Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

03.07.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування збитків та моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовано тим, що постановою Київського районного суду м. Донецька від 14.03.2013 року громадянин Німеччини [PERSON] був визнаний винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди в результаті якого зазнав механічних ушкоджень належний позивачу автомобіль. У зв'язку з наведеним 01.04.2013 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування додавши до неї звіт про оцінку завданого матеріального збитку, однак відповідач своїм листом від 24.05.2013 року відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування. Не погоджуючись з рішенням відповідача позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом про стягнення страхового відшкодування і рішенням суду від 29.05.2014 року з відповідача на користь позивача було стягнуто страхове відшкодування у розмірі 21284,11 грн. В процесі розгляду зазначеної справи ухвалою суду було призначено та проведено автомобільно-товарознавчу експертизу, вартість якої у розмірі 2570,40 грн. сплатив позивач у зв'язку із чим позивач просить стягнути з відповідача вказану суму оплати за проведену експертизу. З урахуванням збільшених позовних вимог позивач просить суд стягнути з відповідача пеню за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування починаючи з 25.06.2013 року (день отримання позивачем відмови відповідача у виплаті страхового відшкодування) до 20.08.2014 року, всього за 421 день прострочення у сумі 3786,24 грн. Також з посиланням на положення ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційні збитки в сумі 736,49 грн. та в розмірі 2617,95 грн. відповідно. Крім наведеного, із посиланням на положення ст. 22 ЦК України позивач просить стягнути упущену вигоду в сумі 4192,09 грн. обґрунтовуючи її розмір тим, що 29.04.2013 року та 05.05.2014 року між позивачем і ПАТ «УніКредит Банк» було укладено договори банківського вкладу і позивач мав розмістити в банківській установі 57976,00 грн., однак у зв'язку з невиплатою страхового відшкодування зміг покласти на депозит лише 30000,00 грн. Позивач зазначає, що не отримані відсотки від суми страхового відшкодування у розмірі 21284,11 грн. становлять 4192,09 грн. і мають бути стягнені з відповідача на користь позивача в якості упущеної вигоди. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. позивач посилається на те, що неможливість одержання процентів за підвищеною відсотковою ставкою внаслідок невиплати відповідачем страхового відшкодування викликало у позивача значне пригнічення, в зв'язку з недоотриманням коштів. Сума коштів на депозитному рахунку була меншою ніж заплановано, що могло призвести до їх нестачі для подальшого проживання чи у разі незапланованих витрат у випадку хвороби, в зв'язку з чим позивач зазнала душевних хвилювань та зіштовхнулась з погіршенням сну. Крім того, у позивача з'явився страх перед транспортними засобами, в зв'язку з чим на довгий час зникла можливість користуватись автомобілем чим був погіршений звичний хід життя. Представники позивача в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з урахуванням збільшення розміру позовних вимог з підстав викладених у позовній заяві та відповідних збільшеннях і просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулось 27.08.2014 року, позовні вимоги не визнала з підстав викладених у письмових запереченням, які приєднано до матеріалів справи, та зокрема пояснила суду, що жодних порушень при виплаті страхового відшкодування відповідач не допускав, оскільки після набрання рішенням суду законної сили, відповідач у строк визначений державним виконавцем для добровільного виконання рішення суду, здійснив виплату. Крім того, представник посилається на сплив строку позовної давності щодо вимог про стягнення пені і просить суд відмовити в задоволенні цієї частини вимог саме у зв'язку зі спливом строку звернення до суду з відповідними вимогами. Щодо стягнення 3% річних та інфляційних нарахувань представник зазначає, що МТСБУ у разі невизнання розміру майнових вимог, має право здійснити регламентну виплату потерпілому за рішенням суду, що й було виконано. Стосовно вимог про стягнення витрат на проведення судової експертизи, представник зазначає, що експертиза проводилась по іншій справі і ці судові витрати не можуть бути стягнені рішенням у цій справі. Представник вказує також на те, що законом не передбачено відшкодування моральної шкоди потерпілому через порушення його прав страховиком або МТСБУ, п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України до даних правовідносин не застосовуються. На думку представника, не можуть бути також задоволені й вимоги позивача про стягнення упущеної вигоди, оскільки дані правовідносини також не регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Суд, вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази кожен окремо та в сукупності, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що своїм листом від 24.05.2013 року №8/3-3/12999 відповідач відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування з посиланням на положення п. 33.3 ст. 33 та п/п 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с. 9). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2014 року у справі №755/28689/13-ц з відповідача на користь позивача стягнуто страхове відшкодування в розмірі 21284,11 грн. та судовий збір в сумі 229,40 грн. (а.с. 11-18). Зі змісту вказаного рішення суду вбачається, що в процесі розгляду справи №755/28689/13-ц за ухвалою суду прийнятою на підставі клопотання представника позивача, проведено судову автотоварознавчу експертизу розміру збитку, за здійснення якої позивач заплатив 2570,40 грн., що підтверджується копією квитанції (а.с. 10). Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз. Згідно ст. 215 ЦПК України, в резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат. За змістом ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Враховуючи викладені обставини та наведені норми чинного законодавства України, вимоги позивача про стягнення витрат на проведення судової експертизи по іншій справі не підлягають до задоволення, що не позбавляє позивача права звернутись до суду з заявою про винесення додаткового рішення у справі №755/28689/13-ц, з метою вирішення питання про розподіл судових витрат. Відповідно до п 36.5. ст. 36 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Суд вважає безпідставними твердження представника відповідача про сплив строку позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені, оскільки пеня є періодичним нарахування, що відбувається кожного дня прострочення, тож строк позовної давності починає перебіг щодо кожного такого нарахування, кожного дня. Як вбачається з матеріалів справи, позивач здав свою позовну заяву до поштового відділення зв'язку 23.06.2014 року (а.с. 39), при цьому визначає першим днем стягнення пені 25.06.2013 року, що відповідає межам строку позовної давності, визначеним ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення пені в один рік. Позивач просить стягнути розмір пені у відповідності до вимог п 36.5. ст. 36 Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» починаючи з 25.06.2013 року до 21.08.2014 року і в даному випадку суд погоджується вимогами позивача, оскільки в цей період відповідач не здійснив страхового відшкодування, безпідставно відмовив у проведенні такої виплати, що підтверджено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.05.2014 року у справі №755/28689/13-ц, та позивач вимагає відповідного стягнення в межах строків, передбачених ст. 258 ЦК України. Проведеною судом перевіркою розрахунку пені в період з 25.06.2013 року до 21.08.2014 року встановлено, що розрахунок здійснено вірно, так: - з 10.06.2013 до 13.08.2013 облікова ставка НБУ 7% (49 днів прострочення); - з 13.08.2013 до 15.04.2014 облікова ставка НБУ 6,5% (245 днів прострочення); - з 15.04.2014 до 17.07.2014 облікова ставка НБУ 9,5% (92 дня прострочення); - з 17.07.2014 облікова ставка НБУ 12,5% (35 днів прострочення). 391,86 + 1864,84 + 1019,30 + 510,24 = 3786,24 грн. - пеня за прострочення виплати страхового відшкодування. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За офіційними даними інфляційні показники у 2013-2014 роках були наступними: червень 2013 - 100%; липень 2013 - 99,9%; серпень 2013 - 99,3%; вересень 2013 - 100%; жовтень 2013 - 1004,%; листопад 2013 - 100,2%; грудень 2013 - 100,5%; січень 2014 - 100,2%; лютий 2014 - 100,6%; березень 2014 - 102,2%; квітень 2014 - 103,3%; травень 2014 - 103,8%; червень 2014 - 101%; липень 2014 - 100,4% = 112,3%, що дорівнює 2617,95 грн. Три відсотки річних від простроченої суми з розрахунку 421 день прострочення становить - 736,49 грн. За наведених обставин, враховуючи викладені норми чинного законодавства України та проведений позивачем і перевірений судом розрахунок пені, трьох відсотків річних на інфляційних нарахувань, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вказаних вимог позивача. Стосовно посилань позивача на завдану йому шкоду у вигляді упущеної вигоди, суд приходить до висновку про необхідність відмови у цих вимогах, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Позивач обґрунтовує свої вимоги про стягнення упущеної вигоди тим, що у разі вчасної виплати страхового відшкодування вона мала б реальну можливість розмістити отримані кошти на депозитному рахунку та отримати проценти від їх розміщення за підвищеною відсотковою ставкою, тож не отримані відсотки за підвищеною ставкою є упущеною вигодою. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі вчасного отримання страхового відшкодування. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Позивач, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою (він є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має бути об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди); вину завдавача шкоди. Усі зазначені умови є обов'язковими для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. За відсутності хоча б однієї з них цивільна відповідальність не настає. Як зазначено в ухвалі Верховного Суду України від 10.06.2009 року: «Задовольнивши позовні вимоги в частині упущеної вигоди, суд першої інстанції не врахував, що упущена вигода - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене; не з'ясував, чи дійсно мала місце упущена вигода, та не мотивував, у чому полягали завдані позивачці збитки». Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд виходить з того, що страховим відшкодуванням покривається шкода завдана позивачу у зв'язку з пошкодженням належного йому автомобіля, тож причинно-наслідковий зв'язок у зв'язку з невиплатою страхового відшкодування для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди має стосуватись виключно можливостей використання автомобіля. Тобто, неможливість використання автомобіля, який, наприклад використовувався в підприємницькій діяльності, для здачі в оренду, тощо, при наявності належного документального підтвердження. Суд не вбачає прямого зв'язку між невиплатою страхового відшкодування та не отриманням позивачем відсотків за підвищеною ставкою депозиту і вважає недоведеним факт завдання позивачу збитків у вигляді упущеної вигоди. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Посилаючись на завдання моральної шкоди позивач вказує на те, що її виникнення пов'язане з неотриманням відсотків за підвищеною ставкою по депозиту, що в свою чергу призвело до пригніченості стану позивача. Крім того, у позивача проявився страх до автомобілів у зв'язку із чим позивач довгий час не могла користуватись транспортними засобами. Оскільки суд не знайшов підстав для стягнення з відповідача збитків у вигляді упущеної вигоди та вважає наявність таких збитків недоведеним, тож не можуть бути й задоволені вимоги про стягнення моральної шкоди у зв'язку з не отриманням такої вигоди. Стосовно виниклого у позивача страху перед автомобілями, слід зазначити, що такий страх спричинений не діями самого відповідача, тож пред'явлення таких вимог до відповідача є необґрунтованим. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до положень ст. 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки її наявність від дій самого відповідача не доведена, а відповідальність за моральну шкоду спричинену винною у ДТП особою відповідач в даному випадку не несе, з огляду на те, що така відповідальність обмежується 5% від страхової виплати за шкоду заподіяну здоров'ю, однак страхової виплати такого виду не вимагалось та не проводилось. Звертаючись з позовом до суду позивач просив відстрочити сплату державного мита до ухвалення судового рішення у справі посилаючись на те, що постійно проживає в м. Донецьку, де знаходиться епіцентр Антитерористичної операції, тож він позбавлений можливості сплатити судовий збір. Оскільки станом на час винесення рішення судовий збір позивачем не сплачено, суд вважає за необхідне стягнути за рішенням суду з позивача та відповідача судовий збір в дохід держави пропорційно до задоволеної та відхиленої частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial