Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на її користь відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки у розмірі 29 232 грн. одним платежем з дати смерті годувальника по дату подання позову з 02.05.2015 по 24.05.2019 р. р., відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки у розмірі 21 924 грн. одним платежем за три роки наперед з 24.05.2019 р. по 24.05.2022 р., 609 грн. щомісячно, починаючи з 25.05.2022 року і довічно, моральну шкоду у розмірі 300 000 грн., витрати, пов`язані із наданням правової допомоги в розмірі 15 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. Вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11.10.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вказаним вироком встановлено, що [PERSON] , керуючи рейсовим автобусом «MAN 9.150», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності ТОВ «Круїз-Авто», наїхав на бетонну плиту мосту та металеву огорожу з наступним падінням автобуса з мосту. В результаті дорожньо-транспортної пригоди загинув чоловік позивача - [PERSON] . Позивач зазначає в позові, що загибеллю [PERSON] завдано їй майнову та моральну шкоду. Так як автобус «MAN 9.150», реєстраційний номер [NUMBER] , належить на праві власності ТОВ «Круїз-Авто», а водій [PERSON] під час ДТП працював водієм у відповідача та виконував трудові обов`язки, позивач вважає, що саме ТОВ «Круїз-Авто» є особою, відповідальною за завдані збитки. Станом на дату ДТП цивільно-правова відповідальність, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу «MAN 9.150», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ «СК «Провідна». 17.01.2018 року представник позивача повідомив ПрАТ «СК «Провідна» про настання страхового випадку та звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування. 20.02.2018 року ПрАТ «СК «Провідна» прийняла рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що життя та здоров`я пасажирів автобуса застраховані у ПрАТ «Українська страхова компанія». З урахуванням вказаної відмови позивач прийняла рішення про звернення в суд із позовом до власника джерела підвищеної небезпеки та роботодавця водія, винного у ДТП, за захистом своїх порушених прав до суду. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що на день смерті чоловіка досягла пенсійного віку та перебувала на його утриманні, що дає підстави відшкодування шкоди в порядку ст. 1200 ЦК України. В обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди [PERSON] зазначає, що внаслідок загибелі її чоловіка моральна шкода виразилася у втраті нормального та спокійного сну, погіршенні стану здоров`я, стражданнях спільних дітей, погіршенні матеріального стану позивача. Все це призводить до великих страждань, які, на думку позивача, не закінчяться ніколи, оскільки життєві ситуації, які трапляються в житті кожної дружини, так чи інакше пов`язані із потребою чоловіка. 12 серпня 2019 року відповідач подав до суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення проти позову обґрунтовані зверненням позивача до неналежного відповідача, якими, на думку представника ТОВ «Круїз-Авто» повинні бути страховики - ПрАТ «СК «Провідна» та ПрАТ «Українська страхова група», з якими ТОВ «Круїз-Авто» укладено договори страхування; відсутністю доказів на підтвердження права на отримання відшкодування шкоди в порядку ст. 1200 ЦК України, як особа, що перебувала на утриманні загиблого чоловіка; відсутністю належного обґрунтування із наданням доказів заподіяної моральної шкоди. Також представник відповідача заперечував проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. 05 вересня 2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому зазначено, що для отримання відшкодування шкоди в порядку ст. 1200 ЦК України позивачу необхідно подати документ, що підтверджує шлюбні стосунки із загиблим та відомості щодо дати народження позивача для з`ясування досягнення позивачем пенсійного віку. Надання інших доказів ЦК України не передбачає. Крім того, представник позивача посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц, відповідно до якого до переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого можна віднести довідку житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації) або довідку органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання із заявником. На підтвердження факту спільного проживання та перебування на утриманні позивача у загиблого чоловіка, стороною позивача подано до суду акт про засвідчення факту перебування на утриманні від 12.06.2019 року. На думку представника позивача, основним підтвердженням моральної шкоди є факт перебування із потерпілим у шлюбі, і розмір шкоди з огляду на це не потребує доказування. Також представник позивача вважає, що ПрАТ «СК «Провідна» та ПрАТ «Українська страхова група» не повинні бути відповідачами у справі, так як ПрАТ «СК «Провідна» при відмові у виплаті позивачу відшкодування шкоди діяла в межах чинного законодавства, з врахуванням вимог ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а ПрАТ «Українська страхова група» не повинна відшкодовувати шкоду в зв`язку із тим, що договір обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті не спрямований на захист майнових інтересів перевізника, а тому покладання відповідальності ТОВ «Круїз-Авто» на ПрАТ «СК «УСК» суперечить нормам Положення про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затверджених Постановою КМУ від 14.08.1996 року № 959. 11 вересня 2019 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких представником відповідача зазначено, що в позовній заяві позивач зазначає, що її чоловік не отримував доходів, що нівелює позицію позивача про її перебування на утриманні [PERSON] . Щодо неналежного відповідача зазначено, що ТОВ «Круїз-Авто» на час настання страхового випадку 02.05.2015 року було здійснено одночасно два види обов`язкового страхування: -особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування», та страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, на підставі п. 9 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про страхування». Особисте страхування від нещасних випадків на транспорті було застраховане в ПрАТ «СК «Українська страхова група», та відповідно до договору страхування страхова сума на кожного застрахованого у всіх випадках складала 6000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 102 000 грн. В судове засіданні позивач та її представник не з`явилися, звернулися із заявою про розгляд справи у їх відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, звернувся із заявою про розгляд справи у відсутність. Судове засідання, призначене на 10.03.2021 року було призначене з наданням можливості представнику відповідача приймати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, разом із цим, в зв`язку із технічною неможливістю відеоконференція не була проведена, що стало підставою для проведення судового засідання на підставі ч. 5 ст. 212 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити в частині стягнення моральної шкоди, в іншій частині позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис 5054 (т. 1 а. с. 10). [PERSON] був чоловіком позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданого Яровською сільською Радою Тарутінського району Одеської області 18 листопада 1973 року, актовий запис № 20 (т. 1. а. с. 19). Вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11.10.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 286 КК України. Як вбачається із вироку, [PERSON] , керуючи рейсовим пасажирським автобусом «MAN 9.150», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить на праві власності ТОВ «Круїз-Авто», порушив правила безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть трьох осіб, в тому числі і [PERSON] , який отримав тілесні ушкодження, що призвели до смерті останнього і знаходяться в прямому причинному зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями (т. 1 а. с. 12-18 об.). Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Вироком Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 11.10.2016 встановлено, що [PERSON] на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах із ТОВ «Круїз-Авто», яке є власником транспортного засобу «MAN 9.150», реєстраційний номер [NUMBER] , та здійснював рейсове маршрутне пасажирське перевезення, тобто фактично в момент аварії виконував трудові обов`язки. Встановлено, що на час аварії цивільно-правова відповідальність ТОВ «Круїз-Авто» була застрахована в ПрАТ СК «Провідна», що підтверджується копією генерального договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 39/3910794/2402/14 (т. 1 а. с. 100). Особисте страхування від нещасних випадків на транспорті було застраховане ТОВ «Круїз-Авто» в ПрАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до договору доручення № 62-2522-00031 обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 01 лютого 2014 року (т. 1 а. с. 102). 17 січня 2018 року представник позивача [PERSON] звернувся до ПрАТ СК «Провідна» із заявою № 2300200845 на виплату страхового відшкодування в розмірі 53 592 грн., яке складається із відшкодування, пов`язаного із заподіяною моральною шкодою в розмірі 9 744 грн., та із втратою годувальника в розмірі 43 848 грн. (т. 1 а. с. 29). 20.02.2018 року ПрАТ СК «Провідна», листом № 17-10/2303 відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на вимоги ст. 32,3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої не відшкодовується шкода, заподіяна життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, та які є застрахованими відповідно до п. 6 ст. 7 Закону України «Про страхування». У відповіді повідомлено [PERSON] про те, що пасажири транспортного засобу «MAN 9.150», реєстраційний номер [NUMBER] були застраховані від нещасних випадків на транспорті у страховій компанії ПрАТ «СК «Українська страхова група» (т. 1 а. с. 26). Відомостей про те, що [PERSON] , або її представники зверталися до ПрАТ «СК «Українська страхова група» із заявою про виплату страхового відшкодування матеріали справи не містять. Отже, між сторонами виникли зобов`язання у зв`язку із завданням майнової та моральної шкоди, які регулюються главою 82 ЦК України та Законами України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та «Про страхування». Обґрунтовуючи позов, [PERSON] посилається на наявність у неї права на відшкодування шкоди, передбачене положенням статті 1200 ЦК України. За змістом абзацу 1 частини першої та частини другої статті 1200 ЦК України у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття "непрацездатні громадяни" надається у статті 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Судом встановлено, що на час аварії [PERSON] перебувала на обліку в Малиновському об`єднаному УПФУ в м. Одесі, та отримувала пенсію за віком в розмірі 1074 грн. 96 коп., що підтверджується копією пенсійного посвідчення (т. 1 а. с. 20) та довідкою № 5476 від 18 грудня 2017 року (т. 1 а. с. 21). На час аварії в період з 2014-2015 роки [PERSON] доходи не отримував, що підтверджується довідкою Головного управління ДПС в Одеській області від 01.07.2020 року (т. 1 а. с. 212), та довідкою Пенсійного фонду України від 12.06.2020 року (т. 1 а. с. 203). Як роз`яснено в підпункті "г" пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування. Розмір відшкодування у зв`язку з втратою годувальника у цих випадках визначається з його заробітку без врахування заробітку або пенсії, що одержували зазначені особи Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць. Прожитковий мінімум для особи, яка втратила працездатність в період з 01.01.2015 по 01.09.2015 роки становив 949 грн., тобто був меншим, ніж розмір пенсії, яку отримувала [PERSON] на час смерті її чоловіка. Предметом даного позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого і доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Сам по собі факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18.04.2018 року по справі № 165/325/17, провадження № 61-11674св18. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказам2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Під час розгляду справи стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі з його боку, а також факт можливості надання померлим чоловіком позивача такого утримання, що є підставою для відмови в позові в частині відшкодування шкоди, завданою смертю потерпілого. Суд не бере до уваги надані позивачем довідку КП «Міська клінічна лікарня № 1» від 11.06.2019 року (т. 1 а. с. 58), та довідку КНП «ЦПСМД № 10» від 31.05.2019 року (т. 1 а. с. 59) як такі, що не стосуються предмета доказування, так як вони містять відомості щодо наявних у позивача захворювань, та не підтверджують перебування позивача на утриманні її чоловіка. Наданий стороною позивача акт про засвідчення факту перебування позивача на утриманні у покійного чоловіка (т. 1 а. с. 60) не є допустимим доказом в розумінні ст. 78 ЦПК України, так як документом на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого можна віднести довідку житлово-експлуатаційної організації з місця проживання (реєстрації), або довідка органу місцевого самоврядування про перебуванні на утриманні, про що зауважив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 березня 2019 року у справі № 643/207/16-ц. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача посилається на ту обставину, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування та сплачує страхові платежі суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, з посиланням на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Суд погоджується із такими доводами представника відповідача в зв`язку із наступним. Частиною 1 ст. 1172 ЦУ України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). На час аварії цивільно-правова відповідальність ТОВ «Круїз-Авто» була застрахована в ПрАТ СК «Провідна». Вказаний вид страхування регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». За приписами ст. 27 цього Закону, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Разом із цим, за приписами ст. 32.3. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну життю та здоров`ю пасажирів, які знаходилися у забезпеченому транспортному засобі, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та які є застрахованими відповідно до пункту 6 статті 7 Закону України "Про страхування". Особисте страхування від нещасних випадків на транспорті було застраховане ТОВ «Круїз-Авто» в ПрАТ «СК «Українська страхова група» відповідно до договору доручення № 62-2522-00031 обов`язкового особистого страхування пасажирів від нещасних випадків на транспорті від 01 лютого 2014 року. Відповідно до п. 3.3 вказаного договору страхова сума у всіх випадках для кожного застрахованого становить 6 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Порядок здійснення обов`язкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті визначається Положенням про обов`язкове особисте страхування від нещасних випадків на транспорті, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 1996 р. N 959. За приписами п. п. а) п. 7 положення № 959 страховими випадками є загибель або смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті. Підпунктом а) пункту 8 положення передбачено, що страховики виплачують страхові суми у разі загибелі або смерті застрахованого внаслідок нещасного випадку на транспорті сім`ї загиблого або його спадкоємцю у розмірі 100 відсотків страхової суми. Таким чином, після смерті чоловіка позивача у ПрАТ «СК «Українська страхова група» виник обов`язок по виплаті страхової суми в розмірі 6 000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 102 000 грн., а у ПрАТ СК «Провідна» по відшкодуванню моральної шкоди в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, що складає 14 616 грн. При таких обставинах суд вважає, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту своїх прав шляхом пред`явлення позову до відповідача про стягнення майнової шкоди в порядку ст. ст. 1187, 1200 ЦК України, а не до страховиків в порядку, передбаченому Законами України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та «Про страхування». Стосовно вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд дійшов висновку щодо часткового задоволення цих вимог. Відповідно до ст. 23 ЦК України під моральним збитком закон передбачає фізичний біль та страждання, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, втрати немайнового характеру внаслідок душевних і фізичних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку, в тому числі із знищенням чи пошкодженням її майна, приниження ділової репутації, чи інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від глибини фізичних і душевних страждань, ступеня вини особи, що заподіяла моральну шкоду, а також інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, що заподіяла її, за наявності її вини. Ч. 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Суд погоджується з тим, що внаслідок загибелі чоловіка позивачу було завдано моральні страждання у вигляді душевних переживань через смерть близької особи, та, враховуючи вимоги закону щодо розумності і справедливості оцінює завдану моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Разом із цим, враховуючи обов`язок ПрАТ СК «Провідна» по відшкодуванню моральної шкоди в розмірі 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, що складає 14 616 грн, суд вважає необхідним, з врахуванням положень ст. 1194 ЦК України стягнути з ТОВ «Круїз-Авто» моральну шкоду в розмірі 85384 грн. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріали справи містять копії договору про надання правової допомоги (т. 1 а. с. 27), акту виконаних робіт (а. с. 32), рахунку на оплату (а. с. 30), детального опису робіт (а. с. 31), квитанції про сплату 5000 грн. (а. с. 34) та 10 000 грн. (а. с. 35). Зважаючи на часткове задоволення позовних вимог з урахуванням принципу пропорційності суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3645,00 грн. (24,3 % задоволених вимог з відшкодування шкоди).

Outcome: partial