Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що вона зареєстрована та постійно проживає у квартирі [ADDRESS], де разом з нею проживає третя особа [PERSON] У квартирі зареєстровані 7 осіб - позивачка з неповнолітньою дитиною, третя особа з неповнолітньою дитиною та відповідачі. Але відповідачі у спірній квартирі з 1997 року не проживають, що підтверджується відповідними письмовими доказами, вони мають інше постійне місце проживання, квартирою не цікавляться, квартплату та комунальні послуги не сплачують. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що до 1997 року вона постійно проживала у спірній квартирі, потім вона одружилася і разом з чоловіком переїхала проживати до його батьків, де народилися й діти, які були також зареєстровані у спірній квартирі. Вони, дійсно, всією сім"єю постійно проживають у Чергігівській області, за місцем проживання батьків чоловіка, але це через те, що квартира № 114 дуже маленька і проживати там 7 особам неможливо. Позивачка разом з [PERSON] мають намір приватизувати вказану квартиру, а тому зараз вживають всіх заходів для того, щоб її з дітьми виписати з квартири. Також відповідачка зазначила про те, що вона, позивачка та третя особа всі отримували ордери на зайняття ліжко-місця у вказаній кімнаті, оскільки на той час будинок № 16-А був гуртожитком. Після зміни статусу будинку на житловий ордери вони не отримували, а тому вважає, що вони всі мають однакові права на користування даним жилим приміщенням, а позивачка не має права на звернення до суду з таким позовом. На підставі викладеного відповідачка просила у задоволенні позову відмовити повністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, повністю підтримав пояснення відповідачки, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Третя особа - [PERSON] - у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, відповідачки, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Будинок [ADDRESS] мав статус гуртожитку. Згідно рішення від 04.11.1991 року № 796 ВК КМР депутатів трудящих та КМР народних депутатів Київському маргариновому заводу було надано право використовувати квартири [ADDRESS] для тимчасового забезпечення жилими приміщеннями робітників заводу. У 1992 році позивачка [PERSON], відповідачка [PERSON] та третя особа [PERSON] отримали ордери на ліжко-місця у кімнатах гуртожитку по [ADDRESS], як працівники Київського маргаринового заводу, у зв"язку з чим були зареєстровані у вказаному будинку. У подальшому статус будинку [ADDRESS] був змінений з гуртожитку на житловий будинок, згідно рішення Відповідно до Розпорядження Київської міської державної адміністрації № 2104 від 27.11.2000 року "Про визнання такими, що втратили чинність рішень виконавчого комітету Київської міської Ради народних депутатів та виконавчого комітету Київської міської Ради депутатів трудящих" районним у м. Києві державним адміністраціям за місцем знаходження підприємств, установ та організацій було визначено надати жилі приміщення в будинках, згідно з додатком, громадянам, які в них проживають, прописані та перебувають на квартирному обліку і видати їм ордери на займані жилі приміщення за поданням адміністрацій та профспілкових комітетів підприємств, установ та організацій, у тому числі будинок [ADDRESS]. Згідно Рішення Київської міської ради "Про питання комунальної власності територіальної громади м. Києва" від 02.12.2010 року № 284/5096 житловий будинок [ADDRESS] відноситься до комунальної власності територіальної громади м. Києва. На підставі Розпорядження № 48 від 30.01.2015 року Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації будинок [ADDRESS] 02.03.2015 року було передано на баланс на праві господарського відання КП "Керуюча компанія". Після зміни статусу будинку та передачі будинку до комунальної власності територіальної громади м. Києва ані позивачці, ані відповідачці, ані третій особі ордери на право зайняття квартири [ADDRESS] не видавалися. На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровано сім осіб - позивачка [PERSON], її неповнолітня дитина [PERSON], відповідачка [PERSON], її діти [PERSON] та [PERSON], а також третя особа [PERSON] та її неповнолітня дитина [PERSON], що підтверджується довідкою форми № 3. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачі з 1997 року не проживають у спірній квартирі, квартирою не цікавляться та не несуть витрати по її утриманню, а тому просить визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачі у своїх запереченнях вказують про те, що вони, дійсно, не проживають у спірній квартирі з 1997 року, оскільки квартира дуже маленька і проживати 7 особам разом неможливо, але при цьому категорично заперечують проти того, щоб вони були визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Той факт, що відповідачі з 1997 року не проживають у квартирі [ADDRESS], був достовірно встановлений у судовому засіданні і не оспорювався сторонами по справі. Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім′ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім′ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, згідно із ст. 72 ЖК України, провадиться в судовому порядку. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім′ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з′ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім′ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено також і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року, ратифікованому Верховною радою УРСР 19 жовтня 1973 року , з якого вбачається, що держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, і на неухильне поліпшення умов життя. Держави-учасниці вживуть належних заходів щодо забезпечення здійснення цього права. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. При цьому слід також зазначити, що відповідно до вимог ст.. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Як встановлено при розгляді справи, позивачка, відповідачка та третя особа отримали ордер на право зайняття ліжко-місця у гуртожитку по [ADDRESS], у зв"язку з чим були зареєстровані за вказаною адресою, у подальшому за цією адресою також були зареєстровані їх діти. Після зміни статусу будинку та передачі будинку до комунальної власності територіальної громади м. Києва жодна із вказаних осіб не отримувала ордер на право зайняття квартири [ADDRESS], а тому мають всі рівні права щодо користування вказаним жилим приміщенням. На даний час будинок [ADDRESS] передано на баланс на праві господарського відання КП "Керуюча компанія". З урахуванням викладеного вище, вимог діючого законодавства суд приходить до висновку, що права позивачки у даному випадку не є порушеними, з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, вона звертатися не може, оскільки всі зареєстровані у квартирі № 114 мають однакові права щодо користування жилим приміщенням, а тому підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] немає. Також слід звернути особливу увагу й на те, що згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як задекларовано у ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Враховуючи думку Служби у справах дітей, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що підстав для визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, порушить її права на житло. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed