Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу № 5788/16/000212 від 19.10.2016 автомобіля марки Skoda SuperB Classic, модель 1,8Т, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], укладеного між [PERSON] та [PERSON]. У позовній заяві [PERSON] виклала вимоги про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] вищевказаного автомобіля на її користь. Позивач просила припинити право [PERSON] на 1/2 частку автомобіля марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак [NUMBER], який є спільною сумісною власністю її та відповідача, стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію за 1/2 частку автомобіля у розмірі 24550,00гривень, визнати за нею право власності на вищевказаний транспортний засіб. Також [PERSON] у своїй позовній заяві до суду виклала вимоги про зобов'язання [PERSON] та [PERSON] передати на її користь спірний автомобіль, ключі, реєстраційні документи на нього, зокрема, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, та стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 гривень. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 14.03.2017 справа за єдиним унікальним номером 754/4302/17, номер провадження 2/754/3620/17 була передана судді [PERSON] В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що з 16.04.2004 з відповідачем перебували у шлюбі. Під час шлюбу в 2005 році за спільні кошти, які брали у кредит у банку, вони придбали автомобіль марки Skoda SuperB, державний номерний знак [NUMBER]. В 2009 році кредит був повністю виплачений. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 травня 2015 року по справі №754/1993/15-ц шлюб між ними розірвано. В липні 2015 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту проживання однієї сім'єю та поділ спільного майна подружжя. Під час розгляду даної справи у суді відповідач продав спірний автомобіль своєму другу [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду міста від 22.11.2016 за [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину автомобіля марки Skoda SuperB, державний номерний знак [NUMBER]. У своїх позовних вимогах вказує, що своєї згоди на продаж автомобіля у письмовому вигляді, яка б була нотаріально посвідчена не надавала у зв'язку з чим просить суд визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу недійсним. Також [PERSON] зазначає, що відповідач продав автомобіль під час судового розгляду справи про поділ майна своєму другу [PERSON], який знав про даний спір і придбавав спірний автомобіль без дійсного наміру на це, з метою допомогти [PERSON] привласнити частину майна. За домовленістю між [PERSON] та [PERSON] автомобілем продовжує користуватися відповідач [PERSON] У зв'язку з тим, що автомобіль вибув з володіння без її волі, просить суд витребувати майно з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] Також [PERSON] просить суд припинити право відповідача на 1/2 частку у спільному майні та стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 24550,00 гривень. В обґрунтування даних вимог зазначає, що рішення Деснянського районного суду від 22.11.2016, яким за нею визнано право власності 1/2 частину автомобіля, виконати фактично неможливо, оскільки річ є неподільною, з відповідачем вони перебувають у неприязних стосунках і не можуть спільно користуватись спірним автомобілем, а також те, що припинення права власності не завдасть [PERSON] істотної шкоди, так як він намагається позбутися спірного автомобіля. Позивач вказує, що у договорі купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] узгодили ціну автомобіля і грошова компенсація підлягає стягненню з нею згідно ціни, яка вказана у даному договорі. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 50000,00 гривень, яку вона зазнала внаслідок того, що пережила нервову напругу, стрес, негативні емоції, переживання, не могла використовувати автомобіль у власних інтересах та інтересах сина, а також те, що вона витрачає багато часу, нервів, грошових коштів для захисту своїх справ у суді. [PERSON] зазначила, що моральну шкоду їй завдано як власнику майна, виходячи з аналізу ч. 3 ст. 386 ЦК України, що виникає незалежно від того якими діями було заподіяно шкоду її праву власності та які способи захисту нею застосовувались. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 07.04.2017 під головуванням судді [PERSON] було відкрито провадження у справі, визначено відповідачу строк до 04.08.2017 для надання заперечення проти позову. 15 березня 2017 [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак [NUMBER], та передання вказаного автомобіля на зберігання позивачці. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 11.04.2017 під головуванням судді [PERSON] клопотання [PERSON] задоволено частково, накладено арешт на автомобіль марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак [NUMBER]. 18 квітня 2017 року [PERSON] подала до суду заяву про доповнення ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 11.04.2017 про забезпечення позову реквізитами сторін, які необхідні для виконання даної ухвали. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19 квітня 2017 року під головуванням судді [PERSON] було частково задоволено клопотання [PERSON], зазначено, що з метою забезпечення цивільного позову [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER], місцезнаходження: [ADDRESS], до [PERSON], [INFO], ІПН: [NUMBER], місцезнаходження: [ADDRESS], та [PERSON], [INFO], ІПН:[NUMBER], місцезнаходження: [ADDRESS], накласти арешт на автомобіль марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно із постанови про закінчення виконавчого провадження, виданої державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного Територіального управління юстиції у місті Києві [PERSON], від 16.05.2017 року арешт на автомобіль марки Skoda SuperB Classic, номер кузова [NUMBER], сірого кольору, 2005 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], накладено та виконавче провадження №53804841 з примусового виконання ухвали Деснянського районного суду міста Києва від 19.04.2017 року по справі № 754/3402/17 закінчено. Згідно квитанції Акціонерного товариства Комерційного банку "Приватбанк" №0.0.856057211.1 від 22.09.2017 [PERSON] на ім'я отримувача Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві через банк отримувача Державну казначейську службу України м. Києва по цивільній справі № 754/3402/17 перерахувала грошові кошти у розмірі 24550,00 гривень. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 18.01.2018 справа за єдиним унікальним номером 754/4302/17, номер провадження 2/754/3620/17 була передана судді Бабко В.В. у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] 16 березня 2018 року відповідачем [PERSON] через канцелярію суду подано заяву про часткове визнання позову, в якій він визнав заявлені до нього вимоги в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним автомобіля марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак [NUMBER]. В іншій частині позов не визнає. Цієї ж датою відповідачем [PERSON] через канцелярію суду було надано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що вартість автомобіля не може визначатись виходячи з ціни в договорі купівлі-продажу автомобіля № 5788/16/000212 від 19.10.2016, який визнається ним недійсним, оскільки умови щодо ціни є недійсними в тому числі. Відповідач вказав, що оскільки згоди щодо вартості автомобіля між ним та позивачем не досягнуто, вартість автомобіля вона повинна визначатись виходячи з його дійсної вартості на час розгляду справи. У зв'язку з тим, що згоди щодо ціни автомобіля між ним та [PERSON] не досягнуто, позивач не надала до суду доказів дійсної вартості автомобіля на час розгляду справи та не внесла на депозитний рахунок суду, що є обов'язковою умовою для припинення права на частку у спільному майні, дані позовні вимоги не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння його та [PERSON], то в їх задоволенні даних вимог просив відмовити, оскільки вимоги не обґрунтовані [PERSON] і ст.387 ЦК України не підлягає застосуванню у даних правовідносинах. А саме вказав, що [PERSON] є добросовісним набувачем автомобіля, він не знав і не міг знати, що транспортний засіб належить позивачу, тому що рішення Деснянського районного суду міста Києва, яким було визнано за [PERSON] право власності на 1/2частину автомобіля ухвалено 22.11.2016, а договір купівлі-продажу автомобіля укладений 19.10.2016. Також [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву вказав, що вимога позивача щодо зобов'язання відповідачів повернути їй автомобіль є безпідставною, оскільки [PERSON] є добросовісним набувачем. Відповідач зазначив, що позивачем не вірно обрано даний спосіб захисту, так як вона не обґрунтувала з яких саме правових підстав необхідно зобов'язати обох відповідачів повернути їй автомобіль, в тому числі і його як співвласника автомобіля. На думку відповідача вимога про повернення автомобіля [PERSON] є передчасною з тих підстав, що при визнанні договору недійсним, спірний автомобіль спочатку потрібно повернути обом співвласникам ([PERSON] та [PERSON]) і як наслідок припиняти його право на частку у спільному майні. Відповідач просив суд відмовити у вимогах позивача щодо стягнення моральної шкоди солідарно з відповідачів, посилаючись на те, що [PERSON] не надано доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань або втрат немайнового характеру внаслідок дій [PERSON] та [PERSON], не вказано з яких міркувань позивач виходила при визначенні розміру моральної шкоди. 08 травня 2018 році у судовому засіданні представник позивача Даниленко Т.В. надала відповідь на відзив в якому позивач посилається на те, що нею перераховані кошти на депозитний рахунок суду у якості компенсації вартості 1/2 частки автомобіля, докази чого містяться в матеріалах судової справи. Позивач зазначає, що [PERSON] та [PERSON] знайомі з 2000 року є засновниками бізнесу ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Укрвермікуліт" і близькими друзями. [PERSON] працювала на даному підприємстві, там познайомилась з відповідачем. Позивач зазначає, що враховуючи дружні відносини [PERSON] та [PERSON], останній мав знати, що [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі і мав спір стосовно поділу майна. Також вказує, що у випадку якщо [PERSON] і не був повідомлений про спір [PERSON], він повинен був проявити розумну обачність перед укладенням угоди і перевірити чи не придбане майно у шлюбі та чи не має спору щодо нього у суді. [PERSON] вказує, що є всі правові підстави витребувати майно з володіння [PERSON], оскільки спірний автомобіль без достатньої правової підстави перейшов у власність останнього і позивач не має можливості ним користуватись. Позивач обрала спосіб захисту визнання договору недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикацію), по тій причині що їй належить 1/2 частина спірного автомобіля, вона не є стороною правочину, укладеного між відповідачами, автомобіль вибув з її володіння без її волі та набувач [PERSON] є недобросовісним, так як знав або міг знати про наявність перешкод для вчинення правочину. Позивач зазначає, що застосування реституції не буде ефективним способом захисту її прав в даному спорі. У відповіді на відзив [PERSON] зазначає, що [PERSON] визнав позовну вимогу щодо недійсності договору-купівлі продажу автомобіля, таким чином він визнав факт, що діяв на шкоду інтересам позивача. Також вказує, що [PERSON] вчиняв дії щодо відчуження спірного автомобіля, а отже право власності [PERSON] на автомобіль не визнається і підлягає захисту в суді шляхом визнання права власності. Припинити право на 1/2 частку автомобіля відповідача [PERSON] вона вважає за можливе, оскільки річ є неподільною, спільне користування автомобілем неможливе, так як між нею та [PERSON] склались неприязні стосунки, [PERSON] уникає поділу даного майна, а також припинення права на частку не завдасть істотної шкоди відповідачу, тому що він і так намагається позбутись автомобіля. Щодо ціни компенсації вартості 1/2 частки вартості спірного автомобіля, [PERSON] посилається на те що вона не має доступу до автомобіля, не може визначити його дійсної вартості, а [PERSON] та [PERSON] мали можливість його оцінити і дійшли згоди щодо його дійсної вартості. Також позивач вказує, що п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" на яку посилається [PERSON] щодо того, що вартість майна, що підлягає поділу повинна визначатись виходячи з його дійсною вартості на час розгляду справи, не застосовується, оскільки спір щодо поділу майна вже вирішений у справі 754/10187/15-ц від 14.07.2015. 25 червня 2018 року відповідач [PERSON] через канцелярію суду подав заяву, якою відкликав заяву про часткове визнання позову щодо визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним. 14 вересня 2018 року ухвалою Деснянського районного суду міста Києва під головуванням судді Бабко В.В. було закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду, встановивши загальний порядок дослідження доказів по справі. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Даниленко Т.В. підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник Немеровець Т.А. проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на обставини, які викладені у відповіді на відзив. В судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував та просив відмовити у їх задоволенні. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно за ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серія І-БК від 16.04.2004 року. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 08 травня 2015 року по справі №754/1993/15-ц шлюб між ними розірвано. У липні 2005 року [PERSON] отримав кредит у банку, що підтверджується Договором кредиту №1019 від 11.07.2005. Згідно із договором кредиту № 1019 від 11.07.2005 Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" було надано кредит [PERSON] у розмірі 17030,00 доларів США для купівлі автомобіля марки Skoda SuperB Classic, державний номерний знак [NUMBER]. Зобов'язання по даному договору виконані у повному обсязі, що підтверджується довідкою Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" №29-21/2611 від 25.10.2009. В липні 2015 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про встановлення факту проживання однієї сім'єю та поділ спільного майна подружжя. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 22.11.2016 по справі №754/10187/15-ц за [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності по 1/2частини на автомобіль марки Skoda SuperB, шасі [NUMBER], 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER]. Рішення набрало законної сили. Судом встановлено, що під час розгляду справи про встановлення факту проживання однієї сім'єю та поділ спільного майна подружжя у суді, відповідач [PERSON] надав довіреність на ім'я [PERSON], який в свою чергу, діючи від імені [PERSON] на підставі довіреності НВА 392749 від 28.09.2016 уклав Договір комісії №5788/16/000212 від 16.10.2016 з ТОВ «Авто-Ком», в особі директора [PERSON], за яким останній зобов'язується продати автомобіль Skoda SuperB, шасі [NUMBER], 2005 року. За заявою позивача [PERSON] суд [PERSON] викликав в судове засідання в якості свідка, однак [PERSON] який повідомлявся належним чином в судове засідання не з'явився, повідомлення повернулись з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». 19.10.2016 між ТОВ «Авто-Ком», в особі директора [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5788/16/000212, згідно якого [PERSON] купив транспортній засіб Skoda SuperB, шасі [NUMBER], 2005 року [NUMBER] за 49100,00грн. За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення (частина перша статті 1004 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Таким чином, законодавством чітко визначено дії повіреного по закінченню виконання договору доручення, зокрема, негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Однак, як слідує з пояснень відповідача [PERSON] укладаючи довіреність на ім'я [PERSON] він не міг знати, що спірний автомобіль марки Skoda SuperB, шасі [NUMBER], 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER] буде продано. Зі слів [PERSON], довіреність була надана [PERSON] лише з метою користування, а не розпорядження майном. Згоди на продаж спірного автомобіля [PERSON] не надавав. [PERSON] уклав Договір комісії №5788/16/000212 від 16.10.2016 без згоди відповідача [PERSON], іншого судом не встановлено та сторонами не спростовано, доказів про передачу коштів від продажу автомобіля або повідомлення про намір продати [PERSON] [PERSON] учасниками справи суду не надано. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив, що купив у ТОВ «Авто-Ком», в особі директора [PERSON], автомобіль марки Skoda SuperB, шасі [NUMBER], 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER]. Відповідно до довідки Територіального сервісного центру № 8044 регіонального сервісного центру МВС міста Києва вказано, що згідно даних бази автоматизованої інформаційної системи МВС, станом на 24.01.2017 автомобіль марки Skoda SuperB, 2005 року випуску, об'єм двигуна 1781 см/куб, вид палива (бензин, газ), кузов [NUMBER], з новими номерними знаками [NUMBER] в Регіональному сервісному центрі МВС №3243 перебуває на реєстраційному обліку на ім'я [PERSON]. Підстава перереєстрації: договір купівлі-продажу №5788/16/000212 від 19.10.2016, складеного ТОВ "Авто-Ком". Однак, за загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Стаття 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов'язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Отже судом встановлено та підтверджено сторонами в судовому засіданні, що [PERSON] та [PERSON] згоду щодо продажу автомобіля марки Skoda SuperB, шасі [NUMBER], 2005 року випуску, сірого кольору, державний номерний знак [NUMBER], якій значиться з новими номерними знаками [NUMBER] не надавали. Таким чином, враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу №5788/16/000212 від 19.10.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю «АВТО-КОМ», в особі директора [PERSON] та [PERSON] автомобіля марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER] знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, вони в такому вигляді ґрунтуються на встановлених нормах законодавства України, і тому підлягають задоволенню. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі спростування презумпції правомірності, визнання недійсним договору купівлі - продажу №5788/16/000212 від 19.10.2016, всі права, набуті під час продажу автомобіля, на підставі якого за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER], не повинні здійснюватися, а створені обов'язки та наслідки не підлягають виконанню. Ураховуючи наведене, спірний автомобіль, який є предметом спору, залишився у володінні [PERSON] та [PERSON] є його власниками і користувачами. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, статтею 387 ЦК України передбачено право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання згідно зі статтею 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Жодних доказів про згоду [PERSON] та [PERSON] на незаконне відчуження спірного автомобіля матеріали справи не містять. Твердження відповідача [PERSON], що він є добросовісним набувачем та в нього не може бути витребувано автомобіль, суд вважає безпідставним, оскільки рішенням суду поновлено право власності позивача [PERSON] та [PERSON] на спірний автомобіль. Відповідач [PERSON] не позбавлений права звернутись з позовом до ТОВ «АВТО-КОМ» про стягнення коштів та відповідно до ст. 390 ЦК України. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння знайшли своє підтвердження в судовому засідання, обґрунтовані та підлягають задоволенню щодо зобов'язання [PERSON] повернути автомобіль [PERSON] та [PERSON] Водночас, суд вважає, що позовні вимоги щодо припинення право власності [PERSON] на 1/2частину спірного автомобіля та стягнення з [PERSON] на користь відповідача [PERSON] грошову компенсацію за належну йому 1/2частину спірного автомобіля в розмірі 24550грн, які позивачем сплачені на депозитний рахунок Деснянського районного суду міста Києва (квитанція 0.0.820635923.1, дата оплати 03.08.2017) та визнання за [PERSON] право власності на автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER] не підлягають задоволенню виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] вважає, що спірний автомобіль вибув з її володіння без достатніх правових підстав, тому бажає припинити право на 1/2 частку [PERSON] у спільному майні із стягненням з неї вартість цієї частки у розмірі 24550,00грн на користь [PERSON], посилаючись, що в договорі купівлі-продажу транспортного засобу зазначено, що транспортний засіб продається за ціною: 49100,00грн (п.3.1 Договору). Однак відповідач [PERSON] відмовився приймати вищевказану грошову суму, мотивуючи тим, що ця сума не відповідає ринковій вартості вищевказаного автомобіля. Крім того, відповідач вважає, що автомобіль повинен повернутись у спільне володіння колишнього подружжя, оскільки на продаж спірного автомобіля він згоди не надавав. Судом в судовому засіданні учасникам справи було роз'яснено порядок з'явлення клопотань відповідно до статей 182, 183 ЦПК України та роз'яснено параграф 6 Цього кодексу, але такі клопотання сторонами не заявлялись. Отже, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України (частини перша, друга, четверта статті 71 СК України). Відповідно до п.3 ч.2 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Крім того, стаття 365 ЦК України визначає підстави припинення права особи на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У таких випадках суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні без її згоди за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Аналогічні вимоги містяться у ч. 5 ст. 71 СК України, що гарантує захист прав одного з подружжя, право якого на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації вартості частки у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову другого подружжя. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Лише за відсутності такої згоди, в разі неподільності речі та неможливості її поділу між подружжям відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, з системного аналізу норми ч.5 ст. 71 СК України можна зробити висновок, що той з подружжя, який звертається до суду з позовом і бажає отримати в натурі спірне майно, яке є неподільним, за умови надання іншим з подружжя згоди на компенсацію частини вартості цього майна, вносить у цьому разі кошти на депозитний рахунок суду як захід забезпечення виконання рішення суду. Однак, враховуючи, що відповідач [PERSON] не надав згоду на грошову компенсацію вартості спірного автомобіля замість його частки у праві на це майно, не визнав суму яка зазначена в договорі купівлі-продажу, суду не надані докази реальної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи, тому внесені кошти позивачем на депозитний рахунок суду не можуть бути підставою задля припинення права власності на спірний автомобіль та стягнення компенсації без згоди сторони на отримання коштів. Також суд відмовляє позивачці [PERSON] в задоволенні позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON], [PERSON] передати [PERSON] автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, державний номер [NUMBER], ключі і реєстраційні документи, оскільки вважає за необхідне зазначити, що дані вимоги за своєю правовою природою є вимогами пов'язаними з визначенням способу та порядку виконання рішення суду, так як охоплюють в собі витребування у [PERSON] автомобіль марки Skoda Superb Classik, 2005 року випуску, шасі [NUMBER], державний номер [NUMBER] на користь [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до п.9 ч.2 ст.129 Конституції, ст.14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду. Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. За ст.124 ч.5 Конституції України, ст.14 ч.1 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно ч. 2 ст. 14 ЦПК України, невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом, зокрема, ст. 382 КК України передбачена кримінальна відповідальність за невиконання рішення суду. У випадку невиконання рішення суду добровільно, воно підлягає виконанню у примусовому порядку. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначає Закон України «Про виконавче провадження». Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Завершальною стадією судового провадження на підставі ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» є виконавче провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч.1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Крім того, щодо позовної заяви про стягнення моральної шкоди на користь позивача [PERSON], яка обґрунтовується тим, що відповідно до ч.3 статті 386 ЦК України, право на відшкодування моральної шкоди виникає у власника незалежно від того, якими діями було заподіяно шкоду його праву власності, та які способи захисту ним застосовувались, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, що її завдала за наявності її вини. Відповідно до роз'яснень, наданих у пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди, оскільки не було доведено обсягу страждань(фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала [PERSON], характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), який би відповідав вимогам щодо відшкодування в розмірах 50000грн. Водночас, з 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України було викладено в новій редакції. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору про надання юридичних послуг та правової допомоги від 10.03.2016 Даниленко Тетяна Володимирівна та [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги. Згідно з квитанцій від 10.03.2017, 27.06.2017 та 06.06.2018 загальна сума наданих послуг за розрахунком становить 7800грн. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачами надано замовлення на надання юридичних послуг та правової допомоги від 10.03.2017 та 04.05.2018, розрахунок витрат часу, витраченого на участь в судових засіданнях та на вчинення окремих процесуальних дій поза судовими засіданнями від 05.12.2018. Отже судом приймається розрахунок в сумі 7800грн в якості оплати послуг адвоката по представництву інтересів в суді. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Враховуючи викладене, відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, беручі до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та часткового задоволення позовних вимог солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 7800грн понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді та судовий збір в розмірі по 672грн з кожного відповідача.

Outcome: partial