Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Як вказує позивач, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування від 21 червня 2017 року, зареєстрованого за № [NUMBER] у межах спадкової справи 7/2016, вона набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] Згодом з'ясувалось, що у зазначеній квартирі зареєстровані, але не проживають наступні особи: [PERSON], та її син [PERSON]. В тому числі відповідачі в зазначеній квартирі не з'являється, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має. Наразі позивач обмежена у можливості реалізувати своє право власності на квартиру, шляхом продажу або міни, через реєстрацію місця проживання відповідачів у помешканні. У зв'язку з чим, позивач змушена була звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою суду від 20 листопада 2017 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи малозначні справи (п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України). Таким чином, суд вивчивши матеріали позовної заяви з врахуванням предмету позову, визнав за можливе розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, з підстав викладених у позові, проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялися у встановленому законом порядку, відзив на позов не подали, заяв про відкладення розгляду справи не надходило, про причини неявки суд не повідомляли. Відповідно до ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та представника позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину в порядку спадкування від 21 червня 2017 року, зареєстрованого за № [NUMBER] у межах спадкової справи 7/2016, позивач набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач вказує, що у зазначеній квартирі зареєстровані, але не проживають наступні особи: [PERSON], та її син [PERSON]. В тому числі відповідачі в зазначеній квартирі не з'являються, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі не має. Таким чином, відповідачі, будучи зареєстрованими у квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушують її права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Як зазначає ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст.319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 р. відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК, ст.48 Закону України "Про власність"). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (стст.379, 382 ЦК). Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких заперечень по суті позовних вимог Відповідачами суду не надано. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] та [PERSON] не є власниками спірної квартири, у спірній квартирі не проживають, особистих речей у квартирі не зберігають, квартирою не цікавляться, їх необхідно визнати таким, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS]

Outcome: approved