Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

18.02.2016 року [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому уточнив, до Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області, третя особа на стороні відповідача: директор Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області [PERSON], про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, судових витрат та стягнення моральної шкоди (т.1 а.с.159-162). На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що з 01.05.2009 року, згідно наказу №40 від 30.04.2009 року, він був зарахований на посаду головного інженера комунальної установи «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник». Потім працював заступником директора, виконуючим обов'язки директора, а з 01.07.2015 року згідно наказу №8-л від 30.06.2015 року він займав посаду старшого наукового співробітника. 19.01.2016 року згідно наказу №1-л від 19.01.2016 року був звільнений з займаної посади за п.4 ст.40 КЗпП України. Вважає наказ про звільнення незаконним та таким, що винесений з порушенням КЗпП України, Законів України «Про статус депутатів місцевих рад»та «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». На час звільнення він виконував обов'язки голови профкому первинної профспілкової організації КУ ВІАМЗ заповідник «Садиба Попова». Крім того, він являється депутатом Василівської міської ради. Також у позові зазначає, що звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України не мало підстав тому, що він не був відсутній на роботі без поважних причин. Згідно встановленої практики в закладі, в разі заяви працівника про відгули, він подає заяву своєму безпосередньому керівнику або юристу. Враховуючи наявність у нього підстав для відгулів, він подав заяву про надання відгулів безпосередньо юристу [PERSON] Ніяких заперечень щодо заяви з боку керівника не було. 13.01.2016 року відповідач подав подання на профком щодо згоди на звільнення, але 14.01.2016 року на адресу профкому був направлений лист про заборону проведення засідання на території музею та про заборону участі в засіданні представників районної профспілки, а також про неможливість участі в засіданні його керівника [PERSON] Профспілковим комітетом 15.01.2016 року на ім»я відповідача направлений лист з пропозицією самому визначити час і місто проведення профспілкових зборів з його участю та [PERSON] У зв'язку з відсутністю відповіді від відповідача, на ім'я директора [PERSON] був направлений лист-запрошення на засідання профкому як директора так і [PERSON], на 19.01.2016 року. Відповідач проігнорував це запрошення і в порушення ст.252 КЗпП України, а також ст.39 Закону України «Про професійні спілки .їх права та гарантії діяльності», п.3 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» видав 19.01.2016 року наказ про його звільнення. Відповідач проігнорував не тільки повноваження профкому відносно його звільнення, а також не звернувся з попередженням про намір його звільнення до Василівської міської ради, оскільки він являється депутатом міської ради. У зв'язку з незаконним звільненням, а також продовженням наклепницьких виступів відносно нього з боку відповідача, у нього різко погіршилося здоров»я, у зв»язку з чим він змушений був звернутися до лікарні, де йому було призначено лікування. Такий тиск на нього з боку відповідача, як на людину, яку поважають в місті, людину, що виконує обов'язки депутата, допомагає людям для захисту їх прав та людину, що багато зробила для розвитку закладу, завдало йому велику моральну шкоду, яку він оцінює в сумі 10000 гривень. За час вимушеного прогулу він також втратив середньомісячний заробіток, у зв»язку з чим вимушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та охороняємих законом інтересів з даним позовом, в якому просить визнати незаконним наказ по Комунальному закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради за № 1-л від 19.01.2016 про звільнення його, [PERSON], з посади старшого наукового співробітника науково-експозиційного відділу Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області за п.4 ст.40 КЗпП України. Поновити його на посаді старшого наукового співробітника науково-експозиційного відділу Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.01.2016 року та по день винесення рішення суду; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 10000 грн. та судові витрати за надання правової допомоги в розмірі - 2000,00 грн. (т.1 а.с.159-162). В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі за викладеними у ньому підставами, а також в судовому засіданні пояснив, що з 01.07.2015 року він займав посаду старшого наукового співробітника Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова». 28 та 29 грудня 2015 року він був відсутній на роботі, так як знаходився у відгулах за раніше відпрацьований ним час. Про намір піти у відгули у вказані дні заздалегідь отримав згоду від свого безпосереднього керівника [PERSON] 24.12.2015 року він подав через секретаря письмову заяву про надання йому відгулів, датовану 28.12.2015 року, на ім»я директора [PERSON], без підпису свого безпосереднього керівника [PERSON], оскільки остання у той день сама знаходилася у відгулах, при цьому отримавши згоду від свого керівника [PERSON] про можливість його знаходитися у відгулах 28 та 29 грудня 2015 року. Як правило, в комунальному закладі «Садиба Попова» заяви про надання додаткового дня відпочинку подавалися безпосередньому своєму керівникові, який ставив на заяві резолюцію, а подальшому передавалася директору, який видав наказ. Ніхто і ніколи не контролював чи була резолюція директора на заяві. По виходу на роботу 30.12.2015 року його обвинувачили у прогулах, директор вимагав написати пояснювальну записку. 19.01.2016 року на зборах колективу оголосили, що він звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України. Вважає, що адміністрація навмисно створила таку ситуацію. На час звільнення він був Головою профспілкового комітету. Крім того, директор знав про те, що він є депутатом Василівської міської ради, оскільки всі виклики на засідання сесій здійснювалися шляхом телефонограм на ім»я директора [PERSON] Просить заявлені ним позовні вимоги задовольнити у повному обсязі за підставами, викладеними у позовній заяві. Представник позивача - адвокат [PERSON] підтримала у повному обсязі заявлені [PERSON] позовні вимоги, наполягає на їх задоволенні за підставами, викладеними в уточненій позовній заяві. Представник відповідача Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, проти позову заперечує, вважає заявлені [PERSON] позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими. Просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі за викладеними у письмових запереченнях проти позову (т.1 а.с.67-69), в яких зазначає, що підставою та приводом для пред'явлення позивачем позову стало розі\-рвання з [PERSON] трудового договору на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП шляхом видання 19.01.2016 наказу № 1-л внаслідок порушення трудової дисципліни, а саме: прогулів, які було зафіксовано 28 та 29 грудня 2015 року. Позивачем не надано доказів, які спростовують акти від 28 та 29 грудня 2015 року про його відсутність на робочому місті та про поважність причин такої його відсутності. Посилання на встановлену практику щодо оформлення відгулів не може бути таким доказом, оскільки надання працівникові додатко\-вого дня відпочинку чи подвійна оплата відпрацьованого часу за правилами ст. 72 КЗпП здійснюється за погодженням сторін та оформлюється відповідними наказами. Відсутність заяви позивача про надання йому додаткового дня відпочинку обумовило відсутність наказу, а отже відсутність позивача на роботі 28-29.12.2015 року без правових під\-став є прогулом. Посилання позивача на відсутність згоди первинної профспілкової організації на його звільнення, як на підставу позову, не є коректним, оскільки, як зазначено позивачем у позові і не заперечується відповідачем, що останнім 13.01.2016 року направлялося до первинної профспі\-лкової організації подання про надання згоди на звільнення позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП з доданням всіх необхідних документів. Статтею 252 КЗпП передбачений порядок отриман\-ня такої згоди. Як вбачається з матеріалів справи, позивач є членом професійної спілки працівників культури України та Головою її виборного органу - первинної профспілкової організації в КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» ЗОР. Професійна спілка працівників культури України утворена і діє з 30.09.1990 року та безпосередньо в КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» ЗОР вона не утворювалася, а отже, за правилами ст.252 КЗпП на звільнення відповідача достатньо було отримати попередню згоду власне первинної профспілкової організації цієї профспілки. Ніякої згоди вищого виборного органу цієї профспілки отримувати не було потрібно. Відповідач направив відповідне подання, проте до цього часу це подання не розглянуто, рішення по ньому первинною профспілковою організацією не прийнято. Згідно ч.5 ст.43 КЗпП, ч.4 ст.39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення в письмовій формі у триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору. З приводу порушення відповідачем вимог ст.43 КЗпП в частині недотримання ним при звільненні строків на отримання відповіді на подання для отримання попередньої згоди на звільнення члена профспілки первинної профспілковій організації, то сам по собі факт направлення відповідачем 13.01.2016 подання сторонами не заперечується, а отже й не підлягає доказуванню. Порушення відповідачем строків має формальний характер, оскільки до цього часу це подання не розглянуто, а рішення по ньому первинною профспілковою ор\-ганізацією не прийняте. Також вважає, що посилання позивача на його статус як депутата Василівської міської ради не має значення для кваліфікації дій відповідача з розірвання трудового договору з приводу порушення позивачем трудової дисципліни (прогулу), так як позивач жодним чином не повідомляв відповідача про зміну свого статусу і ніколи не посилався на необхідність здійснювати депутатські повноваження в противагу виконанню службових обов»язків. З огляду на наведені міркування та обставини справи вважає, що підстави для задо\-волення позову, у тому числі позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, відсутні та просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник відповідача Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області [PERSON] проти позовних вимог [PERSON] заперечує, вважає позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає з підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову (т.1 а.с.67-69), які в судовому засіданні підтримала у повному обсязі. Просить в задоволенні позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі, визнання наказу про звільнення незаконним, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, судових витрат та стягнення моральної шкоди відмовити у повному обсязі. Третя особа на стороні відповідача: директор Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом своєчасно та належним чином, проте надав суду заяву, в якій просить розглянути справу у його відсутність, заявлені [PERSON] позовні вимоги не визнає, підтримує письмові заперечення проти позову, додаткових доказів чи міркувань по справі немає (т.1 а.с.97). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що з 08.09.2015 року вона працює у Комунальному закладі «Садиба Попова» на посаді завідуючої науково-експозиційним відділом. Порядок надання відгулів працівникам даного закладу був достатньо хаотичним, чіткого порядку визначено не було: вимагалося написати працівнику заяву, отримати резолюцію безпосереднього керівника та підпис директора. 23,24,25 грудня 2015 року вона знаходилася у відгулах. Письмової заяви [PERSON] про надання йому додаткових днів відпочинку вона не бачила, проте розмова з [PERSON] про надання йому днів відгулів саме 28 та 29 грудня 2015 року між ними була. Напередодні, в суботу, [PERSON] повторно у неї уточнив, чи може він піти у відгули у ці дні, на що вона повторно повідомила, що може, оскільки директор дозволив та з того часу нічого не змінилося. Відгули своїм підлеглим робітникам вона могла надати лише після дзвінка директору. Усна згода директора було правилом. Її підпис на заяві працівника про надання йому відгулів була лише формальністю. Під час усної розмови з директором [PERSON], останній надав згоду на ці додаткові дні відпочинку [PERSON] Однак, оскільки вона сама знаходилася у відгулах, підписати заяву [PERSON] у директора вона не встигла. Заяви [PERSON] вона особисто не бачила, їй відомо зі слів юрисконсульта [PERSON] про те, що заява [PERSON] про відгули в наявності була, знаходилася у папці директора на підпис, зареєстрована не була. Вважає, що це була цілеспрямована акція директора з метою загострення конфліктної ситуації з [PERSON] та заява останнього про відгули в подальшому була директором знищена. До [PERSON] було особливе відношення директора, між ними була особиста неприязнь. Лише заява [PERSON] могла зникнути, раніше такого у практиці ніколи не було. У понеділок, 28.12.2015 року директор [PERSON] поцікавився де знаходиться [PERSON], на що вона відповіла, що той перебуває у відгулах, які сам же директор йому дозволив. На що [PERSON] сказав, що нічого він не підписував, швидко забрав з реєстрації заяву [PERSON], а їй наказав написати акт про відсутність [PERSON] на роботі. Протягом усього робочого дня вона не погоджувалася складати даний акт, зазначаючи цьому директору, що відгули [PERSON] були надані з його ж дозволу. Проте, директор [PERSON] у категоричній формі вимагав скласти акт, при цьому заборонив всім працівникам дзвонити [PERSON] Разом з цим, директор [PERSON] наголошував, що звільняти [PERSON] він не збирається, акти складаються виключно у виховних цілях, з метою того, щоб [PERSON] ходив у відгули правильно, тільки за його резолюцією. Тільки після звільнення [PERSON] у закладі почалася практика по виданню наказу про відгули. Раніше вся процедура надання відгулів не витримувалася, накази не завжди виносилися своєчасно. Акти про відсутність [PERSON] на роботі 28 та 29 грудня 2015 року вона підписала під тиском директора [PERSON] Доповідні були написані пізніше, лише напочатку січня 2016 року. Всі працівники були залякані та знали, що накази директора [PERSON] не обговорюються та у разі непідкорення його наказам, вони будуть звільнені. Під загрозою звільнення підписала цей акт також і [PERSON] Після цих подій відразу ж звільнилася секретар [PERSON] Також свідок пояснила, що їй та директору [PERSON] було достовірно відомо про те, що [PERSON] являється депутатом міської ради, оскільки секретар неодноразово отримувала телефонограми про необхідність [PERSON] бути присутнім на засіданнях сесії міської ради, про що також знав і директор [PERSON], який їй казав про те, що в дні засідань [PERSON] не треба нараховувати заробітну плату, так як оплату за ці дні здійснює міська рада. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працює в Комунальному закладі «Садиба Попова» сторожем. 29.12.2015 року директор [PERSON] повідомив, що [PERSON] відсутній на робочому місце вже другий день. Від працівників вона чула, що [PERSON] у відгулах. На її питання директору, чи дзвонили [PERSON], отримала відповідь про те, що не дзвонили та дзвонити не збираються. Директор наполягав на підписанні акту, під загрозою її звільнення. Казав при цьому: «Якщо бажаєш працювати, - підписуй». У першій половині дня вона підписала другий акт про відсутність [PERSON] на робочому місці. Вже після підписання всіх актів чула від [PERSON], що була заява [PERSON] про відгули, але її не підписав директор. В практиці по наданню відгулів на підприємстві, робітник повинен написати відповідну заяву, а директор повинен підписати цю заяву. Були випадки, коли надання відгулів працівнику затримувалося. Також повідомила в судовому засіданні, що на останніх зборах трудового колективу повісткою дня було звільнення [PERSON] та на цих же зборах директор оголосив, що їх профспілковий комітет, де вона була його членом, ліквідований. Проте, на час звільнення [PERSON] вони ще були членами профспілки, де Головою був [PERSON], про що достовірно знав директор, вся документація профспілки була у [PERSON] Наприкінці грудня 2015 року вони приймали до профспілки ще двох членів профспілки: [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що на виборах, які відбулися 25.10.2015 року, [PERSON] був обраний депутатом Василівської міської ради Запорізької області по своєму територіальному округу.17.11.2015 року на засіданні першої сесії був затверджений список, відповідно до якого [PERSON] був затверджений депутатом Василіівської міської ради та, відповідно, повноваження [PERSON], як депутата розпочалися з 17.11.2015 року. Згідно Закону України «Про статус депутатів міських, селищних рад», депутат зобов»язаний приймати участь як у постійних комісіях, так і у пленарних засіданнях робочої сесії міської ради. Згідно Регламента Василівської міської ради зазначено, що повідомлення здійснюються усно чи за телефоном. Повідомлення про участь на засіданнях сесії депутата [PERSON], за його проханням, здійснювалося шляхом направлення телефонограми за місцем його роботи на телефон комунального закладу «Садиба Попова». Зауважень з боку адміністрації комунального закладу з цього приводу не було. Явка депутата [PERSON] на засідання міської ради стовідсоткова, жодних пропусків на засідання ради він не мав. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є настоятелем Святопокровського храму Української православної церкви. Напередодні виборів депутатів міських рад, десь за тиждень до 25.10.2015 року, у нього була усна, дружня розмова із [PERSON] стосовно балотування [PERSON], у депутати міської рад від блоку Петра Порошенка та говорив, що [PERSON] балотується з опозиційного блоку, та директор КЗ «Садиба Попова» знав про це та заперечував з політичних поглядів. Свідок [PERSON] пояснив в судовому засіданні про те, що до 04.08.2015 року він працював в котельній комунального закладу «Садиба Попова», де відгули за раніше відпрацьований час надавалися у наступному порядку: спочатку по телефону керівника просив надати відгул, узгоджував з ним день відгулу, а вже коли повертався з відгула, лише потім писав заяву про відгул. Він власно у журналі відмічав свої години перероботок, працював чесно та сумлінно. Всі заяви на відгули він писав на ім»я директора [PERSON]. передавав заяви секретарю [PERSON] Був випадок, коли директор не відпустив його у відгул, а саме: 29 та 30.12.2014 року [PERSON] змушував його рити мерзлу землю, він відмовився, тому його відразу перевели у різноробочі. Також зазначив, що на його утриманні знаходиться хворобливий син та в серпні 2015 року у нього склалася така життєва ситуація, коли йому терміново необхідно було помістити сина до лікарні. У той день він на роботу не вийшов, так як захворіла дитина, а по журналу мав 23 години перероботок. На наступний день, коли він з»явився на роботу, заступник директора Телюпа за вимогою [PERSON]. до роботи його не допустив. Таким чином йому влаштували ультиматум: чи писати заяву за власним бажанням чи його звільнять по статі за прогули. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що він працював у КЗ «Садиба Попова» завідуючим господарством з 2009 року по 29.02.2016 року, у підпорядкуванні [PERSON] не перебував. Стосовно використання працівниками відгулів пояснив наступне: працівник писав заяву про відгул за раніше відпрацьований час,залишав цю заяву у відділі кадрів директору, попередньо узгодив з начальником відділу. Резолюцію на заяві працівники ніколи не перевіряли, оскільки ці питання з директором узгоджувалися. Були непоодинокі випадки, коли ставили резолюцію задніми числами, в основному це ті випадки, коли наближалися вихідні чи директора не було на місці. 19.01.2016 року його запросили на засідання профспілкового комітету, яке проходило в музеї. На останньому засіданні профкому він займався оформленням протоколу. На засіданні обирали Голову профспілкового комітету, відразу оформлювалися документи. У листопаді 2015 року звільнилася [PERSON] та головою профспілки було обрано [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що у КЗ «Садиба Попова» працював до вересня 2015 року, звільнився за згодою сторін та йому відомо, що у даному комунальному закладі існував такий порядок надання відгулів: працівник писав заяву на відгул та віддавав її керівнику. Офіційно ніякої резолюції керівника не чекали, накази були усними. Їх з наказами ніхто не ознайомлював. Випадків, коли відгули не надавалися, таких не було. Був з ним випадок, коли особисто дзвонив директор [PERSON], та просив вийти на роботу, взамін обіцяв надати додатковий день відпочинку. Які саме документи підписував, точно не пригадує, проте зазначає, що накази про відгули ніколи не підписував. Намагалися брати відгули у найближчі дні після відпрацювання. Також пояснив, що він був членом профспілки. У 2014 році його та Лапутіна директор не пустив на збори профспілки, пояснюючи терміновістю роботи на підприємстві. На зборах профспілки він був два рази, протокол засідання вів [PERSON].В подальшому, у 2014 році він вийшов зі складу профспілкового комітету з особистих міркувань. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала з 06.06.2011 року по 14.12.2015 року у КЗ «Садиба Попова» смотрителем, науковим співробітником. З директором [PERSON] у неї почалися конфлікти та погіршали стосунки після того, як вона заступилася за працівника Лапутіна, якого хотіли звільнити за начебто перебування його у нетверезому стані. Після цього директор почав їй грубити, ображати, тому вона вимушена була написати заяву на звільнення. Звільнилася 14.12.2015 року, перед цим здала повноваження як Голова профспілкового комітету, на засіданні якого обрали нового Голову і комітет. 11.12.2015 року вона набирала протокол засідання профспілки, його підписувала. Один з двох протоколів, оглянутих в судовому засіданні, є чернеткою. Обидва протоколи підписувала вона. На засіданні 11.12.2015 року обрали Головою профспілкового комітету [PERSON], якому передала всю документацію та про що вона повідомила безпосередньо директора [PERSON] З приводу надання у комунальному закладі відгулів повідомила наступне: існував графік чергувань, відповідно до якого вони працювали у вихідні дні. Крім того у колективному договорі зазначено, що якщо працівник виходить працювати у вихідний день, то йому надається відгул у той день, коли він забажає. Заяви про наданні відгулу писалися, лягали начальнику на стіл та працівник уходив у відгул. Директор до відома не ставився, так як ці питання безпосередньо вирішувалися керівником підрозділу. До відома доводився весь колектив, оскільки в закладі існує взаємозамінність, люди працюють як єдиний механізм. Перед виходом у відгул працівника з наказом ніколи не ознайомлювали.. Про надання відгулу у певний день узгоджували в телефонному режимі. Якщо у закладі планувався певний урочистий захід, то відгул у той день працівнику міг і не надаватися. Директор надавав відгули по всім заявам працівників, проте не завжди це співпадало з той датою, коли бажав працівник, хоча в колективному договорі вказано, що узгоджуватися дні відгулів повинні саме з працівником, а не на розсуд директора. Були випадки, коли вона вимушена була за вказівкою директора виходити з відгулу, який був заздалегідь узгоджений з директором. [PERSON] ввів таку практику - працювати за наказом. Проте, з наказом про відгули, заздалегідь до його настання, працівники ніколи не ознайомлювалися. Вислухавши в судовому засіданні пояснення позивача [PERSON], представника позивача [PERSON], представників відповідача [PERSON], [PERSON], показання свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], ретельно дослідивши матеріали цивільної справи № 2/311/370/2016, матеріали справи про адміністративне правопорушення № 3/311/219/2016, повно та всебічно дослідивши надані сторонами документи, ретельно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Ч.2 ст.16 ЦК України визначено загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України). У відповідності до положень ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, окрім іншого, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 1 ст.21 КЗпП України визначено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов»язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Відповідно до ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. За приписами ч.3 ст.24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. \-В наказі про накладення дисциплінарного стягнення (чи це наказ про звільнення, чи про оголошення працівникові догани) обов'язково має бути зазначено, в чому полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Наказ про накладення дисциплінарного стягнення повинен обов'язково містити нормативне посилання, тобто роботодавець повинен зазначити назву, статтю, її частину, абзац, пункт, підпункт нормативно правового акта чи акта локального нормотворення, на підставі якого працівник притягується до дисциплінарної відповідальності. Відповідно до п 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 N 58, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону. В судовому засіданні встановлено, що з 01.05.2009 року на підставі наказу №40 від 30.04.2009 року [PERSON], позивач по справі, був прийнятий на посаду головного інженера Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області (в подальшому - КЗ ВІАМЗ). Потім, на протязі часу з 01.07.2009 року працював заступником директора з господарської діяльності та менеджменту, з 02.11.2009 року виконуючим обов'язки директора, з 25.10.2011 року займав посаду заступника директора КЗ ВІАМЗ, з 15.08.2013 року переведений на посаду наукового співробітника, з 11.04.2014 року переведений на посаду заступника директора, з 01.07.2015 року згідно наказу за №8-л від 30.06.2015 року займав посаду старшого наукового співробітника, що підтверджується записами у трудовій книжці на ім»я [PERSON] та матеріалами особової справи [PERSON], копія якої міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.3-5; 199-200, 220-225, 228). Наказом комунального закладу «ВІАМЗ «Садиба Попова» за № 1-Л від 19.01.2016 року [PERSON] звільнений з посади старшого наукового співробітника науково-експозиційного відділу за прогул без поважних причин, згідно п.4 ст.40 КЗпП України, копія якого міститься в матеріалах справи (т.1 а.с.11; 229). Як вбачається з наказу № 1-Л від 19.01.2016 року про припинення трудового договору (контракту), підставами для притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України (прогул без поважних причин) слугували: доповідна записка [PERSON] від 28.12.2015 року; доповідна записка [PERSON] від 29.12.2015 року; акт про відсутність на робочому місці від 28.12.2015 року; акт про відсутність на робочому місці від 29.12.2015 року; пояснення [PERSON] від 30.12.2015 року; табель обліку робочого часу за грудень 2015 року (т.1 а.с.11, 24-27; 229). Згідно доповідної записки від 28.12.2015 року завідуючої науково-експозиційним відділом [PERSON] доведено до відома директора КЗ «ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] про відсутність на робочому місці старшого наукового співробітника [PERSON] протягом робочого дня 28.12.2015 року, в період часу з 08-00 години до 17-00 години, про що складено відповідний акт (т.1 а.с.26). Згідно Акту про відсутність працівника на роботі, складеного 28.12.2015 року за підписами головного інженера [PERSON], доглядача [PERSON], завідуючої науково-експозиційним відділом [PERSON], позивач [PERSON], старший науковий співробітник КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» був відсутній на робочому місці 28.12.2015 року з 08-00 години до 17-00 години (т.1 а.с.24). Доповідною запискою від 29.12.2015 року, оформленою завідуючою науково-експозиційним відділом [PERSON] доведено до відома директора КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] про відсутність на робочому місці старшого наукового співробітника [PERSON] протягом робочого дня - 29.12.2015 року, в період часу з 08-00 години до 17-00 години, про що складено відповідний акт (т.1 а.с.27). Відповідно до Акту про відсутність працівника на роботі, складеного 29.12.2015 року за підписами головного інженера [PERSON], завідуючої науково-експозиційним відділом [PERSON], сторожа [PERSON], - позивач [PERSON], старший науковий співробітник КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» був відсутній на робочому місці 29.12.2015 року з 08-00 години до 17-00 години (т.1 а.с.25). З приводу відсутності [PERSON] на робочому місці 28 та 29 грудня 2015 року, від останнього були відібрані письмові пояснення від 30.12.2015 року, в яких [PERSON] зазначав, що 28 та 29 грудня 2015 року він був відсутній на робочому місці у зв"язку з перебуванням у відгулах за раніше відпрацьований час - 20 та 26 грудня 2015 року, які були заздалегідь узгоджені з його безпосереднім керівником [PERSON] та розцінює складені акти щодо його відсутності на роботі 28 та 29 грудня 2015 року як спланована директором [PERSON] акція з метою винесення йому стягнення (т.1.а.с.28; а.с.234). Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Копію наказу КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова»№ 1-Л від 19.01.2016 року про звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України, [PERSON] було отримано - 19.01.2016 року, що вбачається з його підпису на даному наказі (т.1 а.с.11), а також підтверджується підписом [PERSON] в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (т.1.а.с.235-236), що позивачем не оспорюється. Разом з тим, при звільнені [PERSON], розрахункові суми йому були виплачені з порушенням чинного законодавства, зокрема ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника, виплата всіх сум, що йому належать від підприємства, провадиться в день звільнення. Так, відповідно до платіжного доручення №HSZP8DBSU, [PERSON], який звільнений 19.01.2016, отримав розрахункові суми лише 28.01.2016 року, що підтверджено позивачем та відповідачем не оспорено, при цьому пояснюючи представниками відповідача, що такі обставини виникли з вини Василівського відділу держказначейства, посилаючись на лист Департаменту культури, туризму, національностей та релігії Запорізької облдержадміністрації від 25.04.2016 року, в якому зазначається, що фінансування заробітної плати працівників КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» проводиться головним розпорядником бюджетних коштів, а саме Департаментом культури, туризму, національностей та релігії облдержадміністрації за умови наявності зареєстрованих фінансових зобов"язань у Державній казначейській службі (т.1 а.с.248). Проте, як вбачається з реєстру бюджетних фінансових зобов"язань розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів № 6 від 22.01.2016 року, звернення (заявка) до Управління державної казначейської служби України у Василівському районі Запорізької області для здійснення виплат розрахункових сум [PERSON], який був звільнений 19.01.2016 року, подано КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» ні 19, ні 20, ні 21 січня 2016 року (вівторок, середа, четвер), а лише 22.01.2016 року (т.1 а.с.249,250), у відсутність будь-яких об'єктивних перешкод для своєчасного звернення. Згідно з ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору, окрім іншого, є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41). Пунктом 4 ст.40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. В судовому засіданні позивач [PERSON] не заперечував його відсутність на роботі 28 та 29 грудня 2015 року, однак пояснює причину цієї відсутності наданням йому додаткових днів відпочинку за раніше відпрацьований час - 20 та 26 грудня 2015 року, про що було попередньо узгоджено з його безпосереднім керівником - завідуючою науково-експозиційним відділом КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON], що також було підтверджено показаннями в судовому засіданні самої [PERSON] під час її допиту в якості свідка. Відповідно до п. 18 постанови Пленуму № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно зясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) i перевіряти їх відповідність законові. Згідно роз'яснень, викладених у п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» із подальшими змінами у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати у чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу. Відповідно п.24 постанови № 9 від 6 листопада 1992 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до положень ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Згідно приписів ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв'язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" містить роз»яснення про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпТ. Згідно положень ст.72 КЗпП України, робота у вихідний день може компенсуватися, за згодою сторін, наданням іншого дня відпочинку або у грошовій формі у подвійному розмірі. Оплата за роботу у вихідний день обчислюється за правилами ст.107 цього Кодексу. Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Посилання відповідача про відсутність позивача [PERSON] на роботі 28 та 29 грудня 2015 року без поважних причин та відсутність домовленості між [PERSON] та його безпосереднім керівником відділу [PERSON] є безпідставними та спростовуються показаннями чисельних свідків, допитаних в судовому засіданні під час розгляду даної справи, зокрема: показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Тобто, з боку позивача [PERSON], порушень трудової дисципліни не було, відсутність на роботі в зазначені дні була узгоджена [PERSON] з його безпосереднім керівником [PERSON]. Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, суд виходить з конкретних обставин і враховує докази із числа, передбачених ст. 57 ЦПК України. Більш того, позивачем підтверджено в судовому засіданні обставини, про які повідомили свідки, а саме те, що позивач усно та у письмовій заяві чітко пояснив про причини своєї відсутності у визначені наказом день та час. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є керівником (Головою) профспілкової організації працівників КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова», що підтверджується завіреною копією протоколу № 3 чергових зборів пофспілки підприємства від 11.12.2015 року про обрання Головою профспілкового комітету даного комунального закладу (т.1 а.с.167), довідкою КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» № 217 від 10.06.2016 року, з якої вбачається, що у грудні 2015 року з заробітної плати 6 працівників були утримані профспілкові внески, у січні 2016 року проведено утримання із заробітної плати [PERSON] в сумі 32,83 грн., яка перерахована профспілці працівників культури (т.1 а.с.105), а також показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підтвердили членство позивача [PERSON] у профспілковому комітеті комунального закладу "Садиба Попова", будучи Головою профспілки. З відповіді на запит суду, Василівська районна організація профспілки працівників культури України в Запорізькій області листом № 9 від 27.07.20126 року повідомила, що первинна організація профспілки КЗ «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний номер 24911290) з часу свого заснування і до 31 січня 2016 року була членською організацією Василівської районної організації професійної спілки працівників культури України згідно статті 24 Статуту Профспілки працівників культури України («Професійна спілка будується за територіальним принципом»), (згідно відомостей по утриманню та перерахуванню профспілкових внесків з січня 2015 року по 31 січня 2016 року). Головою первинної профспілкової організації працівників музею в період з 05 вересня 2014 року до 11 грудня 2015 року - [PERSON], з 11 грудня 2015 року по 31 січня 2016 року - [PERSON] (виписки з протоколу про вихід на звільнення з займаної посади голови первинної профспілкової організації працівників музею не надавалося). На засіданні чергових зборів профспілкової організації працівників музею-заповідника "Садиба Попова" 11 грудня 2015 року була присутня Голова Василівської районної організації профспілки працівників культури України. Виписки з протоколу про вихід первинної профспілкової організації профспілки КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» не надавалося (т.1 а.с.165-166; 123). Згідно п.п.3,4,12,15,18,23,32,34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів", за загальним правилом, індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах. У будь-якому разі, безпосередньо в районних (міських) судах розглядаються заяви звільнених працівників про поновлення на роботі незалежно від підстави припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи тощо, крім цього і спори з питань переведення на іншу роботу і накладення дисциплінарних стягнень. Розірвання трудового договору з ініціативи власника бо уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених ст.43, ст.43-1 КЗпП України. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві. І членом якої є працівник. При розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена та діє на підприємстві і членом якої є працівник. Суд не вправі визнавати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов»язував звільнення. Якщо обставини, що стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична оцінка. Суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. За передбаченими п. ст.40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов»язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи. При цьому враховуються положення Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Роз'яснити судам, що стосовно правил ст.24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Як встановлено під час розгляд справи, станом на 19.01.2016 року первинна профспілкова організація працівників КЗ «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради існувала, проводила засідання, а її члени сплачували профспілкові внески. Твердження представників відповідача про відсутність в даному комунальному закладі, керівником якої є [PERSON], первинної профспілкової організації, спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, є необґрунтованими та надуманими. Крім того, вони спростовуються також й поданням від 13.01.2016 року директора КЗ «Садиба Попова» [PERSON] на адресу цієї організації з проханням надати дозвіл на звільнення [PERSON] Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі, відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Таким чином, керівник КЗ «Садиба Попова» має право на звільнення працівника за даною підставою, але, при цьому, він повинен дотримуватися наступних вимог. Відповідно до ст.43 Кодексу Законів про працю України розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) з підстав, передбачених пунктами 2-5 статті 40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Відповідно до ст. 43-1 КзПП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках, зокрема, звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації. Згідно ст.246 Кодексу Законів про працю України первинні профспілкові організації на підприємствах, в установах, організаціях та їх структурних підрозділах представляють інтереси своїх членів і захищають їх трудові, соціально-економічні права та інтереси. Первинні профспілкові організації здійснюють свої повноваження через утворені відповідно до статуту (положення) виборні органи, а в організаціях, де виборні органи не утворюються, - через профспілкового представника, уповноваженого згідно із статутом на представництво інтересів членів професійної спілки, який діє в межах прав, наданих Законом України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та статутом професійної спілки. У разі якщо на підприємстві, в установі, організації діє кілька первинних профспілкових організацій, представництво колективних інтересів працівників підприємства, установи, організації щодо укладення колективного договору здійснюється об'єднаним представницьким органом у порядку, визначеному частиною другою статті 12 цього Кодексу. Згідно положень п.10 ст.247 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі, організації надає згоду або відмовляє в наданні згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві, в установі та організації, у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст.252 КЗпП України, працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень. Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок). Звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв'язку із станом здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби). Така гарантія не надається працівникам у разі дострокового припинення повноважень у цих органах у зв'язку з неналежним виконанням своїх обов'язків або за власним бажанням, за винятком випадків, якщо це пов'язано із станом здоров'я. Працівникам, звільненим у зв'язку з обранням їх до складу виборних профспілкових органів, після закінчення строку їх повноважень надається попередня робота (посада) або за згодою працівника інша рівноцінна робота (посада). Членам виборних профспілкових органів, не звільненим від своїх виробничих чи службових обов'язків, надається на умовах, передбачених колективним договором, вільний від роботи час із збереженням середньої заробітної плати для участі в консультаціях і переговорах, виконання інших громадських обов'язків в інтересах трудового колективу, а також на час участі в роботі виборних профспілкових органів, але не менш як 2 години на тиждень. За працівниками, обраними до складу виборних органів профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації зберігаються соціальні пільги та заохочення, встановлені для інших працівників за місцем роботи відповідно до законодавства. На підприємстві за рахунок його коштів цим працівникам можуть бути надані додаткові пільги, якщо це передбачено колективним договором. Положення цієї статті в частині особливостей притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення не поширюються на прокурорів, поліцейських і працівників Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України та органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового законодавства. Зазначені положення містяться також в Колективному договорі КЗ «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради, а також в Статуті професійної спілки працівників України. Отже, проаналізувавши вищевикладене, при звільненні позивача [PERSON], як голови первинної профспілкової організації працівників КЗ «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради, керівник комунального закладу, [PERSON], повинен був звернутися з відповідним поданням про надання згоди на таке звільнення до профспілкової організації. Однак, керівник КЗ «Василівський історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради [PERSON] при звільненні [PERSON], який займав посаду голови професійної організації цього комунального закладу, в порушення вказаних правових норм, з таким поданням ні до Василівської районної організації профспілки працівників культури України, ні до Запорізької обласної організації профспілки працівників культури України, не звертався., хоча повинен був це зробити. Разом з тим, 13.01.2016 року керівник [PERSON] звернувся до профспілкової організації КЗ «Василівський історико-архетектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради з поданням про надання згоди на звільнення [PERSON], але не дочекавшись відповіді, 19.01.2016 року виніс вищевказаний Наказ про звільнення [PERSON] При звільненні позивача [PERSON] згода виборного органу первинної профспілкової організації була необхідною, оскільки з грудня 2015 року [PERSON] був Головою профспілкового комітету КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова», з його заробітної плати здійснювалися відрахування профспілкових внесків та вказані обставини підтверджуються документами, наданими Головою Василівської районної організації профспілки працівників культури України в Запорізькій області (т.1 а.с.21-22; 165-174; 241--247). Крім того, як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] є депутатом Василівської міської ради Запорізької області, що підтверджується посвідченням № 18, виданим міським головою [PERSON], копія якого є в матеріалах справи (т.1 а.с.6). При цьому, керівник КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] при звільненні [PERSON] порушив також вимоги п.3 ст.33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад», відповідно до якої, депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади, за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження відповідний власник або уповноважений ним орган письмово повідомляє не менш ніж за 15 днів відповідну місцеву раду. Однак, Василівська міська рада Запорізької області про звільнення [PERSON] не була повідомлена, що підтверджується також відповіддю Василівської міської ради Запорізької області від 05.02.2016 року, яка є в матеріалах справи (т.1 а.с.164). Посилання відповідача стосовно необізнаності його про статус [PERSON] як депутата Василівської міської ради Запорізької області є досить сумнівними та не заслуговують на увагу, оскільки з наданого самим же відповідачем журналу телефонограм, Василівською міською радою неодноразово сповіщався керівник КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] про необхідність забезпечення явки депутата [PERSON] для участі в засіданнях постійної комісії сесії міської ради, на 17.11.2015 року, 26 та 27.11.2015 року, 22 та 24.12.2015 року, 14.01.2016 року (т.1 а.с.251-255), що також було підтверджено в судовому засіданні показаннями свідка [PERSON] Таким чином, під час судового розгляду встановлені грубі порушення чинного законодавства (положень ст.ст.43, 252 КЗпП України), допущені керівником КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] при звільненні [PERSON] Вищевказані порушення трудового законодавства під час звільнення [PERSON], позивача по справі, також були встановлені під час розгляду судом справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.41 КЗпП України відносно [PERSON] та постановою Василівського районного суду Запорізької області від 20.05.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КЗпП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу (т.2 а.с.14-17). Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16.06.2016 року постанова Василівського районного суду Запорізької області від 20.05.2016 року скасована, на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП провадження у справі відносно [PERSON] закрито у зв'язку із закінченням строків, передбачених ч.2 ст.38 КУпАП. При цьому, у вказаній постанові судом апеляційної інстанції наголошено на тому, що посилання керівника КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] про відсутність первинної профспілкової організації в комунальному закладі є необгрунтованими, оскільки суперечать наявним у справі доказам щодо наявності такої організації. Крім того, підтверджуються довідкою за вих. № 203 від 02.06.2016 року щодо проведення утримань коштів заробітної плати працівників установи та самого [PERSON] та перерахування їх до профспілки. Доводи відповідача про те, що для звільнення [PERSON] достатньо було отримати лише згоду первинної профспілкової організації КЗ «ВІАМЗ «Садиба Попова» ЗОР, а не Василівської районної організації чи Запорізької обласної організації профспілки, які не відносяться до вищих виборних органів профспілки установи є безпідставними, оскільки суперечать вимогам ч.3 ст.252 КЗпІ І, виходячи з яких при звільненні [PERSON], який є керівником профспілкового комітету КЗ «ВІАМЗ «Садиба Попова», необхідно було отримати згоду як профспілкового комітету цієї установи, так і згоду вищого виборної органу, до яких за своєю підпорядкованістю відносяться Василівська районна організація профспілки працівників культури в Запорізькій області та Запорізька обласна організація професійної спілки працівників культури України, що підтверджено і відповідями керівників цих організацій. Також не може свідчити про дотримання керівником КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] процедури звільнення [PERSON] і факт направлення ним 13.01.2016 року належно оформленого подання до первинної профспілкоюї організації КЗ «ВІАМЗ «Садиба Попова», але неприйняття рішення через відсутність членів цієї організації, оскільки ці доводи суперечать положенням, викладеним ч. 4 ст. 43 КЗпП, які передбачають порядок отримання згоди на звільнення у разі неможливості утворенн виборного органу первинної профспілкової організації. Безпідставними є доводи керівника КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] про те, що на момент складання протоколу про адміністративн правопорушення та винесення судом постанови, виборний орган первинної профспілкове організації дав згоду на розірвання трудового договору, враховуючи, що п'ятнадцятиденний граничний строк отримання відповіді на подання припадав на 01.02.2016 року, оскільки ч. 5 ст. 43 КЗпП, передбачено наданні «мовчазної» згоди виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на розірвання трудового договору, у разі пропуску триденного строку з часу прийняття рішення щодо повідомлення ініціатора подання, чого в даному випадку не було (рішення прийнято не було), а не в межах п'ятнадцятиденного строку, передбаченого для розгляду відповідного подання. Крім того, на час прийняти рішення про звільнення. [PERSON] така згода отримана не була. Необгрунтованими є доводи керівника КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» [PERSON] і стосовно необізнаності про наявність у [PERSON] статусу депутату, що обумовлювало дотримання спеціальної процедури звільнення останнього. За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважав постанову судді про наявність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП законною та обгрунтованою, а тому не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги [PERSON] в цій частині. Дана постанова Апеляційного суду Запорізької області від 16.06.2016 року є остаточною та набрала законної сили, копія якої міститься в матеріалах справи (т.2 а.с.18-20). Відповідно до вимог ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова у справі про адміністративні правопорушення, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За таких обставин суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з роботи, а відтак позовні вимоги про поновлення [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника науково-експозиційного відділу Комунального закладу «Василівський Історико-архітектурний музей-заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради» Запорізької області підлягають задоволенню. Згідно з ч.ч.1,2 ст.35 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи,але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника,орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток визначається відповідно до порядку розрахунку заробітної плати, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (з наступними змінами). Відповідно до зазначеної постанови, а також п.32 зазначеної вище у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із виплат за останні два календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата за період з дня наступного за звільнення до винесення рішенням судом. Згідно довідки за № 84 від 04.03.2016 року, виданої відповідачем КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» середньомісячна заробітна плата позивача [PERSON] складає 2789,70 грн. (т.1 а.с.54). При розрахунку середнього заробітку за вимушений прогул, суд бере до уваги вимоги ст.11 ЦПК України та розглядає справу в межах заявлених вимог, згідно наданої відповідачем КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» довідки за № 84 від 04.03.2016 року (т.1 а.с.54), середньомісячна заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи, які передують звільненню (листопад та грудень 2015 року) становила 2789,70 грн. Середньоденна заробітна плата [PERSON] становить: 68,04 грн./день з наступного розрахунку: 2789,70 грн. / 41 днів (кількість робочих днів у листопаді та грудні 2015 року) = 68,04 грн./день. Таким чином, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу за період з 19.01.2016 року по 29.09.2016 року, тобто з дня звільнення останнього до ухвалення рішення судом, а саме: 8 місяців 10 днів становить: 68,04 грн. х 10 днів = 680,40 грн. За таких обставин підлягає стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 19.01.2016 року по 29.09.2016 року в загальному розмірі - 22998,00 грн., виходячи з наступного розрахунку: ((2789,70 грн. х 8 мес) + (68,04 грн. х 10 днів)) = 22998,00 грн. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється положеннями ст.237 -1 КЗпП України. Стаття 237 - 1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст.237- 1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до положень ст.ст. 16, 23 Цивільного кодексу України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" надано визначення моральної шкоди, під якою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п. 13 Постанови Верховного суду України № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст.ст.3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст.237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Враховуючи вищевказані обставини, той факт, що звільнення позивача є незаконним. проведено з порушенням вимог Закону та позивач підлягає поновленню на роботі на попередній посаді, суд вважає, що порушення законних прав працівника заподіяло [PERSON] моральних страждань, пов'язаних з вимушеними матеріальними труднощами, душевними переживаннями, додатковими зусиллями для забезпечення свого побуту і достатнього матеріального становища родини. При цьому суд враховує, що доводи позивача свідчать про те, що порушення його законних прав, яке полягало в незаконному звільненні з роботи, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, також необхідності звернення за правовою допомогою, та в подальшому з позовом до суду для відновлення порушених прав та охоронямих законом інтересів. При цьому суд виходить з того, що кожна особа має конституційне право на працю, яка фактично забезпечує її засобами для існування, тому зважаючи на те, що позивач був незаконно звільнений з роботи, що не могло негативно не вплинути на його психологічний та майновий стан, враховуючи характер порушення, його тривалий строк (понад вісім місяців після звільнення) та зусиль і затрат яких він доклав на їх відновлення, то приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково, а розмір компенсації завданої моральної шкоди незаконним звільненням визначається в сумі 1 000 грн. На думку суду, визначена сума компенсації моральної шкоди в розмірі 1000 грн., є розумною, виваженою та справедливою, а розмір моральної шкоди, визначений позивачем в сумі 10 000 оцінений позивачем суб'єктивно і є завищеними, у зв'язку з чим вважає, з урахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди частково, в сумі 1000 грн. Оскільки під час розгляду справи судом встановлено факт відсутності позивача на робочому місці 28 та 29 грудня 2015 року з поважних причин (наданням додаткових днів відпочинку), відповідачем КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова» не дотриманий порядок звільнення, передбачений статтями 43, 252 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, також відповідачем не вирішувалось питання щодо ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяна цим шкода, а також у повному обсязі не з'ясовувалися обставини, за яких позивач був відсутній на робочому місці, його попередня робота, відсутність дисциплінарних стягнень протягом тривалого періоду роботи в КЗ ВІАМЗ «Садиба Попова», то суд дійшов висновку про те, що вказаний наказ № 1-л від 19.01.2016 року про звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин підлягає скасуванню. Підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. Закон не вимагає, щоб таке порушення обов'язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення. Водночас наслідки порушення враховуються при визначенні тяжкості дисциплінарного проступку та виборі дисциплінарного стягнення. Якщо при виборі заходів дисциплінарного стягнення враховуються наслідки порушення, власник повинен бути готовим до того, щоб довести при розгляді трудового спору наявність шкідливих наслідків та їх причинний зв'язок з допущеним працівником порушенням. В зв'язку з чим, застосування до позивача такого дисциплінарного стягнення, як звільнення є крайнім заходом, при цьому представником відповідача не надано належних та допустимих доказів про настання тяжких наслідків для Комунального закладу "ВІАМЗ "Садиба Попова" через невиконання позивачем [PERSON] функціональних обов»язків, покладених трудовим договором. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання незаконним і скасування наказу №1-л від 19.01.2016 року «Про припинення трудового договору (контракту)» та поновлення позивача [PERSON] на посаді старшого наукового співробітника науково-експозиційного відділу Комунального закладу "ВІАМЗ «Садиба Попова" є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. За наведених вище обставин, звільнення позивача [PERSON] з підстав, передбачених п.4 ст.40 КЗпП України, було проведено всупереч вимогам чинного трудового законодавства, наказ про його звільнення є незаконним, а позивач підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді. Крім позовних вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, позивач [PERSON] заявив вимоги про відшкодування судових витрат, а саме витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем [PERSON], та адвокатом [PERSON], яка на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 84 здійснює таку діяльність, 18.02.2016 року було укладено угоду про надання правої допомоги та представництва (т.1 а.с.58,59). Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Позивач [PERSON] є вільним у виборі захисника своїх прав. Для забезпечення права на захист від обвинувачення та надання правової допомоги при вирішенні справ у судах та інших державних органах в Україні діє адвокатура. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Пунктом 2 ч.3 ст.79 ЦПК України встановлено, що витрати на правову допомогу належать до судових витрат. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. До судових витрат, згідно положень ст.79 ЦПК України відносяться «Судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи, а саме: витрати на правову допомогу; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведення судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи. Таким чином, суд вважає необхідним заявлені позивачем [PERSON] в цій частині позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, оскільки вони підтверджені належними документами: угодою про надання правої допомоги та представництва від 18.02.2016 року, свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю № 84 від 27.01.1994 року (т.1 а.с.58,59), квитанцією про здійснення оплат 17.02.2016 року адвокату [PERSON] гонорару в сумі 650,00 грн., квитанцією про оплату 18.02.2016 року адвокату [PERSON] гонорару в сумі 650,00 грн. (т.1 а.с.57), квитанцією про здійснення оплати 25.07.2016 року адвокату [PERSON] гонорару в сумі 700,00 грн. (т.1 а.с.163), оригінали яких містяться в матеріалах даної цивільної справи (т.1 а.с.57,57а,163), а також журналами судових засідань за участю представника адвоката [PERSON], а саме: від 25.03.2016 року (тривалістю 02 год.16 хвилин), від 26.05.2016 року (тривалістю 01 год.06 хвилин), від 13.06.2016 року (тривалістю 01 год. 32 хвилини), від 19.07.2016 року (тривалістю 04 год. 00 хвилин), від 05.08.2016 року (тривалістю 01 год. 00 хвилин), від 29.09.2016 року (тривалістю 04 год.22 хвилини), а всього 14 годин 00 хв., із розрахунку: (1378,00 грн. * 40 %) * 02 год.16 хвилин судових засідань = 1378,00 грн., та із розрахунку (1450,00 грн. * 40 %) * 10 год. 00 хвилин судових засідань = 14500,00 грн., а всього - 15878,00 грн. (14500,00 грн. + 1378,00 грн.). Разом з тим, враховуючи ті обставини, що позивачем [PERSON] фактично було сплачено та адвокатом [PERSON] безпосередньо отримано грошові кошти за надані правові послуги у меншому розмірі (в сумі 2000,00 грн.), ніж фактично надані юридичні послуги (в сумі 15878,80 грн.), тому підлягає стягненню з відповідача КЗ "ВІАМЗ «Садиба Попова" на користь позивача [PERSON] фактично понесені позивачем [PERSON] витрати на правову допомогу, а саме в розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial