Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

[PERSON] звернулася в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до приватно - сільськогосподарського підприємства "Високе" ( далі по справі - ПСП) Зіньківського району Полтавської області про стягнення орендної плати за оренду землі і стягнення моральної шкоди. Заслухавши позивача та представника позивача, які підтримали змінені позовні вимоги, заслухавши представника відповідача, який просить не задовольняти позовні вимоги, заслухавши представника третьої особи, Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області [PERSON], яка заперечувала стосовно задоволення позову, зачитавши заяву Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги не обґрунтовані і такі, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Ухвалою суду від 18.10.2013 року залучено по справі в якості третьої особи Зіньківську районну державну адміністрацію Полтавської області. Ухвалою суду від 20.01.2014 року прийнято до провадження змінену позовну заяву [PERSON] до ПСП "Високе" Зіньківського району Полтавської області про стягнення коштів за оренду землі і моральної шкоди ( а.с.80-81). Ухвалою суду від 25.02.2014 року залучено по справі в якості третьої особи Високівську сільську раду Зіньківського району Полтавської області (а.с.134). З позовної заяви [PERSON], по якій відкрито провадження у справі (а.с.1-5, 17-19, 80-81) вбачається, що [PERSON] мала у приватній власності земельну ділянку площею 3.3098 га, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка належала їй на підставі державного акту серії Р3 № 661694. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором. [INFO] [PERSON] померла. Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області від 25.06.2011 року за [PERSON] визнано право власності на вищезазначену земельну ділянку, яка належала при житті [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 № 661694 ( а.с.8). Із заяви [PERSON] вбачається, що вона зверталася до директора ПСП "Високе" з вимогою надати їй копії договорів оренди земельних ділянок з додатками до них (а.с.10), що підтверджується поштовим повідомленням (а.с 11). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 232567 від 08.06.2007 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 2.00 га., яка призначена для ведення особистого селянського господарства, розташована на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а.с.20). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 805591 від 09.01.2012 року [PERSON] належить земельна ділянка площею 3.3098 га., призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а.с.21). З договору оренди землі від 20.08.2008 року вбачається, що Зіньківська райдержадміністрація в особі голови райдержадміністрації [PERSON] уклала з ПСП " Високе" договір оренди земельної ділянки площею 3.31 га., яка розташована на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, зареєстрованого у Зіньківському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП 'Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України' 30.01.2008 року за № 04055500018 терміном дії на 10 років.( а.с.28-30). З акту визначення меж земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка знаходяться на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області межі земельної ділянки були встановлені в натурі на місцевості і відповідають плану меж земельної ділянки, правовстановлюючим документам та показані орендарю.(а.с.30). Зіньківська райдержадміністрація в особі голови райдержадміністрації [PERSON] відповідно до акту прийому - передачі земельної ділянки за 20.08.2008 рік передала ПСП 'Високе' в оренду земельну ділянку площею 3.31 га. призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області (а.с.31). Відповідно до п. 9 договору оренди землі від 20.08.2008 року ПСП "Високе" виконувало умови договору та сплачувало орендну плату за користування майном Зіньківській районній державній адміністрації Полтавської області щорічно, що становить 100 грн. за 1 га ріллі (а.с.28-31) дане підтвердив і представник відповідача в судовому засіданні 21.01.2015 року. Згідно рішення Зіньківського районного суду Полтавської області по цивільній справі №530/325/14-ц по позовній заяві [PERSON] до ПСП "Високе", Зіньківської районної державної адміністрації Полтавської області про визнання договору оренди землі між ПСП "Високе" і Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області визнано недійсним договір оренди землі, укладений 20 серпня 2008 року між Зіньківською районною державною адміністрацією Полтавської області і приватним сільськогосподарським підприємством "Високе", Зіньківського району, Полтавської області площею 3,31 га., який пройшов державну реєстрацію 30 січня 2008 року за № 04855500018 з моменту його укладення, знявши даний договір оренди землі з державної реєстрації. Спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину 05.07.2011 року після смерті [INFO] [PERSON], таким чином 09.01.2012 року стала власником, земельної ділянки площею 3.3098 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії Р3 № 661694, і з того часу їй стало відомо, що земельна ділянка перебуває в оренді ПСП "Високе", але про виплату орендної плати до ПСП "Високе" вона звернулася лише в 2012 році (а.с.8-11). В судовому засіданні представник відповідача, [PERSON] суду показав, що згідно документації по ПСП «Високе» не збереглося ніяких документів того, що був укладений договір оренди землі між ПСП «Високе» та [PERSON] на протязі 2002-2006 років та що [PERSON] отримувала орендну плату. Згідно повідомлення відділу Держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області вказано, що реєстрацію договору оренди земельної ділянки між ПСП «Високе» та [PERSON] за період 2002-2006 роки, відділ не проводив.(а.с.230). Відповідно до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про оренду землі", іншими законами України, нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі. Відповідно до ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Частина1 ст.4 Закону України «Про оренду землі» говорить, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Ст.5 Закону України «Про оренду землі» вказує, що орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Згідно зі статтею 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі, статтею 18 Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що істотними умовами договору оренди землі є:об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого постановою КМУ від 25.12.1998 року за № 2073, державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок. У відповідності до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частинами 1,2,3,4,5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частина 1 ст.215 ЦК України вказано - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу У відповідності до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох сторін, спрямована на встановлення або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - ч.2 ст.207 ЦК України. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. В Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» вказано, шо при розгляді спорів про переукладення договорів оренди землі суди повинні враховувати, що згідно з пунктом 2.3 Типового договору оренди земельної частки (паю), затвердженого наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 17 січня 2000 р. N 5 ( z0101-00 ), зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 23 лютого 2000 р. за N 101/4322, після виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю зобов'язання сторін припиняються відповідно до чинного законодавства. З часу отримання особою державного акта на право приватної власності на землю вона набуває статусу власника земельної ділянки, у зв'язку з чим змінився предмет оренди та статус сторін договору оренди, а тому договір оренди земельної частки (паю) припиняється. Враховуючи вимоги статей 203, 215 ЦК ( 435-15 ) про недійсність правочину, переукладення договору оренди земельної частки (паю) після виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки і одержання власником земельної частки (паю) державного акта на право власності на земельну ділянку можливе лише за наявності волевиявлення на те сторін. \ Пункт 8 доповнено абзацом п'ятим згідно з Постановою Верховного Суду N 2 ( v0002700-10 ) від 19.03.2010 \. Відповідно до п. 21 постанови ПВС України № 7 від 16.04.2004р. "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при вирішенні спорів щодо порядку користування землею насамперед має враховуватись воля сторін (власника та користувача) договору. Згідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. З 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК ( 2768-14 ) право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI ( 1066-17 ) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; \ Підпункт "в" пункту 18 в редакції Постанови Верховного Суду N 2 ( v0002700-10 ) від 19.03.2010 \. Позивачем,[PERSON] не надано суду доказів того, що на час відкриття спадщини вона проживала разом із спадкодавцем, не надано договору оренди землі, який був укладений між ПСП "Високе " та [PERSON], на який вона посилається у своїх позовних вимогах, та відомості про те, що [PERSON] отримувала орендну плату. Судом встановлено, що у сторін такий договір відсутній і як того вимагає діюча на той час ст..20 Закону України «Про оренду землі», не проходив державну реєстрацію у відділі Держземагенства у Зіньківському районі, Полтавської області. Відповідно до ч.2 ст.14 ЗУ "Про оренду землі" типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1 типової форми договору оренди землі, орендар примає в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Ч.4 ст.15 Закону України «Про оренду землі» визначено, що невід'ємною частиною договору оренди землі зокрема є план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду, кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), акт приймання - передачі об'єкта оренди. Таким чином, спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину 05.07.2011 року після смерті [INFO] [PERSON] і 09.01.2012 року стала власником земельної ділянки площею 3.3098 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Високівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, яка належала [PERSON] на підставі державного акту серії Р3 № 661694 і з того часу їй стало відомо, що земельна ділянка перебуває в оренді ПСП "Високе" (а.с.8-11). На основі викладеного суд бере до уваги, що позивач, [PERSON], після смерті [PERSON], відповідно до ст.. 125 Земельного Кодексу України ( 2768-14 ) в 2006 році не була власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі. Крім того з 2.05.2009 року позивач, у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. N 1066-VI ( 1066-17 ) про те, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав, не скористалася своїм правом, а скористалася тільки коли отримала земельну ділянку в спадщину і стала власником, а саме після державної реєстрації 09.01.2012 року. В зв'язку з тим, що ніяких договорів оренди землі, на підставі державного акту серії Р3 № 661694 між позивачем та відповідачем укладено не було. Позивачем не доведено, як того вимагають положення ст..ст.10,60 ЦПК України, існування правовідносин з оренди землі між померлою [PERSON] та ПСП «Високе», внаслідок чого вимоги про стягнення орендної плати на користь [PERSON], як правонаступника, також є не доведеними. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вимог про стягнення орендної плати. Згідно Конституції України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян. Під моральною шкодою, згідно Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року №5, слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До збитків, ч. 2 п. 1 вказаної статті відносить витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Пунктом 1 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Частиною 3 вказаної статті передбачено розмір грошового відшкодування моральної шкоди, що визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Стаття 1167 Цивільного кодексу України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, [PERSON], вона не зверталася за медичною допомогою в медичні заклади. Крім того позивач не надала суду доказів того, що вона зверталася до ПСП « Високе» з проханням відшкодувати їй моральні збитки. Таких доказів суду не було надано. Крім того позивачем не надано доказів того, що вона зазнала значних моральних та психологічних страждань, які призвели до значного розладу нервової системи, що викликало порушення сну та призвело до нервового перевантаження та ті наслідки, про які вона посилалася в процесі судового розгляду справи. Таких доказів здобуто не було. Оскільки відповідачем ПСП "Високе" ніяким чином не порушено права позивача [PERSON], суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову останньої в частині відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed