Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-30 00:00:00

В січні 2019 року Маріупольська міська рада в особі представника (далі позивач) звернулась з зазначеним позовом до суду з вимогою про скасування свідоцтва про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 31.07.2015 року Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23320720 від 31.07.2015 року, закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21 вересня 2018 року Департаментом по роботі з активами Маріупольської міської ради складений акт про те, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка загальною площею 0,00066 га без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст.ст. 125,126,211, 212 Земельного кодексу України (т.с.1 арк.9-10). Пізніше 10 липня 2019 року Департаментом по роботі з активами маріупольської міської ради складений акт про те, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка загальною площею 0,00064 га без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст.ст. 125,126,211, 212 Земельного кодексу України (т.с.2 а.с.150-151). Також, державним реєстратором в порушення вимог законодавства України, без передбаченої законом документації, без проведення перевірки достовірності відомостей, вказаних у документації, була проведена державна реєстрація права власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Тобто, при поданні [PERSON] недостовірних документів про наявність права користування земельною ділянкою, а також реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінюється позивачем як відсутністю належних документів, державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності на віщезазначене нежитлове приміщення за [PERSON] , яке підлягає скасуванню. На підставі вищевикладеного позивач просить скасувати свідоцтво про право власності серія та номер [NUMBER] , видане 31.07.2015 року Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23320720 від 31.07.2015 року, закрити розділ у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинення права власності, та стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 06 лютого 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вищевказаним позовом та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні (т.1, а.с.27). Ухвалою суду від 27 лютого 2019 року за заявою представника позивача про забезпечення позову накладено арешт на нерухоме майно: нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р., шляхом заборони оформлення та видачі документів про її відчуження та шляхом заборони проводити будь-які нотаріальні дії за вказаною адресою (т.1, а.с. 53). Ухвалою суду від 22 квітня 2019 року з Відділу реєстрації Мангушської районної державної адміністрації витребувано відомості щодо документів, на підставі яких було зареєстроване право власності за [PERSON] та видане свідоцтво про право власності № [NUMBER] , видане 31.07.2015 р. Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області на нерухомий об`єкт за адресою: [ADDRESS] , а також, належним чином завірену копію реєстраційної справи на вказаний об`єкт (т.1, а.с.91). Ухвалою суду від 04 липня 2019 року з Відділу реєстрації прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради витребувано завірені належним чином копії реєстраційної справи на об`єкт, що розташований за адресою: [ADDRESS] , виготовлені шляхом друку таких документів за допомогою програмних засобів ведення державного реєстру речових прав, власником якого є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , видане 31.07.2015 р. Реєстраційною службою Першотравневого районного управління юстиції Донецької області. 30 липня 2019 року представником позивача через канцелярію суду подане клопотання про долучення до матеріалів справи документів ( том 2, а.с. 121-122). 30 липня 2019 року представник позивача надав Іллічівському районному суду м.Маріуполя Донецької області додаткові письмові пояснення у даній цивільній справі ( том 2, а.с. 137-141). 11 вересня 2019 року відповідач подав до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області заяву щодо застосування строків позовної давності (т.2, а.с. 155-156). 11 вересня 2019 року відповідач через канцелярію суду подав письмові заперечення на додаткові письмові пояснення позивача (т.2, а.с.157-159). 17 вересня 2019 року представник позивача через канцелярію суду подав додаткові письмові пояснення на заперечення на додаткові письмові пояснення у даній цивільній справі ( том 2, а.с. 166-171). 17 вересня 2019 року представник позивача через канцелярію суду подав заперечення на заяву щодо застосування строків позовної давності (т .2, а.с.174-176). Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року задоволено клопотання представника відповідача та призначено в даній цивільній справі судову будівельно-технічну експертизу (т.2., а.с.185). Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року з метою своєчасного проведення судової будівельно-технічної експертизи відповідача [PERSON] зобов`язано надати доступ до нерухомого майна (т.2, а.с.194). 23 грудня 2019 року представником позивача через канцелярію суду подані додаткові пояснення по справі з фотознімками (т.2, а.с. 198-208). 26 грудня 2019 року через канцелярію суду судовим експертом [PERSON] подане повідомлення про неможливість надання висновку експертизи по даній цивільній справі (т.2, а.с.209-210). Ухвалою суду від 28 грудня 2019 року поновлено провадження по даній цивільній справі та призначено підготовчий розгляд справи об 11-20 годині 14 січня 2020 року (т.2, а.с.211). Ухвалою суду від 14 січня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання. 14 січня 2020 року представником відповідача [PERSON] подані до суду письмові пояснення та відповідь на заперечення на заяву щодо застосування строків позовної давності Ухвалою суду від 23 січня 2020 року по даній цивільній справі замінено третю особу Реєстраційну службу Першотравневого районного управління юстиції Донецької області на належну третю особу: Мангушську районну державну адміністрацію. В подальшому в лютому 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Мангушська районна державна адміністрація Донецької області, Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради, про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 693295014123 та припинити право власності № 10635271 та стягнення судових витрат. Ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 02 березня 2020 року цивільну справу за позовом Маріупольської міської ради до [PERSON] , треті особи : Реєстраційна служба Першотравневого районного управління юстиції Донецької області, Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради про скасування свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та цивільну справу за № 264/847/2020 за позовом Маріупольської міської ради до [PERSON] треті особи: Мангушська районна державна адміністрація Донецької області, Кальміуська районна адміністрація Маріупольської міської ради про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна та припинити право власності та стягнення судових витрат об`єднано в одне провадження та присвоєно єдиний номер провадження № 2/264/139/202 справа № 264/770/19. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позові та письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, зосереджуючи увагу на їх невідповідності до вимог закону, з підстав, викладених в письмових запереченнях відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, що спочатку за адресою [ADDRESS] ним був розміщений торгівельний кіоск « [INFO] », а згодом на цьому ж місці він розмістив торгівельний павільйон « [INFO] ». Також відповідач [PERSON] просив відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку з пропущенням строків позовної давності. Представники третіх осіб у судове засідання не з`явились, подали до суду клопотання, відповідно до яких просять суд слухати справу за відсутності представників третіх осіб, підтримують позовну заяву позивача. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі наявні документи в матеріалах цивільної справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 31 липня 2015 року № 41572176, нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , площею 5,7 кв.м., на праві приватної власності належить відповідачу [PERSON] (т.с.1 арк.14). Згідно з Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2015 року за № 10635271, державну реєстрацію указаного нежитлового приміщення проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джереновим Є.С. (т.с.1 арк.15). 21 вересня 2018 року Департаментом по роботі з активами маріупольської міської ради складений акт про те, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка загальною площею 0,00066 га без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст..ст. 125,126,211, 212 Земельного кодексу України (т.с.1 арк.9-10). 10 липня 2019 року Департаментом по роботі з активами маріупольської міської ради складений акт про те, що за адресою: [ADDRESS] [PERSON] самовільно зайнята та використовується для функціонування торгівельного павільйону земельна ділянка загальною площею 0,00064 га без правовстановлюючих документів на земельну ділянку, що є порушенням ст. ст. 125, 126, 211, 212 Земельного кодексу України (т.с.2 арк.150-151). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03 січня 2019 року № 151833836, земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , перебуває у комунальній власності Маріупольської міської ради (т.с.1 арк.16-19). Відповідно до реєстраційної справи № 693295014123 на будинок [ADDRESS] , державним реєстратором Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джереновим Є.С. 31 липня 2015 року прийнято рішення № 23320720 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме: проведено державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , без зазначення кадастрового номера земельної ділянки, за суб`єктом [PERSON] (т.с.2 арк.34). Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23 вересня 1982 р.), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід`ємним принципом Конвенції в цілому і також відображено у структурі ст. 1 Першого протоколу. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Приписами статті 12 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, передбачено, що виключно до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; в) надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; г) вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст; д) організація землеустрою; е) координація діяльності місцевих органів земельних ресурсів; є) здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства; ж) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) використання земель громадянами і юридичними особами у разі порушення ними вимог земельного законодавства; з) підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу; и) встановлення та зміна меж районів у містах з районним поділом; і) інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок; ї) внесення пропозицій до районної ради щодо встановлення і зміни меж сіл, селищ, міст; й) вирішення земельних спорів; к) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 Земельного кодексу України). Приписи статті 78 Земельного кодексу України регламентують, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. За змістом ст. 80 Земельного кодексу України до суб`єктів права власності на землю відносяться територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування (ст. 83 ЗК України). Частина 4 статті 83 Земельного кодексу України, в редакції станом на 31 липня 2015 року, регламентує заборону на передачу у приватну власність землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знаходження та утилізації відходів тощо). Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування регламентований ст. 123 Земельного кодексу України. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за такі порушення: укладення угод з порушенням земельного законодавства; самовільне зайняття земельних ділянок; псування сільськогосподарських угідь та інших земель, їх забруднення хімічними та радіоактивними речовинами і стічними водами, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами; розміщення, проектування, будівництво, введення в дію об`єктів, що негативно впливають на стан земель; невиконання вимог щодо використання земель за цільовим призначенням; порушення строків повернення тимчасово займаних земель або невиконання обов`язків щодо приведення їх у стан, придатний для використання за призначенням; знищення межових знаків; приховування від обліку і реєстрації та перекручення даних про стан земель, розміри та кількість земельних ділянок; непроведення рекультивації порушених земель; знищення або пошкодження протиерозійних і гідротехнічних споруд, захисних насаджень; невиконання умов знімання, збереження і нанесення родючого шару ґрунту; відхилення від затверджених в установленому порядку проектів землеустрою; використання земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва без затверджених у випадках, визначених законом, проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь; ухилення від державної реєстрації земельних ділянок та подання недостовірної інформації щодо них; порушення строків розгляду заяв щодо відведення земельних ділянок; порушення строку видачі державного акта на право власності на земельну ділянку (ч. 1 ст. 211 ЗК України). Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень і спрямовані на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна, регламентуються Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). У даному випадку суд застосовує положення наведеного Закону у редакції на момент реєстрації права власності на нежитлове приміщення, тобто станом на 31 липня 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону № 1952-IV цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта. У відповідності до ст.2 Закону № 1952-ІУ державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 7 статті 3 Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об`єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав, крім випадків, установлених абзацами другим і третім частини п`ятої цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речової права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, приміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з ч.2 ст. 181 ЦК України рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі. У Державному класифікаторі будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженому наказом Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України від 17 серпня 2000 року № 507, міститься визначення терміну «будівля», їх перелік та класифікація, однак тимчасова споруда до будівель не належить і не є нерухомістю. Отже, тимчасова споруда є рухомою річчю, оскільки виготовляється з полегшених конструкцій і встановлюється тимчасово без закладення фундаменту, а тому вільне переміщення тимчасових споруд у просторі можливе без зміни їх призначення. Оскільки нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] виконане з полегшених конструкцій, має площу меншу 30 квадратних метрів та не має фундаменту, воно може бути віднесене до категорії тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності. Отже, нежитлове приміщення «торгівельний трайлер» літ. А-1 площею 5,7 кв. м по [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] , не є капітальною спорудою. У судовому засіданні досліджено копію реєстраційної справим № 693295014123 щодо об`єкту нерухомого майна: нежитлового приміщення, яке розташовано за адресою: [ADDRESS] (т.2, а.с. 2-117). Судом встановлено, що 31 липня 2015 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Джереновим Євгеном Сергійовичем Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області прийнято рішення № 23320720 про державну реєстрацію за відповідачем [PERSON] права приватної власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення А-1 площею 5,7 кв.м., без зазначення кадастрового номера земельної ділянки, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Об`єкту нерухомості присвоєно реєстраційний номер 693295014123 (т.2, а.с. 34-37). Підставами прийняття такого рішення державним реєстратором зазначено заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняту 31 липня 2015 року, яку подано [PERSON] , що діє на підставі цивільно-правової угоди, та документи, подані для проведення державної реєстрації прав, як правову підставу реєстрації зазначено приписи ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 20 Порядку державної реєстрації на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.У матеріалах реєстраційної справи наявний технічний паспорт на нежитлове приміщення по [ADDRESS] , який виготовлений Маріупольським Бюро технічної інвентаризації від 14 квітня 2014 року, відповідно до якого нежитлове приміщення має загальну площу 5,7 кв. м, облаштоване на бетонному майданчику, із бетонним фундаментом, стін із сендвіч-панелей та бетонної підлоги. У матеріалах реєстраційної справи наявна картка прийому заяви № 23303860, відповідно до якої заяву про державну реєстрацію прав подано адвокатом Шутенко О.В., до заяви долучені: копії паспортів, цивільно-правова угода без номеру від 18.05.2015р., технічний паспорт без номеру від 14 квітня 2014 року Державного комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», декларація про готовність об`єкта до експлуатації № ДЦ142141480869 від 28 травня 2014 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області, договір оренди земельної ділянки без номеру виданий 25 лютого 2014 року. Зазначена картка прийому заяви не містить підпису державного реєстратора Джеренова Є.С. (т.2, а.с.7). При цьому суд звертає увагу, що державний реєстратор Джеренов Є.С. при прийнятті документів та здійснення реєстраційних дій не пересвідчився в тому, що в документах, поданих із заявою містяться суперечності. Так, в заяві № 23303860 про державну реєстрацію прав від 31.05.2015 р. зазначено, що декларація про готовність об`єкта до експлуатації видана від 28 травня 2014 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Донецькій області за номером ДЦ142141480869. В матеріалах цивільної справи є засвідчена належним чином фотокопія декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 28 травня 2014 року, яка взагалі не містить будь-якого номеру. Відповідно до фотокопії декларації про готовність об`єкта до експлуатації, наявної у матеріалах реєстраційної справи, на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , замовником та відповідальним за виконання будівельних робіт є відповідач [PERSON] , генеральним проектувальником є ТОВ «Будівельно-інвестиційна компанія «Приазовье», головним інженером проекту є [PERSON] , щодо проектної документації (будівельного паспорту) зазначений лист замовника б/н від 23 квітня 2014 року, відповідно до Закону про регулювання містобудівної діяльності ст. 31, п. 3 об`єкти І-ІІІ складності не підлягають обов`язковій експертизі, дозвільними документами зазначена декларація про початок виконання будівельних робіт, зареєстрована в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Донецькій області від 14 травня 2014 року № ДЦ 082141340430, дата початку будівництва ІІ квартал 2014 року, закінчення будівництва ІІ квартал 2014 року, інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою відсутня, техніко-економічні показники об`єкта складаються з: фундамент бетонний; стіни сандвіч-панелі; перекриття панелі, холодне та гаряче водопостачання, водовідведення відсутнє, загальна площа будівлі 5,7 кв. м. Також, декларація про готовність об`єкта до експлуатації датована 2014 роком, а реєстрація права власності проводилась у 2015 році. Крім того, в заяві № 23303860 про державну реєстрацію прав від 31.05.2015 р. зазначено, що разом із заявою подано договір оренди земельної ділянки без номеру виданий 25.02.2014 року. У той же час в п.11.1 декларації про готовність об`єкта до експлуатації вказано, що інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договір суперфіцію чи договір про встановлення земельного сервітуту щодо будівництва об`єктів інженерно-транспортної інфраструктури відсутня. Правомірність складання та достовірність декларації викликають сумніви. (т.2, а.с.38-42). Відповідно із інформацією Виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 01.10.2018 № 26/30391 земельна ділянка за адресою по [ADDRESS] не виділялась та не надавалась в оренду [PERSON] ( т.1 а.с.9). Відповідно до листа управління Державного архітектурно-будівельного контролю Маріупольської міської ради, якому з 08.02.2016 р. по теперішній час передано повноваження по реєстрації дозвільних документів, встановлено, що з 08.02.2016 року по даний час до управління не надходило звернень [PERSON] щодо реєстрації дозвільних документів на об`єкт будівництва за адресою: [ADDRESS] , відповідно питання щодо надання дозвільних документів на будівництво управлінням не розглядалось. Також, у Єдиному реєстрі дозвільних документів, якій ведеться з 2011 року, відсутня інформація стосовно реєстрації дозвільних документів на вищевказаний об`єкт будівництва (т.1, а.с.11). З відповіді Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції Донецької області № 1005-04-1163 від 02.11.2018 року в Єдиному реєстрі отриманих повідомлень про початок виконання підготовчих та будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про початок виконання підготовчих і будівельних робіт, виданих дозволів на виконання будівельних робіт, зареєстрованих декларацій про готовність об`єкта до експлуатації та виданих сертифікатів, відмов у реєстрації таких декларацій та у видачі таких дозволів і сертифікатів, будь-які документи стосовно об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] , де замовником є відповідач [PERSON] , Департаментом не реєструвались (т.1 а.с. 12). Згідно Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № 461 від 13.04.2011 року прийняття в експлуатацію об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією та її територіальними органами, поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до 4-5 категорії складності здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі інспекцією сертифіката. Таким чином, єдиним органом державної влади, уповноваженим на встановлення факту готовності об`єкту до експлуатації та приймати в експлуатацію закінчені будівництвом об`єкти є Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції. Відповідно до ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (ст.331 Цивільного кодексу України). Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. При цьому, право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Судом встановлено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності (т.с. 1 арк.11). Судом встановлено, що державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , проведено державним реєстратором Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джереновим Є.С., який розташований у смт.Мангуш Мангушського району Донецької області, що знаходиться поза межами розташування об`єкта нерухомості (м. Маріуполь), цей об`єкт не відноситься до території, на якій може діяти державний реєстратор Реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції Донецької області Джеренов Є.С. (смт Мангуш), реєстрація цього нежитлового приміщення не відноситься до випадків, передбачених абзацами другим і третім частини п`ятої статті 3 цього Закону. Таким чином, відповідачем через представника подано документи для реєстрації права власності на нерухоме майно, під яке не було виділено земельну ділянку, таке майно не могло бути зареєстроване, оскільки відповідно до ст. 376 ЦК України вважається самочинним будівництвом. Тому суд встановив, що з боку державного реєстратора Джеренова Є.С. наявні порушення принципу територіальності та відповідно у нього відсутні права на проведення такої реєстрації поза межами свого місця розташування, адже наведена норма однозначно визначає засади державної реєстрації прав за місцем розташування об`єкта нерухомості. Ухвалою суду від 20 вересня 2019 року в даній цивільній справі призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.2., а.с.185). Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року з метою своєчасного проведення судової будівельно-технічної експертизи відповідача [PERSON] зобов`язано надати доступ до нерухомого майна (т.2, а.с.194). Згідно повідомлення судового експерта Новікова В.С. від 24.12.2019 р., в зв`язку з тим, що експерту не надано доступ для огляду наявності фундаменту об`єкта дослідження за адресою: [ADDRESS] , проведення судової будівельно-технічної експертизи по справі неможливо (т.2, а.с.209-210). За змістом пункту 1 частини першої статті 4 Закону № 1952-IV обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. 5 Закону № 1952-IV у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Пунктом 4 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, у редакції станом на 31 липня 2015 року, передбачено, що не підлягали державній реєстрації речові права та їх обтяження на копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення. Суд вважає встановленим, що державним реєстратором фактично проведено державну реєстрацію права власності за відповідачем [PERSON] на підставі недостовірних документів про наявність права користування земельною ділянкою, реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, що розцінюється судом як відсутність належних документів, а тому у відповідача [PERSON] не виникало право власності на нерухоме майно. Державний реєстратор відповідно до ст. 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Відповідно до ч.2. ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно ч.2 ст. 31-1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна судова адміністрація України у день набрання законної сили рішенням суду, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно із Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду щодо недійсності правочину не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідний об`єкт. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. За відсутності такого рішення суду реалізувати рішення суду про визнання правочинів недійсними, тобто відновити порушені права позивача, буде неможливо. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За таких обставин, суд вважає, що дії державного реєстратора Джеренова Є.С. щодо прийняття рішення про державну реєстрацію права власності за номером 10635271 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 693295014123 є противоправними, а рішення про державну реєстрацію права власності за номером 10635271 розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відкритого на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 693295014123 протиправним та таким, що підлягає скасуванню. З приводу підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин, суд зазначає наступне. Відповідач, як на підставу для застосування позовної давності до спірних правовідносин наводить те, що Маріупольській міській ради стало відомо про нібито незаконну реєстрацію ним права власності на нерухоме майно ще у 2015 році, однак з позовом Маріупольська міська рада звернулася в січні 2019 року. Позивач у своїх запереченнях на заяву про застосування строків позовної давності наводить аргумент, що про порушене право Маріупольській міській раді стало відомо 07 листопада 2017 року, тобто з дня проведення комісійного обстеження торгівельного об`єкту та відповідно з листа від 11 грудня 2017 року управління земельних відносин Маріупольської міської ради про виявлення факту використання земельної ділянки під розміщення торгівельного трейлеру, на який маються правовстановлюючі документи. Отже позивач вважає, що саме з грудня 2017 року йому стало відомо, що право власності на об`єкт, який розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] з порушенням норм законодавства та як наслідок з цього часу починається відрахування позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стороною відповідача не представлено суду будь-яких доказів, які б указували на те, що ним до Маріупольської міської ради надавалося відповідне свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення. Поряд з цим наявність у відповідача [PERSON] самого свідоцтва про реєстрацію права власності на нежитлове приміщення беззаперечно не може свідчити про наявність порушеного права Маріупольської міської ради, у зв`язку з тим, що для встановлення обставин порушення права та відповідно встановлення особи, яка його порушила, необхідним є проведення перевірки таких фактів у спосіб, передбачений указаними нормами права. Так, Маріупольська міська рада, як позивач у справі, наділена правом контролю за землями комунальної власності у межах міста, проте Маріупольська міська рада не здійснює контроль (моніторинг) реєстрації права власності на нежитлові приміщення, тому для встановлення незаконності проведення державної реєстрації права власності за відповідним суб`єктом, органу місцевого самоврядування необхідно вчинити ряд дій, зокрема, встановлення факту державної реєстрації, правових підстав для її проведення, який орган чи посадова особа провела таку реєстрацію, та відповідно отримати документи, які підтверджують ці обставини, що і вчиняв позивач у силу своїх повноважень, та лише після установлення та перевірки таких відомостей у грудні 2017 року йому стало відомо про порушення його права на земельну ділянку. Посилання відповідача на ту обставину, що Маріупольська міська рада могла і раніше довідатися про порушення свого права суд не бере до уваги, оскільки, як установлено судом, державну реєстрацію права власності на нежитлове приміщення проведено поза межами території м. Маріуполь, в іншому населеному пункті, тому і позивач з обґрунтованих причин не міг довідатися про порушення свого права. Таким чином аргументи сторони відповідача про обізнаність позивача ще у 2015 році про порушення його права не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим судом відхиляються як безпідставні. Отже стороною позивача доведено представленими доказами той факт, що про порушення свого права йому стало відомо лише у грудні 2017 року, тому саме з цього часу підлягає обрахуванню перебіг позовної давності. Постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2011 року № 1141 затверджений Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Розділ 7 Порядку визначає процедуру внесення змін до Державного реєстру, внесення записів про скасування державної реєстрації прав, внесення записів про скасування рішення про відмову у державній реєстрації прав та скасування записів Державного реєстру прав. Отже - скасування права власності можливе лише за умови визнання протиправним та/або незаконним рішення або документа на підставі якого означене право виникло. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 31.07.2015 року на підставі рішення державного реєстратора Джеренова Є.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також технічного паспорту, Декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомого майна, загальною площею 5,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] . Тобто, право власності відповідача [PERSON] на спірний об`єкт виникло після проходження ним процедури, яка включала в себе реєстрацію Декларації про готовність до експлуатації об`єкта та інших документів, а також наступної державної реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості. Разом з тим, суд прийшов до висновку, що право власності відповідача [PERSON] на об`єкт нерухомого майнам, загальною площею 5,7 кв.м., розташованого за адресою: [ADDRESS] , виникло не на законних підставах, з порушеннями процедури державної реєстрації та підставі неналежних документів, що навіть не були надані суду для огляду, у зв`язку з чим позовні вимоги є обґрунтованими, підтвердженими і підлягають задоволенню, а рішення державного реєстратора про право власності за [PERSON] - скасуванню. Відповідно до ч. 1-3 ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Пунктом 7 статті 14 вказаного Закону передбачено, що у разі ухвалення судом рішення про закриття розділу Державного реєстру прав у випадках, передбачених цією статтею, закриття відповідного розділу допускається виключно в разі, якщо таким судовим рішенням вирішується питання щодо набуття та/або припинення речових прав, обтяжень речових прав на об`єкт нерухомого майна, щодо якого закривається розділ у Державному реєстрі прав. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги Маріупольської міської ради про закриття розділу у Державному реєстрі прав на об`єкт нерухомого майна № 693295014123 також підлягають задоволенню. Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27.02.2019 р. було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову у даній цивільній справі, накладено арешт на нерухоме майно: нежитлову будівлю, розташовану по [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 31.07.2015р., шляхом заборони оформлення та видачі документів про її відчуження та шляхом заборони проводити будь-які нотаріальні дії за вказаною адресою (т.1, а.с. 53). У відповідності до ч. 7 ст. 158 ЦПК України - у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову, заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Таким чином, враховуючи задоволення позову - суд вважає необхідним залишити в силі заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 27.02.2019р., протягом дев`яності днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем в даному судовому провадженні щодо судового збору за подачу позову до суду у розмірі 3842,00 грн., а також судові витрати щодо судового збору за подачу позову Маріупольською міською радою у сумі 2102,02 грн., всього в сумі 5944,00 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] , як підтверджені документально. На підставі наведеного,

Outcome: approved