Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

17 вересня 2019 року позивач звернулася до Березнегуватського районного суду Миколаївської області з позовом до відповідача про поділ майна подружжя шляхом стягнення вартості 1/2 частки спільного сумісного майна. В позові зазначила, що з 1993 року спільно проживала з відповідачем без реєстрації шлюбу. У період такого проживання за спільні кошти ними на підставі договору купівлі-продажу від 08 серпня 2001 року було придбано житловий будинок, що по [ADDRESS] . Право власності на будинок зареєстровано за відповідачем. 08 січня 2002 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року розірвано. З лютого 2016 року вони проживають окремо. Вважає, що вказаний будинок є об`єктом їх спільної сумісної власності, частки дружини та чоловіка згідно законодавства є рівними, а тому він підлягає поділу. Оскільки згоди про добровільний поділ спільної сумісної власності до теперішнього часу між ними не досягнуто, просила поділити між нею та відповідачем вищезазначений будинок, шляхом стягнення з відповідача вартості 1/2 частки вказаного будинку, в розмірі 75 000,00 грн. Також просила стягнути з відповідача на її користь витрати на проведення експертної оцінки житлового будинку, в розмірі 2 000,00 грн. та понесені нею судові витрати, в розмірі 768,40 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала з підстав наведених в позові, просила їх задовольнити. Крім того просила врахувати, що житловий будинок було придбано за спільні з відповідачем кошти, а доводи останнього про придбання будинку за особисті кошти, вважала такими, що не відповідають дійсності. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача з підстав, що наведені у відзиві на позовну заяву, зокрема, що відповідачем житловий будинок придбано в 2001 році, і на час укладання договору купівлі-продажу, вони з позивачкою у шлюбі не перебували. Він продав мотоцикл та корову, які належали йому на праві особистої власності, і за отримані кошти придбав будинок, який є предметом розгляду. Зауважив, що одночасно із придбанням будинку, він передав в оренду земельну ділянку, яка належить йому на праві особистої власності та отримав наперед від орендаря 20 000,00 грн., за які зробив ремонт та добудову будинку, провів світло та газ. Оскільки спірне майно є його особистою власністю, коштів для виплати позивачці грошової компенсації у нього немає, просив в задоволенні позову позивачці відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що сторони з 1992 по 2002 рік проживали разом без реєстрації шлюбу. 08 січня 2002 року вони зареєстрували шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Березнегуватського районного управління юстиції та рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 04 липня 2016 року, шлюб між ними було розірвано (а.с.7). 08 серпня 2001 року відповідачем, на підставі договору купівлі-продажу № 5-87, посвідченого товарною біржею РіКо-Альянс та зареєстрованого в КП «Бюро технічної інвентаризації» 15 серпня 2001 року, було придбано житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується копією вказаного договору та довідкою Березнегуватського районного комунального підприємства Бюро технічної інвентаризації від 17 квітня 2019 року (а.с.8,39-40). З технічного паспорту, виданого комунальним підприємством Бюро технічної інвентаризації 09 грудня 2011 року вбачається, що на території вказаного домоволодіння, що по [ADDRESS] , крім будинку, маються також господарські споруди, які були побудовані у 2001 році, тобто до реєстрації між сторонами шлюбу (а.с.12). Крім того в особистій власності відповідача маються земельні ділянки, площею 8,03 га, що розташована на території Висунської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області, та площею 9,07 га, що розташована на території Березнегуватської селищної ради Березнегуватського району Миколаївської області, та підтверджується державними актами на право власності на земельну ділянку серії МК № 016667 від 04 серпня 2004 року та серії МК № 000008 від 29 грудня 2001 року (а.с.55,56). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.63 вказаного Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Стаття 69 зазначеного Кодексу передбачає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України). Однак, відповідно до п.1 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно набуте нею, ним до шлюбу. Кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало одному з подружжя до шлюбу, кошти, одержані від реалізації такого майна, (будинку, квартири), які належали одному із подружжя до шлюбу одним із подружжя, є особистою приватною власністю. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України). Аналогічні вимоги передбачав й Кодекс про шлюб та сім'ю України, який діяв на час укладення між сторонами шлюбу. Так за змістом ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною \~власністю.\~ Кожен\~ з\~подружжя має\~рівні права\~володіння,\~користування і\~розпорядження цим\~майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статті 24\~КпШС України\~передбачала,що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України Про власність"), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для поділу майна. Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року та № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування, а отже, і рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані по справі докази, суд дійшов висновку, що спірний будинок був придбаний до укладення між сторонами шлюбу, а позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірне нерухоме майно придбане за спільні кошти подружжя. Окрім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано, що на момент придбання спірного нерухомого майна вона мала стабільний та достатній заробіток або інший дохід, який дозволив би їй накопичити відповідну суму або частину такої суми для придбання нерухомого майна. Зазначені в позові доводи ґрунтуються лише на презумпції, закріпленій в ст.22 КпШС України та ст.60 СК України щодо належності придбаного у шлюбі майна, однак відповідач вказує, що придбав спірний будинок за особисті кошти, виручені від продажу особистого майно (мотоциклу та корови), придбав його до укладення з позивачкою шлюбу, а його ремонт та добудову провів за кошти від передачі в оренду земельної ділянки, яка є його особистою власністю та також до укладення шлюбу (а.с.8, 39-40, 55-56). Посилання позивачки на рішення Березнегуватського районного суду від 30 січня 2017 року, як на факт доведеності спільної сумісної власності подружжя на спірний будинок, судом до уваги не приймається, оскільки предметом позову у вказаній справі було позбавлення її права користування житловим будинком, відповідачу в задоволенні позову відмовлено, оскільки припинення сімейних відносин не припиняє права користування житлом, а вказане зазначення ґрунтувалося лише на не запереченні сторін у справі. Крім того, за змістом ч.4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Згідно ч.5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5.ст.71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007\~року №\~11\~"Про\~практику застосування\~судами законодавства\~при розгляді\~справ про\~право на\~шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя"роз`яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71\~СК Українищодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. В судовому засіданні судом було встановлено, що відповідач не згоден на виплату грошової компенсації вартості частки спірного майна. За такого, враховуючи, що спірний житловий будинок було придбано відповідачем до реєстрації шлюб з позивачкою, останньою не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що спірне нерухоме майно було придбане за спільні кошти подружжя, відповідачем не надано згоди на виплату позивачці грошової компенсації частини майна, суд не вбачає підстав для задоволення позову про стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частки спільного майна, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. За правилами ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню останній, оскільки заявлений предмет спору визнаний судом не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed