі-продажу від 20 липня 2007 року. У жовтні 2013 року зареєстрували у будинку [PERSON] та її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], які проживали у такому до грудня 2013 року, звідки потім переїхали проживати на орендовану квартиру, а в грудні 2014 року познайомилась з іншим чоловіком, до якого переїхала проживати разом з дітьми. На неодноразові звернення до відповідачки з проханням добровільно знятись з реєстрації, остання не відреагувала, відмовляється зніматись з реєстрації, у зв"язку з чим, вимушені звернутись до суду за захистом свого порушеного права. В судовому засіданні позивачі позов підтримали, дали аналогічні пояснення, що й мотиви позовної заяви. Доповнили, що в 2014 році відповідачка у спірному будинку не проживала, перешкод їй ніхто не чинив у користуванні будинком, у такої лише в жовтні 2014 року забрали ключі від будинку, в якому залишились ще деякі речі відповідачки. Просили позов задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що проживала з сином позивачки [PERSON] - [PERSON] як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з 2010 по 2013 роки у м.Дніпропетровськ, від якого у них народилась донька [PERSON], [INFO]. В серпні 2013 року позивачі забрали її з дітьми проживати до себе у м.Марганець, оскільки чоловік її сильно побив, а в жовтні 2013 року зареєстрували її у спірному житлі. Ствердила факт того, що в грудні 2013 року вона з дітьми пішла жити на квартиру, яку змінила в подальшому на іншу, де й до теперішнього часу проживає з дітьми по вул. Партизана Люльки, 31 у м.Марганці Дніпропетровської області. Представник відділу у справах дітей Марганецької міської ради та прокурор позов в частині визнання втратившою право на користування спірним будинком [PERSON] залишили на розсуд суду, а в частині малолітніх дітей просили у задоволенні позову відмовити. Заслухавши сторони, опитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається з договору купівлі-продажу квартири від 20 липня 2007 року [PERSON] та [PERSON] придбали житловий будинок [ADDRESS] з господарськими спорудами (а.с.6). Відповідно до довідки " 10 кварталу" Марганецької міської ради № 55 від 08 квітня 2015 року у спірному будинку зареєстровані [PERSON] з дітьми, які проживали у ньому з жовтня по грудень 2013 року, в подальшому пішли на квартиру, де проживають по цей день (а.с.7). З копії домової книги вбачається, що у спірному будинку зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8-9), про що свідчить і довідка про склад сім'ї та прописку від 12 травня 2015 року. Відповідно до акту про не проживання від 27 квітня 2015 року [PERSON], малолітні [PERSON], [PERSON] не проживають у будинку [ADDRESS] з 01 грудня 2013 року по даний час (а.с.17). З положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Опитавши свідків в судовому засіданні [PERSON], [PERSON], які являються сусідами позивачів, встановлено, що відповідачка з малолітніми дітьми дійсно проживала у спірному будинку до грудня 2013 року. [PERSON] повідомила, що часто цього періоду зустрічала [PERSON] на прогулянці з дітьми, оскільки сама гуляла зі своїми. В період 2014-2015 років відповідачку не бачила, оскільки така за даною адресою вже не проживала. Свідок [PERSON] повідомив, що бачив старшу доньку відповідачки [PERSON], яка гралась з дітьми біля будинку позивачів, однак за воротами такого, з чого зробив висновок, що малолітня навідувалась до господарів. [PERSON] як мешканку будинку [ADDRESS] з 2014 року не зустрічав, бачив її лише на вулиці. Опитані свідки в судовому засіданні не бачили, як позивачі [PERSON] чинили перешкоди відповідачці чи її малолітнім дітям у доступі чи користуванні спірним майном. В судовому засіданні відповідачка [PERSON] визнала, що у спірному будинку не проживала з грудня 2013 року, однак просила не задовольняти позов та не визнавати її втратившою право. Як вбачається з ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Хоча шлюб між [PERSON] (сином позивачки [PERSON]) та відповідачкою [PERSON] не зареєстрований, факту проживання однією сім'єю як подружжя судом не встановлювалось, однак суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати норми ст. 405 ЦК України, оскільки під час їх спільного проживання у них народилась [INFO] донька [PERSON], хоча батько дитини відмовився зареєструвати дитину на своє ім'я. Однак позивачка [PERSON] визнала [PERSON] як свою рідну внучку, а в судовому засіданні пояснила, що її син вважає таку своєю донькою, бо являється її біологічним батьком. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11 грудня 2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до п.14 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб від 16 січня 2003 року, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням чи права власності на квартиру, особа знімається з реєстраційного обліку. Враховуючи те, що відповідачка [PERSON] не проживає у спірному житлі, однак продовжує бути зареєстрованою у ньому, суд приходить до висновку, що її слід визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. Факт не проживання у спірному будинку з грудня 2013 року, крім показань свідків, не заперечується самою [PERSON] Разом з тим, суд приходить до переконання про необхідність відмови у задоволенні позову відносно зняття з реєстрації малолітніх [PERSON] та [PERSON], виходячи з наступного. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як вбачається з свідоцтв про народження дітей серії [NUMBER]. Виданого 05 червня 2007 року [PERSON] народилась [INFO], серії [NUMBER], виданого 23 листопада 2012 року [PERSON] народилась [INFO], у графі батько останньої записаний як [PERSON]. На даний час, батьками малолітніх, а також відділом у справах дітей або судом місце проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] не визначалось. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до Декларації прав дитини (1959 року), дитині повинно належати право на належне харчування, житло, розваги, та медичне обслуговування. Відповідно до Конвеції "Про права Дитини" (схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дітей. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей", неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Таким чином, житловий будинок [ADDRESS], що належить на праві власності позивачам є офіційно визначеним місцем проживання малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], мати малолітніх дітей [PERSON] власного житла не має, іншої реєстрації також. Малолітні діти були зареєстровані у будинку зі згоди позивачів. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідачки слід стягнути на користь позивачів сплачені ними при зверненні до суду 243 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: partial