Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-22 00:00:00

Служба безпеки України 04 квітня 2017 року звернулась до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування витрат в сумі 49352 грн. 88 коп., повязаних з його утриманням та навчанням в Національній академії Служби безпеки України (далі - НА СБУ). В позовній заяві представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреностей №22/1494-Д від 07 липня 2016 року та №22/36-Д від 23 червня 2017 року, строком дії 1 рік) зазначив, що 15 липня 2007 року на підставі наказу ректора НА СБУ №485-ос відповідач [PERSON] був прийнятий на військову службу (навчання) курсантом 1-го курсу НА СБУ та поставлений на продовольче, грошове та речове забезпечення у вказаному навчальному закладі. Після закінчення навчання відповідач був прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу в Службу безпеки України строком на 5 років з 15 червня 2012 по 15 червня 2017 р.р. та відкомандирований до управління СБУ в Одеській області для проходження подальшої військової служби. Наказом Голови СБУ №1567-ос від 27 грудня 2007 року на підставі підпункту "б" пункту 61 та підпункту "е" пункту 62 Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року N 1262/2007, відповідач [PERSON] через службову невідповідність був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України. Згідно з наказом начальника Управління СБУ в Одеській області №415-ос від 30 грудня 2013 року відповідача виключено зі списків особового складу з 30 грудня 2013 року. Отже, після закінчення навчання в НА СБУ відповідач [PERSON] проходив військову службу менше 5 років. Відповідно до ч.10 ст.25 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» та Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №964 від 12 липня 2006 року, особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом пяти років після закінчення вищого навчального закладу відповідно до пунктів «е», «є», «ж», «и» частини 6 ст.26 цього закону, відшкодовують витрати, повязані з їх утриманням у вищому навчальному закладі. Сума витрат на утримання відповідача [PERSON] в НА СБУ склала 49352 грн. 88 коп., які підлягають стягненню з відповідача (а.с.2-5). Разом із позовною заявою представник позивача подав до суду письмове клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності (а.с.6-7). У цьому клопотанні представник позивача вказав, що строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом розпочався 30 грудня 2013 року, коли відповідача [PERSON] звільнили зі військової служби, та закінчився 30 грудня 2016 року. При цьому, оскільки відповідач [PERSON] після звільнення зі служби змінив своє місце постійного проживання та за повідомленням відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС в Одеській області з 31 липня 2014 року знявся з реєстраційного обліку за адресою місця постійного проживання в [INFO] з вибуттям до м.Бориспіль Київської області, але у встановленому законом місця свого проживання чи перебування не зареєстрував до цього часу, позивач не мав змоги визначити територіальну підсудність позову та своєчасно в межах строку позовної давності звернутися з даним позовом до суду. Посилаючись на ці обставини, представник позивача [PERSON] (діє відповідно до довіреності голови СБ України №22/40-Д від 23 червня 2017 року строком дії 1 рік) в судовому засіданні просив визнати поважною причину пропуску позивачем строку позовної давності та поновити цей строк. Основні позовні вимоги, викладені в позовній заяві, яка надійшла до суду 04 квітня 2017 року, підтримав та просив їх задовольнити, оскільки відповідач [PERSON] зі служби звільнився раніше передбаченого контрактом строку, а тому відповідно до Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» та Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України, зобовязаний відшкодувати витрати в сумі 49\~352 грн.88 коп., пов'язані з його навчанням та утриманням у вищому навчальному закладі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] (діє відповідно до нотаріально засвідченої довіреності від 04 травня 2017 року, строком дії до 04 травня 2020 року) в наданому до початку судового розгляду запереченні та в судовому засіданні заявленого позову не визнала та пояснила, що дійсно відповідач [PERSON] в період з 15 липня 2007 року по 15 червня 2012 року навчався в НА СБУ, після закінчення якої проходив службу в Управлінні СБУ в Одеській області, звідки 30 грудня 2013 року був незаконно звільнений. У звязку з незаконним звільненням відповідача з військової служби, вважає, що підставі для відшкодування ним витрат на навчання та утримання у вищому навчальному закладі СБ України відсутні. Окрім цього, вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, який розпочався з дня звільнення відповідача [PERSON] зі служби, тобто з 30 грудня 2013 року, та закінчився 30 грудня 2016 року. При цьому, вважає, що підстави для поновлення цього строку відсутні, а тому просила застосувати позовну давність та у звязку з її пропуском без поважних причин і відсутністю підстав для її поновлення, відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши позовну заяву позивача та надані сторонами письмові докази, суд встановив наступне. Щодо суті спору. Встановлено, що 15 липня 2007 року на підставі наказу ректора НА СБУ №485-ос відповідач [PERSON] був прийнятий на військову службу (навчання) курсантом 1-го курсу та поставлений на продовольче, грошове і речове забезпечення в НА СБУ з 15 липня 2007 року. 29 грудня 2008 року між відповідачем [PERSON] та позивачем укладено контракт про проходження військової служби (навчання) курсантами (слухачами) НА СБУ терміном дії на три роки та сім місяців - до 31 липня 2012 року. 15 червня 2012 року між СБУ та відповідачем укладено контракт про проходження військової служби, за умовами якого [PERSON] почав проходити військову службу в СБУ. Контракт укладено на п'ять років - з 15 червня 2012 року до 15 червня 2017 року. Відповідно до пункту 1 цього контракту [PERSON] зобов'язався сумлінно виконувати вимоги військових статутів Збройних сил України, нормативно-правових актів Служби безпеки України, інших актів законодавства, службові обовязки, накази командирів і начальників. Наказом Голови СБУ №1567-ос від 27 грудня 2017 року на підставі підпункту "б" пункту 61 та підпункту "е" пункту 62 (через службову невідповідність) Положення №1262/2007, відповідач був звільнений з військової служби у запас Збройних Сил України. Згідно з наказом начальника Управління СБУ в Одеській області №415-ос від 30 грудня 2013 року відповідача виключено зі списків особового складу з 30 грудня 2013 року. Згідно із частиною 10 статті 25 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "і", "и" частини шостої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці навчальні заклади, витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку. Порядок відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2006 року №964. Зазначений Порядок визначає механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі, у тому числі і на користь СБУ. Отже, спір у справі виник з приводу відшкодування вартості навчання особою, яку звільнено з військової служби у запас протягом п'яти років після закінчення вищого військового навчального закладу відповідно до підпункту "б" пункту 61 і підпункту "е" пункту 62 Положення №1262/2007 через службову невідповідність та виключено зі списків особового складу СБУ. Відповідно до п.3 Порядку відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. На виконання п.4 Порядку НА СБУ здійснено розрахунок фактичних витрат, згідно з яким сума витрат, повязаних з утриманням [PERSON] в НА СБУ становить 49\~352 грн.88 коп., в тому числі: витрати на грошове забезпечення та грошову компенсацію продовольчого забезпечення 17\~729 грн. 21 коп.; витрати на продовольче забезпечення 19\~584 грн. 75 коп.; витрати на речове забезпечення 2708 грн. 66 коп.; витрати на медичне забезпечення 922 грн. 80 коп.; витрати на оплату комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв 8\~407 грн. 46 коп. Відповідно до п.5 Порядку витрати відшкодовуються у повному розмірі особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п'яти років після закінчення вищого навчального закладу відповідно до пунктів "е", "є", "ж", "и", "і" частини шостої статті 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" - за весь період навчання. Відповідно до п.7 Порядку у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку. Щодо позовної давності, про застосування якої заявлено у справі. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини вказав, що позовна давність - це законне право особи уникнути притягнення до суду після закінчення певного періоду. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п.570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи вищезазначені вимоги закону, суд приходить до висновку, що на спірні правовідносини розповсюджується загальна позовна давність у три роки, перебіг якої розпочався з дня виникнення у позивача права вимоги до відповідача [PERSON] відшкодувати витрати на навчання, тобто з дня звільнення відповідача з військової служби з 30 грудня 2013 року. Отже, на час звернення позивача до суду (04 квітня 2017 року) встановлений законом трирічний строк позовної давності закінчився. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У клопотанні про поновлення строку представник позивача вказав, що позовну давність пропущено через те, що позивачеві не було відомо зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача, що не дало змоги визначити територіальну підсудність позову та своєчасно подати його до суду (а.с.6-7). В судовому засіданні представник позивача зазначив, що відповідач [PERSON] з 31 липня 2014 року знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS], однак до теперішнього часу у встановленому законом порядку не зареєстрував свого місця проживання чи перебування. Ці обставини зробили неможливим своєчасне звернення позивача до суду із вказаним позовом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] до 22 травня 2012 року був зареєстрований за адресою: [INFO], звідки був знятий з реєстрації у звязку з вибуттям до м.Кодими, Одеської області, де зареєструвався за адресою: [ADDRESS]. З цієї адреси відповідач був знятий з реєстрації 31 липня 2014 року у звязку з вибуттям до м.Бориспіль Київської області, але до цього часу свого місця проживання чи перебування не зареєстрував. Отже, останнім відомим місцем реєстрації позивача є [ADDRESS]. Ці відомості могли були відомі позивачеві шляхом їх витребування у передбаченому законом порядку. Водночас, дії, спрямовані на отримання цих відомостей, були вжиті позивачем лише в січні місяці 2017 року, тобто вже поза межами строку позовної давності (а.с.8-10). Відповідно до ч.9 ст.110 ЦПК України позов до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого не відоме, предявляється в суд за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання чи перебування. Відтак, незважаючи на відсутність відомостей про місце реєстрації відповідача, у позивача була передбачена законом (зокрема ч.9 ст.110 ЦПК) можливість звернутись до суду за останнім відомим місцем реєстрації відповідача із вказаним позовом в межах трирічного строку позовної давності. При цьому, відсутність відомостей про зареєстроване місце проживання чи перебування відповідача жодним чином не вплинуло на розгляд цієї справи, оскільки вказаний позов буд поданий до суду 04 квітня 2017 року, а вже 10 травня 2017 року до суду прибула представник відповідача [PERSON] [PERSON] з виданою відповідачем нотаріально засвідченою довіреністю на представництво його інтересів в суді під час розгляду зазначеної цивільної справи (а.с.2-5, 52,53). Отже, наведені представниками позивача обставини не можуть бути визнані судом поважними причинами пропуску строку позовної давності, а тому пропущений строк позовної давності відновленню не підлягає. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини в рішенні від 29 січня 2016 року, ухваленому у справі «Устименко проти України» (заява №32053/13), при поновленні національним судом пропущеного строку констатував порушення пункту 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності, відхід від якого можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами. Європейський Суд з прав людини постановив, що якщо пропущений строк поновлюється зі спливом значного періоду часу і без наявності достатніх для цього підстав, то таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Крім цього, Європейський Суд з прав людини в пунктах 52 та 53 рішення від 04 жовтня 2010 року у справі «Меньшакова проти України», вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків, тобто «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом. Водночас, право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. У випадку, коли доступ до суду обмежується або законом, або фактично, таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» від 28 травня 1985 року, п.57). Отже, за відсутності обставин, які б свідчили про поважність пропуску позивачем строку позовної давності та відсутності достатніх правових підстав для його поновлення, суд вважає необхідним задовольнити заяву представника відповідача про застосування позовної давності та з підстав її пропуску без поважних причин відмовити у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed