Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

У вересні 2013 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] в якому просили виділити їм у спільну часткову власність частину горища площею 62,38 кв.м., розташовану над квартирою [ADDRESS] в межах огороджуючих конструкцій зазначеної квартири та відповідну частину покрівлі з метою самостійного обслуговування за власний рахунок, а також зобов'язати Реєстраційну службу Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області зареєструвати зазначене право власності. В обґрунтування позову зазначали, що позивачі є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.01.1994 р. ЖКВ заводу "Дормашина" та зареєстрованого в КП "ММБТІ", яка знаходиться на 4 поверсі 4-поверхового будинку. Над зазначеною квартирою розташоване допоміжне приміщення - горище. Зазначене допоміжне приміщення знаходиться у спільній сумісній власності співвласників багатоквартирного будинку з моменту приватизації зазначеними громадянами своїх квартир. Мещканці квартир зазначеного будинку крім відповідача [PERSON] надали свою згоду на виділ позивачам частки горища загальною площею 62,38 кв.м. Технічна можливість виділення зазначеної частки горища підтверджується експертним дослідженням від 02.08.2013 р. №63/13. На підставі ст.ст. 318, 319, 383, 392 ЦК України, ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", просили задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримали у повному об'ємі. Просили виділити їм у власність частину горища відповідно до експертного дослідження від 02.08.2013 р. №63/13. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, направила до суду письмову заяву у якій просила задовольнити позовні вимоги до неї та розглянути справу за її відсутністю. Ухвалою суду про відкриття провадження від 11.11.2013 р. залучені в якості третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Миколаївську міську раду, Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, Товариство з обмеженою відповідальністю "ЖЕК "Забота", представники яких до судового засідання не з'явилися, при цьому надали письмові пояснення по справі. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд відмовляє в задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] є чотирьохповерховим багатоквартирним житловим будинком 3 групи капітальності з шатровим двухскатним дахом. Позивачі є співвласниками по ? частині квартири [NUMBER], що знаходиться на 4 поверху будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 21.01.1994 р. ЖКВ заводу "Дормашина" згідно з розпорядженням органу приватизації №142 від 21.01.1994 р. та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.06.2010 р. Відповідно до висновку експертного дослідження №63/13 від 02.08.2013 р. ФОП [PERSON] виділення частини горищного приміщення площею 62,38 кв.м., розміщеного над квартирою [ADDRESS] у межах огороджуючи конструкцій зазначеної квартири та відповідної частини крівлі з метою її самостійного обслуговування не впливає на можливість доступу та відповідної експлуатації іншої частини горищного приміщення та крівлі та є технічно можливим. У відповідності до положень ч.1 ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Відповідно до ч.3 зазначенної статті виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 ЦК України. В той же час зі змісту ч.2 ст.364 ЦК України убачається, що виділ частки із спільного майна не допускається, якщо таке майно є неподільним в силу закону. Частиною 2 ст.183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати ї цільового призначення. Згідно ч. 2 ст. 382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку". Відповідно до п.п. 1.1., 1.3. Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2004 від 02.03.2004 р., допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності. Згідно Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України №76 від 17.05.2005 року, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 р. за N 927/11207, визначено, що допоміжні приміщення житлового будинку приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Пунктами 3.1.13, 3.1.14 вище зазначених Правил передбачено, що використання допоміжних приміщень для розміщення майстерень, комор та інших завдань не допускається. Розміщення у допоміжних приміщеннях побутових речей, обладнання, інвентарю та інших предметів не допускається. Входи на сходові клітки і горища, а також підходи до пожежного обладнання й інвентарю не повинні бути захаращеними. Відповідно до п. 3.2.1. Правил, на горищах та технічних поверхах повинен забезпечуватися доступ до всіх елементів і чистота горищного приміщення. Пунктами 3.2.4, 3.2.5 визначено, що горищні приміщення не повинні бути захаращені будівельним сміттям, домашніми й іншими речами та обладнанням. Вхід у горищне приміщення і на дах дозволяється тільки працівникам виконавця послуг, безпосередньо відповідальним за технічний нагляд, і тим, котрі виконують ремонтні роботи, а також працівникам експлуатаційних організацій, обладнання яких розміщене на даху й у горищному приміщенні. Двері і люки в горищні приміщення повинні бути закриті на замок. Один комплект ключів від дверей повинен зберігатися у виконавця послуг, другий - у двірника (п.4.4.21). Відповідно до п. 3.2.7. Правил, використання горищних приміщень під майстерні, для сушіння білизни і під складські приміщення не допускається. Пунктом 3.7.12 не дозволяється використовувати горища, технічні поверхи й приміщення (у т.ч. венткамери, електрощитові) для зберігання устаткування, меблів, вибухопожежонебезпечних матеріалів та інших небезпечних предметів. Крім того, відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженою Наказом Міністерства юстиції України №127 від 24.05.2001 р. горище є простором між поверхнею перекриття (дахом), зовнішніми стінами і перекриттям верхнього поверху, та не підлягає технічної інвентаризації. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що горище багатоповерхового житлового будинку [ADDRESS] є допоміжним приміщенням, яке забезпечує належне технічне функціювання усього житлового будинку, воно є неподільною річчю, його частина не може бути виділена позивачам без втрати свого функціонального призначення, а тому підстав для задоволення позову не має. Щодо позовної вимоги про зобов'язання реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції Миколаївської області зареєструвати право власності на зазначену частину горища, то така вимога є похідною від вимоги про виділення в натурі частини майна, а тому у її задоволенні слід також відмовити. З врахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову за його правовою безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати сплачені позивачами при зверненні до суду та у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed