Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

В квітні 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про вилучення майна та звернення стягнення на предмет застави, посилаючись на те, що відповідно до укладеної 12 червня 2008 року кредитної угоди № 0806/22 між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON], останній отримав від позивача кредит в сумі 32 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18% на рік, з кінцевим терміном повернення - 03.06.2013 року. Станом на 14.04.2014 року заборгованість [PERSON] за кредитною угодою становить 89 336,97 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON], між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір застави автотранспорту № 0806/22/ТЗ від 12.06.2008 року, відповідно до якого [PERSON] надав у заставу належний йому автомобіль RENAULT, модель MAGNUM 440, рік випуску 2000, реєстраційний номер [NUMBER]. Заставодавцем [PERSON] без згоди позивача здійснено відчуження предмету застави, власником спірного автомобіля на даний час є відповідач [PERSON]. Оскільки, відповідно до ст. 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо майно, яке складає предмет застави, переходить у власність іншої особи, ПАТ КБ „ПриватБанк" просило вилучити у відповідача та передати позивачу в заклад предмет застави, а також звернути на нього стягнення в погашення заборгованості за кредитним договором, з правом укладання від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з наданням банку всіх повноважень для здійснення такого продажу. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 12 червня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ „ПриватБанк" відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк" просить скасувати дане рішення суду як незаконне та необґрунтоване та постановити нове рішення про задоволення позову. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального права, зазначаючи, що спірний автомобіль було передано в заставу банку і застава зберегла свою чинність для нового власника, що надає право банку звернути на предмет застави стягнення. В запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Представник ПАТ КБ „ПриватБанк" підтримав апеляційну скаргу, просив судове рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] просив відхилити апеляційну скаргу, а судове рішення залишити без змін. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з урахуванням вимог ст..305 ЦПК неявка вказаних осіб не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на час придбання спірного автомобіля відповідачем транспортний засіб не був зареєстрований як застава в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а тому відповідач є належним покупцем. Зазначений висновок не відповідає встановленим по справі обставинам та не ґрунтується на вимогах закону, що регулює спірні правовідносини. Судом встановлено, що 12 червня 2008 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] була укладена кредитна угода № 0806/22, відповідно до умов якої останній отримав від позивача кредит в сумі 32 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18% на рік, з кінцевим терміном повернення - 03.06.2013 року (а.с.15-20). В забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] між ПАТ КБ „ПриватБанк" та [PERSON] 12 червня 2008 року укладено договір застави автотранспорту 0806/22/ТЗ, відповідно до якого [PERSON] передав у заставу належний йому на праві власності автомобіль RENAULT, модель MAGNUM 440, рік випуску 2000, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с.25-28). Станом на 14.04.2014 року заборгованість [PERSON] за кредитною угодою становить 89 336,97 доларів США (а.с.6-8). Пунктом 17.12 зазначеного вище договору застави передбачено, що у випадку порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором або заставодавцем зобов'язань за цим договором, заставодавець зобов'язується передати предмет застави заставодержателю в заклад за актом прийому передачі. Відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна №43669218 від 11.03.201 року, який був доданий до позовної заяви, зазначений вище автомобіль був зареєстрований як об'єкт обтяження 24 червня 2008 року (а.с.31). За матеріалами справи встановлено, що 13 жовтня 2010 року [PERSON] продав спірний автомобіль [PERSON], а останній, в свою чергу 10 грудня 2011 року продав автомобіль [PERSON] згідно довідки-рахунку, який зареєстрував його за собою, у зв'язку з чим змінився реєстраційний номер автомобіля [NUMBER] на [NUMBER], а потім на [NUMBER] (а.с.102-103). Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ „ПриватБанк" посилалось на те, що [PERSON] здійснив відчуження належного йому автомобіля без згоди банку, який є заставодержателем, чим порушив умови договору застави, ст. 586 ЦК України та ст. 17 Закону України „Про заставу". Відповідно до п. 17.7 договору застави автотранспорту № 0806/22/ТЗ від 12 червня 2008 року заставодавець, тобто [PERSON], був зобов'язаний не передавати предмет застави в оренду (майновий найом), у лізінг, у спільну діяльність або у безоплатне користування, не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом застави без письмової згоди заставодержателя (а.с.27). Така письмова згода ПАТ КБ „ПриватБанк" на відчуження автомобіля відсутня. Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавши його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним, лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Аналогічна за змістом норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України „Про заставу". Всупереч зазначеним положенням матеріального закону та умовам договору застави [PERSON] здійснив у 2010 році відчуження майна, яке перебувало в заставі ПАТ КБ „ПриватБанк" і на яке було накладено обтяження, не отримавши на це письмової згоди банку. Висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на момент придбання ним автомобіля у грудні 2011 року в реєстрі обтяжень не було запису про заборону на відчуження автомобіля, є необгрунтованим та таким, що спростовується матеріалами справи, зокрема, витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 43669218, з якого встановлено, що застава спірного автомобіля була зареєстрована 24 червня 2008 року (а.с.31). Крім того, частиною 1 ст. 10 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, яка придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень. Враховуючи, існування у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна інформації про обтяження спірного автомобіля вже на момент його першого продажу, висновок суду першої інстанції про те, що [PERSON] є добросовісним набувачем є помилковим. Згідно статті 27 Закону України „Про заставу" застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Закону України „Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" зареєстроване обтяження зберігає свою силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження. Таким чином, незважаючи на перехід права власності на об'єкт застави - спірний автомобіль від [PERSON] до [PERSON], а потім до [PERSON], застава зберігає свою силу, і добросовісність чи недобросовісність володіння об'єктом застави не впливає на збереження нею своєї сили. У відповідності до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). За статтею 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 20 Закону України „Про заставу" заставодержатель набуває право звернення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню, як такі, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 5481 грн. судових витрат, понесених останній при оплаті судового збору за подання позовної заяви та при зверненні до суду апеляційної інстанції (а.с.1, 132).

Outcome: approved