Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, в якій посилались на те, що 13 серпня 2014 року на перехресті пр. Нахімова та вул. Лавицького в Приморському районі м. Маріуполя на пішохода [PERSON], яка рухалась по проїзній частині проспекту Рахімова, було скоєно наїзд автомобілем ВАЗ 21061 держномер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], внаслідок чого [PERSON] була травмована та померла [INFO] від отриманих під час ДТП травм. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] перед третіми особами за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем ВАЗ 21061 держномер [NUMBER], була застрахована у страховій компанії АТ «Українська охоронно-страхова компанія», у зв'язку з чим просили стягнути з АТ «УОСК» на користь [PERSON] грошові кошти у відшкодування витрат на поховання 7767 грн. Крім того, на момент смерті [PERSON], її мати - [PERSON] та померла мешкали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS]. На підставі п. 27.3 ст. 27 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів» страховик має відшкодувати моральну шкоду, спричинену смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам та дітям. Загальний розмір такого відшкодування складає 12 мінімальних заробітних плат, а саме 14616 грн. А тому [PERSON] АТ «УОСК» повинно відшкодувати у зв'язку із смертю її доньки моральну шкоду в розмірі 14616 грн. В теперішній час досудове розслідування вказаного кримінального правопорушення триває та строк його закінчення не відомий, оскільки [PERSON] виїхав за межі України, а тому вимоги про відшкодування витрат на лікування [PERSON], витрат на поминальний обід та на утримання одного з непрацездатних батьків, на даний час є передчасними та позов в цій частині підлягає уточненню. Власником автомобіля ВАЗ 21061 державний р/н [NUMBER] є [PERSON], яка довіреністю від 14.06.2010 року уповноважила відповідача [PERSON] користуватись та розпоряджатись вказаним автомобілем. Внаслідок дій водія [PERSON], який здійснював керування джерелом підвищеної небезпеки, через що було заподіяно шкоду здоров'ю та життю [PERSON] і спричинило її смерть, позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, яка полягає у глибоких та тривалих душевних стражданнях і переживаннях, депресії, душевній пустощі. Розмір моральної шкоди оцінено в 485 384 гривень, яку позивачі просили стягнути на користь [PERSON] солідарно з [PERSON] та [PERSON]. В остаточній редакції позовних вимог позивачі просили суд стягнути з АТ «УОСК» на користь [PERSON] грошові кошти у відшкодування витрат на поховання - 7767 грн., стягнути з АТ «УОСК» на користь [PERSON] моральну шкоду, спричинену загибеллю доньки, у сумі 14 616 грн., стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 485 384 грн. та стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] понесені судові затрати, витрати на оплату правової допомоги в розмірі 2950грн. Позивачка [PERSON] в судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позов задовольнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в уточненій позовній заяві, позов просили задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судове засідання надала письмові заперечення на позов, в яких в задоволенні позовних вимог до ПАТ «УОСК» просила відмовити та справу розглянути за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливим розглянути справу у його відсутність, відповідно до наявних у справі доказів, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких проти задоволення будь-яких вимог до [PERSON] заперечували. Відповідач [PERSON] в суді позов не визнав, заперечуючи проти його задоволення. В обґрунтування заперечень пояснив, що він працює механіком в охоронній компанії та на підставі довіреностей на ньому рахується декілька легкових автомобілів, які використовувались охоронною компанією в своїй діяльності. Автомобіль ВАЗ 21061, яким керував [PERSON], був проданий [PERSON], який до 07.08.2014 року працював в тій же охоронній компанії, та він особисто отримував від нього аванс в сумі 100 доларів США. При цьому документів по купівлі-продажу не оформлювалось, автомобіль з обліку в МРЕВ не знімався. В подальшому в судові засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечуючи проти їх задоволення. В обґрунтування заперечень пояснив, що [PERSON] не може нести будь-якої відповідальності за шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки, оскільки не є власником автомобіля. Цей автомобіль був проданий відповідачу [PERSON], він же страхував свою цивільно-правову відповідальність та на момент ДТП мА при собі свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та посвідчення водія, а тому саме він має нести відповідальність за спричинену шкоду згідно п.2.2 ПДР України. Третя особа [PERSON] до суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Судом при розгляді справи встановлено, що 13 серпня 2014 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин, водій [PERSON], керуваючи автомобілем ВАЗ 21061 державний р/н [NUMBER], та рухаючись по пр. Нахімова (в напрямку порту) в Приморському районі м. Маріуполя, на перехресті пр.Нахімова з вул. Лавицького здійснив наїзд на пішохода [PERSON], яка переходила проїзну частину (а.с. 17). Згідно висновку експерта № 3020\\1 від 24.12.2014 року, причиною смерті [PERSON], яка сталась [INFO], є численні травми, отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, незадовго до госпіталізації, та перебувають у прямому причинно-наслідковому зв'язку з настанням смерті (а.с. 18-19). [PERSON] є донькою позивачки [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] та свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER], яке підтверджує, що 21 липня 1979р. [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після чого змінено її присвоєно прізвище на [PERSON](а.с. 11-12). Відповідно до листа слідчого управління Головного управління національної поліції в Донецькій області № 4/125 від 11.01.2016р., у кримінальному провадженні № 12014050290000272, відкритому 13.08.2014 року за фактом ДТП з участю [PERSON] та пішохода [PERSON], проводиться автотехнічна експертиза, а досудове розслідування триває. (а.с.220) Як встановлено судом, потерпілою у вказаному кримінальному провадженні визнано [PERSON] (а.с. 17) Автомобіль ВАЗ 21061 держномер [NUMBER], належить відповідачці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданим 2 ВРЕР м. Маріуполя УДАЇ ГУМВС України в Донецькій області. Згідно довіреності від 14.06.2010 року, посвідченої приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецькою області Мостовою Р.С., [PERSON] уповноважила [PERSON] розпоряджатись вказаним автомобілем ВАЗ 21061 держномер [NUMBER], в тому числі продати, обміняти, передати в оренду, заставити. В зазначеній довіреності окремо оговорено, що нотаріусом роз'яснено [PERSON] його відповідальність як власника джерела підвищеної небезпеки, та ці положення йому зрозумілі та відомі (а.с. 64). Як встановлено судом, на підставі договору оренди від 31.05.2011 року [PERSON] укладав договір оренди даного транспортного засобу з ТОВ «НВТ-ПЛЮС», який діяв до 31.05.2014 року. В подальшому даний договір припинив свою дію та не переукладався, а транспортний засіб залишився у фактичному володінні відповідача [PERSON]. Допитаний судом свідок [PERSON], суду пояснив, що він працював охоронником у ТОВ «А.В.Т.» разом із [PERSON] та [PERSON], і знає що у підприємства був робочий автомобіль ВАЗ 21061, який в подальшому[PERSON] продав [PERSON] Допитана судом у режимі відеоконференції як свідок [PERSON] (дружина відповідача [PERSON].) показала, що її чоловік [PERSON] виїхав з території України та з травня 2015 року працює в Москві. Вона була очевидцем ДТП з участю її чоловіка, який керував автомобілем ВАЗ 21061, та пішохода [PERSON]. Вона знаходилась в цьому автомобілі в якості пасажира на передньому пасажирському сидінні. Винною ні себе, ні свого чоловіка у події, яка трапилась, не вважає, грошей на відшкодування шкоди в її сім'ї не має, і вони ніколи не обіцяли грошової допомоги потерпілим. Автомобіль, з участю якого відбулося ДТП, був придбаний її чоловіком до ДТП та застрахована цивільно-парвова відповідальність. Чому авто не було знято з обліку та за відомостями МРЕВ належить [PERSON], їй не відомо. В подальшому, 06.05.2015 року вказаний автомобіль її чоловіком було продано [PERSON] за 8600 гривень, про що останнім було написано розписку. Однак оскільки у її чоловіка було відсутнє зареєстроване у встановленому порядку місце проживання, розписку про отримання грошей за проданий автомобіль отримувала вона. Нотаріально договір купівлі продажу автомобіля вони не укладали. Також судом встановлено, що цивільна-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована в Приватному акціонерному товаристві «Українська охоронно-страхова компанія» 21.01.2014 року, поліс №АС/9710244. Згідно договору страхування встановлено ліміт відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоров'ю в розмірі 100000 грн., за шкоду заподіяну майну в розмірі 50000 грн. На момент укладання цього договору страхування [PERSON] ще перебував у трудових відносинах з ТОВ «А.В.Т.», працював на посаді охоронника мобільної групи реагування, та з 07.08.2014 року звільнений за власним бажанням (а.с. 200, 157). Згідно відповіді ТОВ «А.В.Т.» на запит суду, зазначений транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21061 держномер [NUMBER] до підприємства «[PERSON].» ніякого відношення не мав. (а.с.156) Згідно роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність обвинувального вироку чи наявність постанови слідчого про відмову в порушенні кримінальної справи за ст. 286 КК України не звільняє відповідача від обов'язку доказування своєї невинуватості. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, не зважаючи на той факт, що в матеріалах даної цивільної справи відсутні докази про притягнення [PERSON] до адміністративної або кримінальної відповідальності, оскільки досудове розслідування кримінального провадження триває, суд приходить до висновку що обидва відповідача, а саме, [PERSON] та [PERSON] повинні нести солідарну відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки. Як слід з висновків ВССУ, викладених у «Узагальненні судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках», при вирішенні питання про притягнення тієї чи іншої особи до відповідальності за ст..1187 ЦК України, слід визначати дві основні ознаки володільця джерела підвищеної небезпеки: юридичну та матеріальну (фактичну). Юридична ознака володільця полягає в тому, що володільцем визнається тільки та особа, яка на відповідних правових підставах володіє об'єктом, діяльність з яким створює підвищену небезпеку. У свою чергу, матеріальна або фактична ознака володільця джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об'єктами. У разі, якщо управління небезпечним об'єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення, вважається, що об'єкт не виходить з управління його безпосереднього власника, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Порядок купівлі-продажу транспортних засобів врегульований «Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, напівпричепів та мотоколясок», затвердженими постановою КМУ №1388 від 07.09.1998 року (із змінами та доповненнями), а тому посилання відповідача [PERSON] на те, що він у встановленому законом порядку, на підставі визначених у довіреності від 14.06.2010 року повноважень, продав автомобіль ВАЗ 21061 держномер [NUMBER] [PERSON] та відповідач [PERSON] є його власником, є безпідставним, оскільки належних та допустимих доказів укладання договору купівлі-продажу суду не надано, автомобіль досі не знятий обліку та обліковується за [PERSON], а той факт, що зі слів свідка [PERSON] відповідач [PERSON] начебто вже продав цей автомобіль іншій особі - [PERSON], не свідчить про те, що [PERSON] є його законним власником та мав право розпоряджатись даним автомобілем на свій розсуд, в тому числі продавати його, оскільки не дотримано передбаченої законом процедури купівлі-продажу транспортного засобу. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що цей транспортний засіб був переданий третій особі без належного юридичного оформлення, а тому не вийшов із володіння безпосереднього власника [PERSON] Виходячи з положень ч.3, ч.5 ст.1187 ЦК України, під час розгляду справи доказів неправомірного заволодіння третьою особою ([PERSON].) транспортним засобом, та доказів завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілої [PERSON], суду не надано. А тому обставин, які б виключали відповідальність власника джерела підвищеної небезпеки, не встановлено. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для її відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. З'ясувавши вказані обставини при вирішенні данного спору, суд дійшов висновку про те, що позивачу [PERSON] дійсно заподіяно моральну шкоду, яка полягає у фізичних та душевних стражданнях, які вона пережила у зв'язку з вищевказаними подіями та втратою єдиної доньки. Так, маючи похилий вік та незадовільний стан здоров'я, внаслідок втрати своєї дитини позивачка зазнала сильних душевних хвилювань та страждань, які полягають у втраті єдиної близької людини, що призвело до порушення особистих життєвих та соціальних зв'язків і змушує до здійснення додаткових зусиль по організації свого особистого життя. Внаслідок такого психологічного розладу їй завдано суттєвих психологічних страждань. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд також керувався роз'ясненнями, викладеними у Постановах Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» та № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». З врахуванням обставин справи суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд вважає, що діями відповідачів [PERSON] як особи, з вини якої заподіяно шкоду, відповідно до ст. 1166 ЦК України та [PERSON], як володільця джерела підвищеної небезпеки, незважаючи на відсутність його вини, відповідно до ст. 1187 ЦК України, позивачці дійсно була спричинена моральна шкода, яка виразилась у стражданнях через подію із невідворотними наслідками, оскільки вона, перебуваючи у непрацездатному стані та похилому віці, втратила єдину дитину, що назавжди порушило її звичний образ життя та призвело до безпорадності та втраті будь-якої підтримки, а тому суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивачки [PERSON] спричинену моральну шкоду у заявленому до відшкодування розмірі - 485384 гривень, з урахуванням характеру та обсягу страждань, які зазнала позивачка, їх глибини та тривалості, що є достатньою у даній спірній ситуації. Згідно з п. п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на момент настання страхового випадку, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в редакції, чинній на момент настання страхового випадку, шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого у результаті дорожньо-транспортної пригоди, є шкода (втому числі моральна шкода), пов'язана з лікуванням потерпілого; з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; із стійкою втратою працездатності потерпілим; із смертю потерпілого. Відповідно до п.27.3 ст.27 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата становить 1218 грн., а отже загальний розмір такого страхового відшкодування становить 14616 грн. З врахуванням вищевикладеного, позовну вимогу позивача [PERSON] до відповідача АТ «УОСК» слід задовольнити повністю і стягнути з АТ «УОСК» на користь позивачки [PERSON] моральну шкоду в сумі 14616 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року №15-рп/2002 визначено, що кожна особа має вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. Таким чином, потерпіла особа не зобов'язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність заподіювача шкоди, з вимогою про виплату страхового відшкодування. Таке право, враховуючи висновок, наведений у рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. №15-рп/2002, може бути реалізоване шляхом подання відповідного позову до суду в межах строків позовної давності. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові № 3-49/гс-15 від 15 квітня 2015 року щодо застосування до спірних правовідносин ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", і у зв'язку з чим суд не бере до уваги заперечення відповідача Акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» проти задоволення заявлених до них вимог. Також, в своєму позові позивачі просять відшкодувати спричинену [PERSON] матеріальну шкоду в розмірі 7767 гривень, пов'язану з витратами на поховання. Згідно ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Статтею 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу" визначено, що поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; ритуальні послуги - послуги, пов'язані з організацією поховання та облаштуванням місця поховання. Таким чином, у водія автомобіля [PERSON] виник обов'язок відшкодувати завдану позивачу матеріальну шкоду, а оскільки його цивільна відповідальність була застрахована, то шкоду має відшкодувати відповідач - АТ «УОСК». На виконання вимог ст. 10, 60 ЦПК України позивачем надано квитанції № 097, 121, 123, 122, 124 від 28.08.2014 року, в яких зазначено про придбання речей, необхідних для поховання та оплату таких послуг, на загальну суму 7767,00 гривень, а тому суд вважає доведеною матеріальну шкоду в сумі 7767,00 гривень, яка підлягає стягненню з АТ «УОСК» на користь [PERSON] (а.с. 31). Аналізуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позов [PERSON] та [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія», [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа на стороні позивача - [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, є обгрунтованим та підлягає задоволенню у повному обсязі з підстав, викладених в мотивувальній частині рішення. З відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON]підлягають стягненню понесені позивачем витрати на правову допомогу в сумі 2950 гривень, підтверджені відповідними квитанціями № 58 від 18.09.2014р., № 66 від 05.11.2014р., договором про надання юридичних послуг № 14/12 від 17.09.2014р., додатком до нього та актом здачі-приймання робіт № 14/15АВР (а.с. 33-35, 144-145). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з Акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь держави судовий збір за подання позову майнового характеру в розмірі 551,20 грн., та за подання позову немайнового характеру в сумі 551,20 грн. пропорційно до розміру задоволених вимог з Акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь держави судовий збір в сумі 16,11грн. та з [PERSON] і [PERSON] 535,09грн., а саме по 267,55 гривень з кожного.

Outcome: approved