Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

У травні 2018 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила визнати [PERSON] як особу, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Свій позов обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом вона успадкувала після смерті батька [PERSON], 2/3 частки житлового будинку із відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Згідно витягу з Державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 07 квітня 2018 року, позивач [PERSON] є власницею 2/3 частин зазначеного будинку. Після одруження із [PERSON] у 1990 році, батько позивача зареєстрував у спірному будинку доньку своєї дружини - [PERSON] Але у квітні 1996 року його дружина [PERSON] та її донька [PERSON] залишили місце проживання та виїхали із спірного житлового будинку за невідомою адресою, з того часу вони у спірному будинку не проживають, комунальних послуг не сплачують. З підстав визнання відповідача[PERSON] як особу, що втратила право користування житловим приміщенням позивач звернулась до суду. Позивач в судове засідання не з'явилась, до суду надала заяву в якій зазначила, що позов визнає у повному обсязі, просить його задовольнити, проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач [PERSON] будучи повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов та заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Представник третьої особи Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області у судове засідання не з'явився, до суду надійшов лист про розгляд справи за відсутності представника селищної ради. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 квітня 2018 року позивач [PERSON] успадкувала 2/3 частки житлового будинку із відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], після смерті батька [PERSON], який помер [INFO] року (а.с. 21). Згідно із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 07 квітня 2018 року, 2/3 частки житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], належить позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності. Згідно із довідкою № 562 від 17 квітня 2018 року виданою Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, та довідки № 563 від 17 квітня 2018 року виданою Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, у житловому будинку розташованому за адресою: [ADDRESS], зареєстрована із 10 вересня 1999 року гр. [PERSON], [INFO], але фактично не проживає у ньому з 1999 року (а.с. 23, 24). Відповідно до довідки № 741 від 17 травня 2018 року виданою Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, [ADDRESS] перейменована на [ADDRESS], згідно із рішенням Великодимерської селищної ради за № 30 від 17 грудня 2015 року "Про перейменування вулиць та [ADDRESS]". [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає із 1999 року, її місцезнаходження невідоме, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 07 жовтня 2011 року, 12 жовтня 2015 року, 27 вересня 2016 року, 17 квітня 2018 року (а.с. 17,18,19,20). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року №2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням", необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачу чиняться будь-які перешкоди у проживанні в спірному будинку, а також відсутні дані про наявність будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач у спірному будинку не проживає із 1999 року, тому вимоги позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved