Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей Рівненської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог вказує, що її батьки [PERSON] та [PERSON] з 18.07.2003 року по 01.09.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу [INFO] народилася вона - [PERSON] . Після розірвання шлюбу між батьками вона залишилася проживати з матір`ю. Зазначає, що з моменту розірвання шлюбу відповідач самоусунувся від її виховання, нехтував своїми обов`язками, не проявляв турботи по відношенню до неї. Останні п`ятнадцять років жодного разу не зустрічався з нею. Також вказує, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18.11.2004 року з відповідача на її утримання стягуються аліменти в розмірі 200 грн. щомісяця. Однак навіть таку суму утримання відповідач не сплачував в повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості зі сплати аліментів в розмірі - 21 339,17 грн. Зазначає, що крім аліментів відповідач також не бере та не бажає брати участі у жодних додаткових витратах на неї. Усі обов`язки та труднощі по її вихованню, розвитку творчих здібностей (гуртки, репетитори) несе її мати. Стверджує, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до неї, не проявляв та не проявляє жодної турботи, не цікавиться її здоров`ям та матеріально не забезпечує. Просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неї - [PERSON] . 14.04.2021 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що він телефонував до мами позивачки та цікавився життям доньки постійно, а також телефонував до неї самої, однак після того як він вдруге одружився та в нього появилися ще двоє дітей від другого шлюбу ні бувша дружина, ні донька [PERSON] не хотіли із ним спілкуватися навіть по телефону. Бувша дружина телефонувала лише тоді, коли потрібна була згода для виїзду дочки за кордон. Зазначає, що неодноразово на прохання бувшої дружини давав згоду на виїзд дитини за кордон. Також, сплачував аліменти, хоча певний період часу у нього рахувалася заборгованість по сплаті аліментів, оскільки він хворів та не мав коштів навіть на своє лікування. На теперішній час має хронічне захворювання та потребує лікування. Вказує, що станом на липень 2019 року заборгованість по аліментах перед донькою відсутня. Крім того, зазначає, що ним було сплачено пеню за прострочення сплати аліментів в розмірі 21 339,17 грн. та додаткові витрати. Позивачка та її представник - адвокат Косів С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просять їх задоволити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач та його представник - адвокат Костюк Т.П. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просять відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи - Подкаура О.М. в судовому засіданні послалася на висновок Служби у справах дітей Рівненської міської ради щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] являється дочкою відповідача - [PERSON] , що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про народження [PERSON] . З висновку за результатами інспекційного відвідування щодо цільового витрачення аліментів на дитину від 31.03.2021 року вбачається, що Службою у справах дітей було проведено бесіду з позивачкою та було з`ясовано що остання забезпечена всім необхідним: продуктами харчування, одягом, взуттям та іншими необхідними речами для повноцінного розвитку, проживання та навчання. Відтак, згідно висновку щодо цільового витрачення аліментів на дитину слідує, що одержувач аліментів (мама позивачки) забезпечує потреби дитини відповідно до суми коштів, сплачених на дитину платником аліментів, розмір яких становить понад два прожиткових мінімуми для дитини відповідного віку. Тобто, як зазначено у висновку, відповідач сплачує аліменти на утримання позивача у розмірі достатньому для забезпечення всім необхідним. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах виданого старшим державним виконавцем Рівненського міського відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) А.Карпинської № 62461 від 05.03.2020 року вбачається, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання позивачки станом на 01.03.2020 року відсутня. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідач любить свою дочку та стверджує, що її племінницю проти батька налаштовує мати позивачки, оскільки до появи нової сім`ї відповідач бачився з дочкою, а після того як народилися у нього діти, мати позивачки не дозволяла йому бачитися, що його дуже засмучувало. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що їй відомо, що відповідач ставиться до дочки [PERSON] з турботою, хвилюється за неї та постійно намагався додзвонитися і зустрітися з дочкою, однак вона спілкуватися з ним не бажала та на телефонні дзвінки не відповідала. Стверджує, що відношення дочки до батька змінилося після того як у нього з`явилася нова сім`я, народилися діти. З того часу мати [PERSON] налаштовує її проти батька і тому дочка не спілкується з ним. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що для позивачки являється мамою. Дала покази, що відповідач не брав участі у вихованні дитини [PERSON] , взагалі не цікавився її життям та не допомагав матеріально понад 15 років. Із наданих письмових доказів, що містяться в матеріалах справи та які було досліджено в судовому засіданні, в тому числі з пояснень свідків не вбачається свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо позивачки. Із наявних доказів слідує, що заборгованості по аліментах у відповідача не має, відповідач брав участь у додаткових витратах на дочку, надавав дозвіл для виїзду позивачки за кордон. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім"я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Суд враховує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, і разом з тим зауважує, що обов`язково при вирішення справ, пов`язаних із забезпеченням інтересів дітей, слід враховувати норми Конвенції про права дитини, в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, і такої, що є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності врахування в першу чергу інтересів дітей, а також на визначенні, чи є у діях батьків умисел. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (Постанови Верховного Суду у справах №288/201/19, №454/1619/18, №199/5032/16-ц та інші). Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справіСавіни проти Українизазначив, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного,соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.ч. 1,2,6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Так, згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При цьому, за змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення батьківських прав, покладено на позивача. В супереч вимогам ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано достатніх та переконливих доказів стосовно винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а саме, відсутні відомості про таку поведінку відповідача, яка негативно впливала б на дитину, або свідчили б про те, що наявність батьківських прав у [PERSON] дійсно суперечить інтересам дитини - [PERSON] та зумовлюють застосування до нього такої виключної міри, як позбавлення його батьківських прав. Висновок Органу опіки та піклування Рівненської міської ради № 08-1101 від 15.06.2021 року про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також не містить достатніх фактичних даних щодо свідомої винної поведінки [PERSON] , направленої на ухилення від виконання батьківських обов`язків та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення його батьківських прав. Окрім того, відповідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 СК України вказаний висновок має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на Органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Судом не було встановлено фактів негативного впливу [PERSON] на його неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , або обставин, які свідчили б про те, що наявність у відповідача батьківських прав дійсно суперечить інтересам доньки. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справі 569/1757/19 від 15.01.2021 року, у справі № 522/10703/18 від 29 квітня 2020 року, у справі № 760/468/18 від 13 квітня 2020 року, у справі № 638/16622/17 від 11 березня 2020 року, у справі № 461/7387/16-ц від 02 жовтня 2019 року, у справі № 409/1865/17-ц від 08 травня 2019 року. Судова практика щодо застосування положень ст. 164 СК України є усталеною. При цьому, суд також приймає до уваги роз`яснення, викладені у п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", згідно яких суд, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Враховуючи встановлені судом обставини по справі, вищезазначені вимоги закону та усталену практику, яка склалася щодо застосування норм ст. 164 СК України, приймаючи до уваги незгоду відповідача щодо позбавлення його батьківських прав та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а позивачем в ході судового розгляду не доведено належними та достатніми доказами фактів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками чи його негативного впливу на неї та врахувавши, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі ст. 164 Сімейного кодексу України, ст.ст. 259, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed