Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

29 травня 2019 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10 грудня 2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 4800,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, складають між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов`язався своєчасно погашати заборгованість за договором, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Дотепер відповідач свої обов`язки належним чином не виконує, що стало причиною звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 30 квітня 2019 року в сумі 122.292,95 гривень, яка складається з: 4790,79 гривень - заборгованість за кредитом; 117502,16 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом з 10.12.20074 року по 31.07.2018 року. Разом із позовною заявою, представником позивача надано суду заяву про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 21 червня 2019 року по даній справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження. 28 серпня 2019 року позивачем надано суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 10.12.2007 року вона дійсно отримала кредитну картку з лімітом 800 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості. При цьому, строк дії картки був три роки, тобто до 10.12.2010 року. За цей період вона фактично карткою не користувалась та станом на 10.12.2010 року заборгованості по кредиту у неї не було. Перевипуск картки вона не здійснювала, а тому вважає, що позивачем, при зверненні до суду, порушено строки позовної давності. Щодо умов та правил надання банківських послуг, то вона з ними не була ознайомлена та ніколи не підписувала. З урахуванням викладеного, просила суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши до позовних вимог строки позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений\~належним чином, проте надав до суду заяву з клопотанням розглянути справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Крім того, 20 вересня 2019 року суду надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що сторонами при укладанні договору були обговорені всі істотні умови та відповідачем було підписано анкету-заяву на отримання кредиту. Крім того, умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Тобто, відповідач, підписанням анкети-заяви приєднався до умов та правил надання банківських послуг, і вказана заява, разом з умовами та тарифами є договором про надання банківських послуг. Також, з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Відповідачем здійснювався перевипуск кредитної карти та здійснювалось погашення заборгованості вже на перевипущену карту. Щодо спливу строку позовної давності, вважає такий строк позивачем дотримано при зверненні до суду, оскільки строк останньої перевипущеної картки до останнього дня квітня 2017 року, а позивач звернувся до суду 29 травня 2019 року. Відповідач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги визнала частково, а саме в частині отримання кредиту у розмірі 800 грн. Проте, просила суд застосувати строки позовної давності. В подальшому надала суду заяву про розгляд справи без її участі та без участі її представника адвоката Цівань Н.В. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з`явилась, проте надала суду заперечення щодо відповіді на відзив, у якому зазначено, що заява-анкета була підписана відповідачкою 10.12.2007 року, в день коли вона отримала кредитну картку «Універсальна» з кредитним лімітом 800 грн., з фіксованою процентною ставкою 3,0% на місяць на залишок заборгованості. Більше ніяких документів, в тому числі Умови та правила надання банківських послуг відповідачка не підписувала і не отримувала їх для ознайомлення. Позивачем не доведено, що під час підписання заяви, відповідачка була ознайомлена з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Тобто, зазначення у анкеті-заяві на видачу кредиту, про ознайомлення з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Крім того, відповідачем не підтверджено факту перевипуску картки на новий строк. Що стосується розрахунку заборгованості, то з наданого розрахунку вбачається, що позивач здійснював нарахування процентів за кредитним договором у різний період часу застосовуючи різну процентну ставку, в тому числі і підвищену процентну ставку на прострочену заборгованість, проте позивачем не надано жодних доказів щодо інформування відповідача про зміну відсоткової ставки. Також зазначили, що відповідачем визнаються позовні вимоги щодо отримання кредиту у розмірі 800 грн, однак у їх задоволенні слід відмовити, застосувавши строки позовної давності. Суд, заслухавши доводи відповідача, вивчивши письмові пояснення та заперечення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, врахувавши нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів, прийшов до такого. Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір шляхом підписання заяви позичальника, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 800,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3,0 % на місяць на суму залишку заборгованості. Крім того, у той же день, тобто 10 грудня 2019 року, відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», в якій визначено умови користування кредитними коштами у пільговий період, розмір щомісячних платежів та схему нарахування процентів, пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення заборгованості. Разом із позовною заявою, представником позивача надано копію умов та правил надання банківських послуг. Відповідач\~ [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка, згідно наданого позивачем розрахунку станом на 30.04.2019 року, становить 122292,95 грн., з яких: 4790,79 грн. заборгованість за кредитом, 117502,16 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом у період з 10.12.2007 року по 31.07.2018 року. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами. Так, у заяві позичальника від 10 грудня 2007 року процентна ставка не визначена, проте у довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду визначено базову ставку у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості. Вказана довідка була підписана відповідачем у той же день, тобто 10 грудня 2012 року. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі розмір процентів і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10 грудня 2007 року, посилався також на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/pages/70/ як на невід`ємну частину спірного договору. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. Таким чином, суд не приймає до уваги посилання відповідача на Умови та Правила надання банківських послуг, як на істотні умови договору та як на підставу розрахунку заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитними коштами. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10 грудня 2007 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (29 травня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, надані банком Умови не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічних висновків дійшла й Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 провадження № 14-131цс19. Виходячи, з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обргунтованими в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі фактично отриманих коштів та процентів за користування кредитними коштами лише у розмірі, передбаченому довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» від 10 грудня 2007 року, з якою була ознайомлена відповідач та яку остання підписала. Разом з тим, відповідач заперечувала проти стягнення з неї кредитної заборгованості з підстав пропуску позивачем строку позовної давності. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу" (див. mutatis mutandis рішення у справах "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії" від 20 вересня 2011 року ("OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia", заява N 14902/04, § 570), "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року ("Stubbings and Others v. the United Kingdom", заяви N 22083/93 і N 22095/93, § 51)). Так, згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» за кредитним договором б/н від 10 грудня 2019 року, укладеного з відповідачем [PERSON] , останній було видано наступні кредитні картки: № [NUMBER] відкрита 27.11.2007 року з терміном дії до листопада 2011 року, № 4149437713651865 відкрита 11.01.2012 року з терміном дії до липня 2015 року та № 5168755303658278 відкрита 04.12.2013 року з терміном дії до квітня 2017 року. Як вбачається з копії виписки про рух коштів по картковим рахункам на ім`я [PERSON] остання транзакція (рух грошових коштів, а саме поповнення карти готівкою) по вказаному картковому рахунку за останньою кредитною картою з найдовжчим терміном дії - відбулася 21 квітня 2016 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України ). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для обчислення початку перебігу позовної давності у спірних правовідносинах суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), відповідно до якого якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою\~статті 261 ЦК України\~починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Враховуючи, що останній платіж за спірним договором відповідач здійснив 21.04.2016, тому строк позовної давності обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу, за який позивачем не було внесено грошових коштів. За таких обставин та з врахуванням того, що оскільки останній платіж на погашення кредитної заборгованості за договором від 10.12.2007 року позичальником було внесено 21 квітня 2016 року, а з позовом до суду банк звернувся 29 травня 2019 року (що підтверджено інформацією щодо поштового відправлення (а.с. 27), то до таких правовідносин слід застосувати строк позовної давності, про що і було заявлено відповідачем у справі. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] , у зв`язку з пропуском позовної давності. Що стосується розподілу судових витрат, то суд виходив з такого. Згідно ч. 1, ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн., які поніс позивач підлягають покладенню на нього відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed