Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті позивачка звернулась приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б. із заявою під № 34, про прийняття спадщини на майно, яке залишилося після померлого [INFO] , її батька [PERSON] . Для оформлення своїх спадкових прав [PERSON] було надано заповіт посвідчений Білоцерківською державною нотаріальною конторою Київської області від 10.03.1998 року, за реєстровим № 5-1247, в якому [PERSON] заповідав [PERSON] квартиру під [ADDRESS] . Однак, з оглянутих документів нотаріусом, встановлено, що спадкове майно на час смерті [PERSON] складалося не з цілої квартири, а з частки квартири під [ADDRESS] . Право власності на 1/2 частку квартири зареєстроване за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25.12.2014 року, номер запису про право власності 8232626, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 539143132000. Вищевказаний правовстановлюючий документ містить відмітку про посвідчення договору дарування 1/2 частки квартири Другою Білоцерківською міською Державною нотаріальною конторою 25.12.2014 року за реєстром № 3-2103, від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] . А тому, постановою від 13.09.2016 року приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б., позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири під [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] . Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2020 року по справі №357/13880/16-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним, задоволено в повному обсязі. Суд ухвалив: визнати договір дарування 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який укладений 25.12.2014 року між покійним [PERSON] та [PERSON] , - недійсним. Після отримання вказаного рішення, що набрало законної сили, позивачка звернулась до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області, якою було посвідчено спірний договір дарування та здійснена його державна реєстрація, із заявою про скасування запису про право власності за [PERSON] . Однак, роз`ясненням від 24.12.2020 року позивачу було відмовлено у здійсненні реєстраційної дії, у зв`язку з тим, що у поданому рішенні суду в резолютивній частині рішення не вказано реквізити документу, який визнаний недійсним. Крім того, роз`яснено, що 16.01.2020 року набрав чинності Закон України № 340-1Х «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», яким було внесено зміни до ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у зв`язку з якими ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Також постановою приватного нотаріуса Кушнір Н.Б. від 08.06.2021 року в рамках спадкової справи №15/2016, відкритої щодо майна померлого [PERSON] , позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на ім`я спадкодавця. А тому, позивачка просить суд припинити речове право [PERSON] на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване на підставі договору дарування від 25 грудня 2014 року, серії та номер: 3-2103, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.П. (номер запису про право власності 8234923) та визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 21 вересня 2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11 жовтня 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів, яка була виконана. Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року закрито підготовче провадження по вказаній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивачки подала до суду заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Третя особа Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області в судове засідання свого представника не направила, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала клопотання про розгляд справи без участі її представника, при вирішенні справи покладалась на розсуд суду. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Наталія Борисівна в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 08.12.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області /а.с. 71/, після смерті якого залишилось спадкове майно. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт, посвідчений Білоцерківською державною нотаріальною конторою 10.03.1998 року, зареєстрований в реєстрі за №5-1247, яким заповідав належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , [PERSON] /а.с. 84/ З матеріалів спадкової справи вбачається, що померлий [PERSON] був батьком позивачки [PERSON] /а.с.86-87/. 31.03.2016 року до приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б. звернулась [PERSON] , донька спадкодавця [PERSON] із заявою №34 про прийняття спадщини після померлого батька, на підставі якої приватним виконавцем було заведено спадкову справу під №15/2016 до майна померлого [INFO] [PERSON] , номер у спадковому реєстрі: 58791300. Згідно свідоцтва про право власності № 7370 від 31.01.1994 року, виконком Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області, посвідчив, що квартира [ADDRESS] в буд. під № 27 (колишня [ADDRESS] ), належить [PERSON] . Загальна площа квартири становить 36,9 кв.м., житлова площа 18,4 кв.м., складається з однієї житлової кімнати, коридору, кухні, ванної, туалету, балкону /а.с. 15-17/. На зазначеному свідоцтві про право власності міститься відмітка про посвідчення договору дарування 1/2 частки квартири Другою Білоцерківською міською Державною нотаріальною конторою 25.12.2014 року за реєстровим №3-2103, від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] . Відповідно до договору дарування частки квартири, де з однієї сторони [PERSON] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , - Дарувальник, з другої сторони - [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] , - Обдаровувана, 25.12.2014 року уклали договір дарування, який зареєстровано в реєстрі за № 3-2103, та посвідчено [PERSON] , державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області /а.с. 20/. Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 13 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON] , 1936 року народження, який помер [INFO] , є [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 1/2 частки квартири під [ADDRESS] , що належала померлому [PERSON] на підставі свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] , виданого 31 січня 1994 року виконкомом Білоцерківської міської Ради народних депутатів Київської області /а.с. 18/. Позивачка, вважаючи, що на час укладення договору дарування частини квартири, [PERSON] мав психічне захворювання, яке позбавляло його можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, у грудні 2016 року звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] , третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним. З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2020 року по справі №357/13880/16-ц було задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора Київської області про визнання договору дарування 1/2 частини квартири недійсним. Суд ухвалив: визнати договір дарування 1/2 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який укладений 25.12.2014 року між покійним [PERSON] та [PERSON] , - недійсним /а.с. 23-28/. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Після набрання чинності заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2020 року, позивачка звернулась до Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори із заявою про скасування запису про право власності [PERSON] в державному реєстрі, в задоволенні якої нотаріусом було відмовлено оскільки рішення суду не містить реквізити документу, який визнано недійсним, а також не містить зобов`язання скасувати запис про право власності, що унеможливлює вчинення реєстраційної дії припинення права власності, що підтверджується роз`ясненням Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області №3041/01-16 від 24.12.2020 року /а.с. 22/. Крім того, постановою приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Кушнір Н.Б. №125/02-31 від 08.06.2021 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв`язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності та державну реєстрацію права власності спадкодавця, [PERSON] , на 1/2 частку квартири [ADDRESS] /а.с. 21/ Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного. Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Відповідно до ст. 216 ч.1 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена однією зі сторін правочину. В п. 10 вказаної постанови Пленуму ВСУ передбачено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 6 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону, а держава не втручається у здійснення власником права власності. Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У відповідності із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Стаття 1261 ЦК України передбачає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 1268 ч.5 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. З 01 січня 2013 року відповідно до Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснюють районні, районні у містах, міські, міськрайонні, міжрайонні управління юстиції, такі відомості вносяться до єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До вказаної дати реєстрацію речових прав на об`єкти нерухомого майна проводили бюро технічної інвентаризації шляхом внесення відповідних записів до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Управління юстиції вносять записи лише до єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ст. 26 ч. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до ст. 27 ч. 1 п. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема, судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п. 74,75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868. для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. У даному випадку реєстраційні правовідносини спрямовані на встановлення, зміну, припинення прав на нерухоме майно і є визначеним організаційним заходом, що використовується власниками для впорядкування своїх основних відносин, предметом яких є нерухоме майно. Судом встановлено, що на підставі спірного договору дарування 25.12.2014 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Приймак А.П. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Отже, враховуючи приписи ст. 216 ЦК України та ст. 26 ч. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», наслідком недійсності договору дарування, укладеного між померлим [PERSON] та [PERSON] , є скасування реєстрації права власності на спірну квартиру та відновлення правового становища щодо спірного майна, як право власності за [PERSON] за його життя, а тому зазначена квартира є такою, що входить до складу спадщини. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивачка не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріальній конторі, у зв`язку з тим, що відсутні необхідні правовстановлюючі документи, її право підлягає захисту в судовому порядку. Аналізуючи вищевказані норми закону, суд вважає, що позивачка позбавлена можливості іншим шляхом захистити своє право власності на спадщину за заповітом, до складу якої входить нерухоме майно, а тому приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved