Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

13 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з уточненим в ході судового розгляду справи позовом до ФОП [PERSON] про застосування наслідків нікчемної угоди. Свої позовні вимоги мотивуючи тим, що 20 березня 2017 року він знайшов на інтерет сайті оголошення про продаж автомобіля, після чого для оформлення всіх необхідних паперів приїхав до м.Павлограду Дніпропетровської області. 21 березня 2017 року він перерахував 23\~250 грн. 00 коп. зі свого карткового рахунку на рахунок отримувача № рахунку [NUMBER], МФО 334851 ПАБ «ПУМБ» отримувач ФОП [PERSON] код отримувача [NUMBER]. Крім того 21.03.2017 року він підписав з відповідачем договір доручення № 1002. Зазначає, що в офісі співробітники відповідача пообіцяли йому, що автомобіль буде доставлений йому 22.03.2017 року. Однак 28.03.2017 року з ним звязалися працівники офісу та повідомили, що для нього немає підходящого автомобіля та запропонувала йому написати заяву про розірвання договору з проханням повернути грошові кошти. Він такі зробив, а саме 07.04.2017 року написав заяву про розірвання договору та попросив повернути перераховані грошові кошти в сумі 23\~250 грн. 00 коп. Після чого звязок між позивачем та працівниками офісу розірвався, гроші йому відповідачем не повернуті, автомобіль ним не отриманий. Вважає, що відповідач займається шахрайством, оскільки йому не повернуто грошові кошти та не надано автомобіль, а сам договір доручення укладений між ним та відповідачем є нікчемним через те, що між ним та відповідачем не було оформлено довіреності на представництво інтересів, а у самому договорі відсутні юридичні дії, які слід вчинити відповідачу від імені [PERSON] У звязку з чим просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на свою користь грошові кошти в розмірі 23\~250 грн. 00 коп. отримані за нікчемним договором, моральну шкоду в сумі 5\~000 грн. 00 коп., а також судові витрати по оплаті правової допомоги в сумі 5000 грн. 00 коп. та судового збору в розмірі 1280 грн. 00 коп. Сторони належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. У судове засідання позивач [PERSON] \~не з'явився, надав суду заяву з проханням слухати справу у його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник позивача, адвокат [PERSON] , яка діє на підставі договору № 15 про надання юридичних послуг, до судового засідання не зявилася, надала суду заяву з проханням слухати справу у її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач ФОП [PERSON] до судового засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи у його відсутності до суду не звертався. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскільки від відповідача не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, як то передбачає\~ст. 169 ЦПК України, з причин, які б могли бути визнані судом поважними, у суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, а тому, суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів відповідно\~ст. 224-228 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи та проаналізувавши наявні в ній докази, з'ясувавши істотні обставини справи встановив наступне. Згідно зі\~ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] 21.03.2017 року підписав з відповідачем ФОП [PERSON] договір доручення № 1002 згідно умов якого , а саме п. 3.1 «за надання послуг згідно з цим договором Довіритель зобовязаний сплатити на рахунок Повіреного винагороду в розмірі , що становить 10% від вартості транспортного засобу, що зазначений в Специфікації до даного Договору» Відповідно до п. 3.2. договору доручення № 1002 винагорода вказана у п. 3.1 сплачується Довірителем протягом 1-го календарного дня з моменту укладення даного договору. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Недійсність правочину визначено статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої цієї статті підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною другою статті 215 ЦК визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. За правилами частин першої та другої статті 228 ЦК правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Відповідно до частини третьої статті 228 ЦК у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Так, статтею 228 ЦК України встановлено два окремих види недійсності правочинів: ті, що порушують публічний порядок і є нікчемними, і ті, що вчинені з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства, і є оспорюваними, - недійсність їх прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність в судовому порядку на підставах, установлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). За змістом положень ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~Кодексу\~, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627\~ЦК України). Відповідно до\~ст.638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови: про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вивчивши договір доручення № 1002 від 21.03.2017 року суд встановив, що відповідно до п. 10.7 договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року підписання цього Договору є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди з усіма визначеннями. Умовами та змістом договору. Згідно п. 10.8 договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року Підписанням даного Договору Довіритель заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від Повіреного/представника Повіреного що стосується змісту Договору, проінформований про всі можливі витрати у звязку із укладенням договору, уважно прочитав та зрозумів Договір. Представником повіреного надано Довірителю повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору. (а.с. 7). Відповідно до п. 10.9 договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року Довіритель своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоду з умовами Договору , підтверджує свої права та обовязки за Договором. (а.с. 7). Згідно п. 10.10. договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року Довіритель своїм підписом засвідчує, що послуга, що надається за цим договором обрана ним самостійно , свідомо, без навязування з боку Повіреного. (а.с. 7). Підтвердженням відповідності Договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року волі позивача та його змісту діючому законодавству - є особистий підпис позивача на кожній сторінці, що свідчить про повну його згоду з усіма умовами. Крім того як вбачається з укладеного договору жодних зауважень чи побажань позивач при укладанні договору не висловлював. З матеріалів справи вбачається, що укладений між позивачем та відповідачем договір доручення складається з основного тексту договору, а також додатку №1, додатку №2, які також підписані позивачем та доводять суду про його обізнаність щодо специфікації транспорного засобу (а.с. 8) та про місцезнаходження транспортного засобу на момент укладення договору. (а.с. 8 зворотній бік). Таким чином підстав недійсності правочину передбачених ст. 215 ЦК України, що порушують публічний порядок і є нікчемними судом не встановлено та не вбачається із доказів наданих позивачем. Крім того як видно із висновку Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області за заявою [PERSON] від 29.04.2017 року даних про наявність кримінального правопорушення в діях [PERSON] по відношенню до [PERSON] не встановлено, оскільки між сторонами було укладено договір дорученні в межах яких в них і виникли правовідносини щодо сплати винагороди та придбання автомобіля. (а.с. 47). Щодо доводів позивача викладених у позові про нікчемність договору доручення через не оформлення довіреності, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 244 ЦК України: "Довіреністю є письмовий документ, який видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами". Тобто цей документ свідчить, що його пред'явник - повірений - є представником особи, яка видала довіреність, довірителя і має право здійснювати від імені останнього визначені дії. Подібна термінологія (довіритель, представник) використовується і в договорі доручення, за яким одна сторона зобов'язується від імені й за рахунок іншої сторони виконати певні юридичні дії. Проте довіреність не тотожна договорові доручення. Співвідношення між ними таке: договір доручення є підставою видачі довіреності. Якщо доручення є договором про представництво, що визначає внутрішні взаємовідносини між представником і тим, кого він представляє, і сторони своїми підписами підтверджують, які саме дії і яким саме чином повинен виконати довірений, який розмір винагороди його чекає (якщо це передбачено договором), то довіреність як документ підписує лише довіритель. Довіреність, адресована насамперед третім особам, має за мету довести до їх відома те, що між представником і тим, кого він представляє, існує домовленість, згідно з якою виконання всіх правочинів, які буде укладати представник у межах довіреності, бере на себе той, хто представляє. Аналізуючи вищевказане та той факт, що предметом договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року є зобовязання Повіреного здійснити в порядку та на умовах визначеним Договором лише пошук, інформування, консультування, пропонування, супроводження послуг, повязаних тільки із сприянням Довірителю в укладанні ним особисто договорів купівлі- продажу або будь яких інших договорів, без виконання з боку Повіреного від імені Доручителя жодних юридичних дій, а також приймаючи до уваги і той факт, що позивач погодився з усіма істотними умовами договору доручення, суд приходить до переконання, що доводи позивача є неспроможніми та необгрунтованими, тому до уваги їх не приймає. \~\~\~\~\~\~\~\~\~ У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 ЦК України та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Згідно з розясненнями, які містяться в п. 5 ППВСУ № 9, вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Зі змісту розяснень вбачається, що звернутися з вимогою про встановлення нікчемності правочину позивач вправі, якщо є спір про наявність або відсутність такого факту. Звернення окремо з такою вимогою, без застосування наслідків недійсності правочину, є правом позивача, тому в разі предявлення такої вимоги вона підлягає розгляду з констатацією в резолютивній частині рішення факту нікчемності правочину або відмови в цьому. Тобто в резолютивній частині рішення суду ця обставина констатується, а не вирішується як окрема вимога.\~\~\~\~\~ \~У зв'язку з вищевикладеним та проаналізувавши встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд вважає, що позивачем не надано жодних належних та істотних доказів на підтвердження своїх вимог, а наведені доводи позивача не є підставами в контексті положень ст. 215, 216 ЦК України, для визнання договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року нікчемним. Крім того, позивачем заявлена вимога про стягнення на його користь з відповідача в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 5000 грн. Згідно з ч. 2\~ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоровя; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 611 ЦК УКраїни в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Із змісту договору доручення № 1002 від 21.03.2017 року, підписаного сторонами не вбачається, що між сторонами при укладенні вказаного договору визначалися підстави для стягнення моральної шкоди. Закон України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року також регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не вістановлено цим Законом) робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Стаття 4 Закону України "Про захист прав споживачів" регулює права та обов'язки споживача та передбачає, що позивачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції) до закону. Закон України "Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції" від 19.05.2011 року визначає поняття шкоди як завдані внаслідок дефекту в продукції каліцтво, інше ушкодження здоров'я або смерть особи, пошкодження або знищення будь якого об'єкту права власності за винятком самої продукції що має дефект. Оскільки зазначені у цьому Законі обставини під час судового засідання встановлені не були, та приймаючи до уваги, що між сторонами виникли договірні правовідносини, які регулюються умовами договору - доручення, № 1002 від 21.03.2017 року, суд приходить до висновку, що правові підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди відсутні. Як вбачається з постанови ВСУ у справі № 6-1575цс16 від 9 листопада 2016 року- підставою для стягнення моральної шкоди є делікт, а за порушення договору моральна шкода не стягується, в тому числі і при порушенні прав споживачів. \~\~\~\~Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог в повному обсязі, оскільки, вважає їх не доведеними позивачем. Приймаючи до уваги, що вимоги позивача про стягнення судових витрат є похідними від основних вимог в розумінні положень ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне відмовити і в їх задоволенні.

Outcome: dismissed