Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-04 00:00:00

07 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою та просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 01 березня 2012 року в розмірі 121272 грн. 12 коп., а також судові витрати по справі у розмірі 1921,00 грн.. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що відповідач 01 березня 2012 року отримав кредит у розмірі 1800,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою 30,00 % за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. В порушення норм закону та умов договору відповідач зобов`язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язання за кредитним договором відповідач станом на 30 вересня 2019 року має заборгованість перед позивачем у розмірі 249869 грн. 84 коп., суму якої банк зменшив на свій розсуд, і станом на 30.09.2019 року заборгованість за кредитом [PERSON] встановив у розмірі 121272 грн. 12 коп., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1880 грн. 00 коп., заборгованості по процентам за користуванням кредитом за період з 01.03.2012 по 28.09.2018 у розмірі 119392 грн. 12 коп.. В зв`язку з несплатою заборгованості відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду для стягнення вищевказаної суми заборгованості та сплаченої суми судового збору. До початку судового засідання представник позивача надав суду клопотання, згідно якого просив справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судове засідання з`явились, позовні вимоги не визнали, просять застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, вислухавши відповідача та її представника, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Між сторонами виникли правовідносини щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, які врегульовані книгами четвертою, п`ятою ЦК України, тому суд при розгляді справи та ухваленні рішення бере до уваги ці норми права. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається нарівні облікової ставки Національного банку України. Уразі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики(частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 01.03.2012 року [PERSON] підписала в ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг № б/н, у формулярі якої зазначено про бажання оформити на своє ім`я кредит, ознайомившись із умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умовами даної заяви також передбачено, що [PERSON] згодна з тим, що заява разом з пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають договір між нею та банком про надання банківських послуг. У цій же заяві відповідач зобов`язалась виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті «ПриватБанку» . Зазначений кредитний договір між сторонами було укладено в спосіб подання письмової згоди відповідача на надання їй Банком відповідної платіжної картки. Вказані дії сторін не суперечать загальним засадам цивільного законодавства щодо способу укладання договору, а відтак породжували відповідні договірні зобов`язання для сторін по справі. З наданого Банком розрахунку вбачається, що відповідач неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором № б/н від 01 березня 2012 року щодо вчасного повернення коштів та пов`язаних із кредитом платежів та її заборгованість станом на 30.09.2019 року складає 249869 грн. 84 коп., суму якої банк зменшив на свій розсуд, і станом на 30.09.2019 року заборгованість за кредитом [PERSON] встановив у розмірі 121272 грн. 12 коп., що складається з заборгованості за кредитом у розмірі 1880 грн. 00 коп., заборгованості по процентам за користуванням кредитом у розмірі 119392 грн. 12 коп.. З виписки по рахунку відповідача вбачається, що відповідач активно користувалася кредитними коштами та останній платіж по кредиту був нею здійснений 26.08.2016 року . Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовними вимогами 07.11.2019 року . Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ, практика якого є обов`язковою для застосування національними судами, зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання, перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5ст. 261 ЦК України). У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки відповідно до Умов та правил надання банківських послуг строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Отже, з 26.08.2016 року, тобто з моменту настання строку погашення чергового платежу, для АТ КБ «ПриватБанк» почався перебіг позовної давності. Як вбачається з наданих позивачем копії Умов відповідно до п.1.1.7.31 визначено, що строк позовної давності відносно вимог Банку по поверненню кредиту складає 50 років. Однак, суд зазначену умову не бере до уваги, оскільки за змістом ч. 1 ст. 259 ЦК України договір про збільшення позовної давності між сторонами укладається у письмовій формі. Дана позиція узгоджена з позицією ВСУ від 04.11.2015 року у справі № 6-1926цс15. В анкеті-заяві позичальника б/н від 01 березня 2012 року домовленості щодо збільшення строку позовної давності відсутні, доказів укладення договору про збільшення позовної давності в письмовій формі позивачем не надано. Отже, враховуючи, що з позовом до суду за захистом своїх прав та інтересів АТ КБ «Приватбанк» звернувся 07 листопада 2019 року, тобто через три роки з дня виникнення права вимоги, то суд дійшов до висновку , що позивач пропустив трирічний строк звернення до суду (позовну давність), визначеного статтею 257 ЦК України, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Клопотань щодо його поновлення та доказів пропуску строку з поважних причин позивачем суду не надано, суд, з урахуванням заяви відповідача про застосування строків позовної давності та положень ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк». За умовами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати, понесені АТ КБ «ПриватБанк» відшкодуванню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed