Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Керівник Сарненської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Людинської сільської ради Дубровицького району Рівненської області та Висоцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить: - стягнути з відповідача на користь Висоцької сільської ради Дубровицького району упущену вигоду в сумі 62710 грн. на розрахунковий рахунок № [NUMBER] , ГУДКСУ в Рівненській області, МФО 833017; - судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покласти на відповідача та стягнути на користь прокуратури Рівненської області на р/р [NUMBER] , МФО 820172, ЗКПО 02910077, Банк: Державна казначейська служба України, м. Київ, КЕКВ - 2800. Свої вимоги мотивує тим, що Дубровицьким відділом Сарненської місцевої прокуратури в ході вивчення стану залучення замовників будівництва до створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населених пунктів Дубровицького району Рівненської області встановлено, що 14 липня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області зареєстровано декларацію №РВ142151950036 про готовність до експлуатації об`єкта "Будівництво магазину продовольчих та промислових товарів по [ADDRESS] . В подальшому з`ясовано, що замовником будівництва вищевказаного об`єкту є [PERSON] . Згідно інформації Людинської сільської ради, договори про пайову участь сільською радою із замовниками будівництва вищевказаного об`єкту не укладались. Дубровицьким відділом Сарненської місцевої прокуратури, згідно інформації Висоцької сільської ради Дубровицького району встановлено, що договір про пайову участь у створенні та розвитку інфраструктури населених пунктів з замовником будівництва вищевказаного об`єкту [PERSON] , упродовж 2016-2017 років з даним органом місцевого самоврядування також укладено не було. Приписами ч. 2 та ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" визначено, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту. пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Людинською сільською радою було розроблено Порядок залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради. З урахуванням вимог Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та вказаного Порядку встановлено, що сума збитків (упущеної вигоди), яку відповідач повинен був сплатити в місцевий бюджет в якості пайової участі у створенні та розвитку інфраструктури населеного пункту становить (126 х 4977 - 0 - 0 - 0) х 10% = 62710 грн., де 126 - площа об`єкта будівництва у метрах квадратних (згідно з декларацією РВ 142151950036 від 14.07.2015 року), 4977 - норматив для одиниці створеної потужності, затвердженої рішенням сільської ради, що діє на дату укладення договору, 0 - витрати, пов`язані з придбанням та виділенням земельної ділянки, 0 - витрати, пов`язані із звільненням будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, що включають також вартість придбання знесеного майна, 0 - витрати на влаштування внутрішньо- та позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій, 10% - відсоток, що застосовується з метою визначення розміру пайової участі, що підлягає сплаті. З аналізу положень частин 2, 3, 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" вбачається, що обов`язок ініціювати укладення договору про пайову участь покладено саме на замовника будівництва, оскільки цей обов`язок пов`язаний із зверненням замовника до органу місцевого самоврядування. Ухилення замовника будівництва від укладення договору про пайову участь до прийняття об`єкта нерухомого майна до експлуатації є порушенням зобов`язання, яке прямо передбачено чинним законодавством. Таким чином, саме відповідач під час проведення будівельних робіт з будівництва магазину продовольчих та промислових товарів допустив порушення зобов`язання, визначеного Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", ухилившись від укладення договору про пайову участь із Людинською сільською радою та, в подальшому, не сплативши кошти пайової участі. Отже, неправомірна бездіяльність відповідача щодо його обов`язку взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, який кореспондується зі зверненням відповідача до позивача із заявою про укладення такого договору, є протиправною формою поведінки, внаслідок якої Людинська сільська рада була позбавлена права отримати на розвиток інфраструктури населеного пункту відповідну суму коштів, яка охоплюється визначенням упущеної вигоди. При цьому наслідки у виді упущеної вигоди перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача. Пред`являючи позов в інтересах держави в особі Людинської та Висоцької сільських рад, територіальна громада яких на даний час є об`єднаною, прокуратура виходить з того, що несплата коштів пайової участі на створення та розвиток інфраструктури населеного пункту завдає майнову шкоду органу місцевого самоврядування, який внаслідок цього позбавлений можливості належним чином виконувати покладені на неї функції та реалізувати фінансово-економічні повноваження, здійснювати заходи щодо розвитку інфраструктури населеного пункту, що тягне за собою порушення економічних інтересів держави. Звернення прокурора до суду спрямоване на дотримання встановлених Конституцією України принципів верховенства права та законності, а також задоволення суспільної потреби у дотриманні вимог чинного законодавства в ході здійснення містобудівної діяльності. У судовому засіданні прокурор Твердун Н.М. позовні вимоги підтримала та просила задоволити з підстав, викладених у позові. Представник Висоцької сільської ради в судове засідання не з`явився. Згідно заяви сільського голови Гури Л.Ф., остання просить розгляд справи здійснювати без участі представника Висоцької сільської ради, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Людинської сільської ради в судове засідання не з`явився. З повідомлення Висоцького сільського голови [PERSON] вбачається, що Людинська сільська рада перебуває на стадії ліквідації та, відповідно, не має права на представництво по даній справі в суді виходячи з наступного. Частиною 2 ст. 8 Закону україни "Про добровільне об`єднання територіальних громад" передбачено, що повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних міських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою. Разом з тим, згідно ч. 3 ст. 8 вищевказаного Закону, об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою. Під час проведення реорганізації юридичних осіб - сільських, селищних, міських рад та їхніх виконавчих комітетів повноваження з управління справами таких юридичних осіб здійснює сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою. Рішенням сесії Висоцької сільської ради від 16.08.2016 року №18 "Про реорганізацію шляхом приєднання територіальної громади Людинської сільської ради до Висоцької сільської ради" припинено повноваження Людинської сільської ради та створено ліквідаційну комісію. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Богельський І.В. позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову. Крім того, відповідач скористався своїм право на подав відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що сам по собі факт відсутності укладеного із Людинською сільською радою договору про пайову участь у період 2014-2016 років та неукладення цього договору ним у 2017 році на звернення сільської ради, на переконання керівника місцевої прокуратури, вказує на його ухилення від укладення цього договору, тобто на його неправомірну поведінку за законом. Однак, ці доводи прокуратури є необґрунтованими і не узгоджуються з обставинами справи та не відповідають вимогам закону. Посилання керівника прокуратури на неукладення ним договору у 2017 році на звернення сільської ради (після інформаційних запитів прокуратури до неї) як на доказ його неправомірної бездіяльності спростовується імперативними вимогами ч. 2 ст. 40 Закону україни "Про регулювання містобудівної діяльності", за якою зобов`язання взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту існує лише у замовника будівництва. Це положення кореспондується із нормою ч. 3 ст. 40 цього ж Закону, в якій визначено, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону україни "Про регулювання містобудівної діяльності" термін замовник вживається в цьому законі в такому значенні: замовник - фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву. Зрештою, навіть у пункті 1.3 Порядку, на який керівник прокуратури посилається у позовній заяві, значиться "дія цього порядку поширюється на всі замовників будівництва .... які здійснюють будівництво на території ....".Між тим, як підтверджено документально та ніким не оспорюється і прямо зазначено керівником прокуратури у позовній заяві, 14 липня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області зареєстровано декларацію №РВ142151950036 про готовність до експлуатації об`єкта. Отже, із 15 липня 2015 року, в тому числі і у 2017 році, він не мав правового статусу замовника будівництва, оскільки будівництво магазину було завершено, об`єкт будівництва був прийнятий в експлуатацію шляхом реєстрації вищезазначеної декларації. Тому, у 2017 році, він, як власник магазину, який завершив це будівництво вже кілька років тому назад, не зобов`язаний був укладати наведений у позовній заяві договір, і не міг бути примушений це робити, адже цей договір за імперативною вимогою закону укладається лише із замовником і до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Правових підстав для укладення ним цього договору у 2017 чи 2018 році на звернення Висоцької сільської ради після закінчення будівельних робіт, прийняття об`єкта в експлуатацію, втрати ним визначеного у п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону україни "Про регулювання містобудівної діяльності" правового статусу замовника, не було. Тому його поведінка щодо неукладення договору у 2016-2018 роках не є протиправною, а отже в цій частині така обов`язкова ознака деліктного правопорушення як протиправність (неправомірність) дії чи бездіяльності позивачем не доведена, а тому немає і всього складу правопорушення як єдиної підстави для притягнення до відповідальності, в даному випадку цивільно-правової. Щодо відсутності його вини в неукладенні ним договору про пайову участь із Людинською сільською радою до 14 липня 2015 року та відсутності в його поведінці ознак неправомірної бездіяльності із неукладення цього договору, відповідач зазначає, що будь-яких доказів того, що йому пропонувалось укласти договір про пайову участь із Людинською сільською радою до 14 липня 2015 року, а він відмовився від цього, чи що йому надавався проект цього договору, чи що його хоча б поставили до відома про існування наведеного прокурором в позовній заяві прийнятого сільською радою порядку, в позовній заяві не наведено, і такі докази суду стороною позивача не представлено. Тому доводи позовної заяви про його ухилення від укладення договору із сільською радою є недоведеними і ґрунтуються винятково на припущеннях. До того ж, затверджений рішенням Людинської сільської ради від 21 вересня 2012 року №145 Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради та на який посилається керівник прокуратури, є актом нормативно-правового характеру цього органу місцевого самоврядування, оскільки за своїми ознаками не є актом індивідуального характеру. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин - на день прийняття сільською радою у 2012 році свого рішення) рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію. Однак прокурором не надано суду доказів офіційного оприлюднення цього рішення сільської ради,а усі наявні і доступні за період друковані джерела чи інші ресурси в районі за 2012 рік не засвідчують оприлюднення цього рішення. Оскільки рішення Людинської сільської ради "Про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради" від 21 вересня 2012 року №145 разом із затвердженим ним Порядком не було офіційно оприлюднено, а отже не набрало чинності. Відтак, доводи позовної заяви керівника місцевої прокуратури про невиконання ним умов Порядку, який не набрав чинності, а також обґрунтування прокурором розміру вимог цим порядком, є безпідставними і необґрунтованими та не доводять існування його неправомірної бездіяльності як необхідного елементу складу деліктного правопорушення. Отже, між шкодою, яка заподіяна сільській раді (територіальній громаді) у виді непоступлення коштів, які могли поступити у разі укладення договору про пайову участь, його поведінка не перебуває у прямому причинно-наслідковому зв`язку. Натомість, у такому зв`язку між шкодою перебуває бездіяльність тих службових осіб сільської ради, які не виконали свої службові обов`язки, через що цей порядок не набрав чинності, не був доведений до відома громадськості сільської ради, через що, як зазначено у листі сільської ради, впродовж 2014-2016 років і не було укладено договорів про пайову участь. Вочевидь, за таких обставин, не виключається, що до запитів прокуратури їх в сільській раді і не було ніколи укладено. В цьому немає його неправомірної бездіяльності, і немає саме прямого причинно-наслідкового зв`язку. Також позов є необґрунтованим ще й тому, що керівник прокуратури заявив позовні вимоги у зазначеному ним у позовній заяві розмірі з огляду на встановлений норматив для одиниці потужності. Однак, згідно ч. 5 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" у разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності. Доказів того, що кошторисна вартість будівництва об`єкта не встановлена, а з ним і правомірність посилань на ці норми, суду не надано як і не надано доказів неврахування витрат на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій, що згідно ч. 5 ст. 40 цього Закону не враховується при визначенні пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. З усіх наведених підстав і обґрунтувань, відповідач вважає, що позов не підлягає задоволенню. У свою чергу Висоцькою сільською радою подано відповідь на відзив. Однак, наведені у такій відповіді на відзив аргументи судом не беруться до уваги у зв`язку з тим, Висоцькою сільською радою при подачі відповіді на відзив не дотримані вимоги та правила, передбачені ч. 3 ст. 179, ч.ч. 3 - 5 ст. 178 ЦПК України. Керівник Сарненської місцевої прокуратури також скористався своїм правом та подав відповідь на відзив вказавши, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є необґрунтованими. По питанню твердження відповідача про відсутність в його діях, як замовника будівництва, всіх елементів складу цивільного правопорушення та заперечення проти позову в цілому зазначає наступне. Відповідач зробив невірний висновок шляхом неправильного трактування норм матеріального та процесуального права. Згідно інформації, розміщеної на офіційному сайті Державної архітектурно-будівельної інспекції України, 14 липня 2015 року за №РВ142151950036 зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - "Будівництво магазину продовольчих та промислових товарів на [ADDRESS] ", кошторисна вартість об`єкту становить 463,20 тис.грн. Згідно п. 1 вказаної декларації замовником об`єкту будівництва є [PERSON] . Як Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності", так і Порядком залучення розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради, затвердженого рішенням Людинської сільської ради №145 від 21.09.2012 року встановлено, що саме на замовника покладено обов`язок укладення договору про пайову участь і сплати відповідних коштів. Крім того, передбачений Законом строк для укладення договору про пайову участь встановлено саме для добровільного виконання стороною зазначеного обов`язку. Невиконання такого зобов`язання не звільняє замовника від виконання обов`язку з перерахування коштів пайової участі, та не може надавати йому переваг перед замовником, який виконав обов`язок. Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника, збитками та вини. Так, неукладення відповідачем договору про пайову участь свідчить про його бездіяльність (протиправну поведінку) у вчиненні передбачених законодавством обов`язкових дій щодо такого звернення та укладення договору. Таким чином, внаслідок протиправних дій відповідача, територіальній громаді Людинської сільської ради завдано збитки у вигляді недоотримання надходжень до місцевого бюджету в сумі 62710 грн., чим порушено інтереси держави в особі органу місцевого самоврядування. Зазначене свідчить про наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками. При цьому наслідки у виді неотримання Людинською сільською радою відповідної суми коштів на розвиток інфраструктури населеного пункту, тобто упущена вигода, перебувають у безпосередньому причинному зв`язку із наведеною неправомірною бездіяльністю відповідача. Вказане спростовує твердження відповідача про відсутність у його діях (бездіяльності) усіх елементів складу цивільного правопорушення для покладення на нього обов`язку відшкодувати збитки у вигляді упущеної вигоди. Не знайшла свого підтвердження і інформація відповідача щодо офіційного неоприлюднення рішення Людинської сільської ради "Про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради" від 21.09.2012 року №145 разом із затвердженим Порядком. Згідно інформації Висоцької сільської ради, відповідно до п. 6 ст. 141 Регламенту Людинської сільської ради, затвердженого рішенням №20 від 15.12.2010 року, встановлено порядок оприлюднення рішень шляхом розміщення їх на інформаційному стенді, який знаходиться в приміщенні сільської ради (або, у разі створення, на сайті сільської ради). Тому, на виконання вказаних вимог Регламенту, рішення Людинської сільської ради "Про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради" від 21.09.2012 року №145 разом із затвердженим Порядком після прийняття було невідкладно розміщено на офіційному стенді, який знаходиться в Людинській сільській раді. Крім того, відповідно до протоколу 23 сесії шостого скликання, на якій розглядалось питання пайової участі у розвитку інфраструктури та приймався відповідний Порядок та списку депутатів, які були присутні на цій сесії, депутат сільської ради, відповідач по справі [PERSON] , був присутній та приймав безпосередню участь у голосуванні. У відповідь на наведені пояснення, міркування і аргументи, які викладені керівником місцевої прокуратури у відповіді на відзив, представником відповідача - адвокатом Богельським І.В. подано заперечення зі змісту якого вбачається наступне. У відповіді на відзив вбачається, що відповідач є замовником зазначеного у позовній заяві будівництва, і, Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності" саме на замовника покладено обов`язок укладення договору про пайову участь і сплати відповідних коштів. [PERSON] і не заперечує ті обставини, що він мав цей статус замовника, і що закон покладає обов`язок укладення вищезазначеного договору на замовника. Натомість, заперечуючи проти позовної заяви у поданому відзиві відповідач зазначив, що відповідно до ч. 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. У відзиві також наведено значення терміну замовник, яке міститься у п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". 14 липня 2015 року Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області зареєстровано декларацію №РВ142151950036 про готовність до експлуатації об`єкта. Позивач є особою, яка самостійно визначається, що саме конкретно просити суд (предмет позову) і чим свої вимоги обґрунтовувати (підстава позову). Так, прокурор у позовній заяві, поміж іншого, зазначив, що [PERSON] не уклав договір про пайову участь у 2017-2018 роках на звернення сільської ради. Спростовуючи і заперечуючи проти доводів позовної заяви саме в цій частині, відповідач вказав, що за чіткими вимогами п. 4 ч. 1 ст. 1, ч.ч. 2, 3 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" із 15 липня 2015 року, в тому числі і у 2017 році, він не мав правового статусу замовника будівництва, оскільки будівництво цього магазину було завершене, об`єкт будівництва був прийнятий в експлуатацію шляхом реєстрації вищезазначеної декларації. Відповідач хоче звернути увагу суду на те, що він не має і не може мати довічно статус замовника цього магазину, а тому, вже після введення в експлуатацію магазину він не зобов`язаний був укладати цей договір. Отже, неукладення відповідачем договору про пайову участь у 2017 році не може вважатись неправомірною поведінкою з його сторони, оскільки закон не містив для нього обов`язку укладати такий договір через два роки після введення а експлуатацію об`єкта будівництва. Щодо того, чому неукладення цього договору до введення в експлуатацію магазину не є протиправною бездіяльністю з боку [PERSON] , він ретельно описав у відзиві на позовну заяву. Щодо посилань прокурора на офіційне оприлюднення рішення сільської ради шляхом розміщення його на інформаційному стенді сільської ради, то матеріали справи доказів цьому не містять. Саме по собі твердження у відповіді на відзив із посиланням на відповідь сільської ради про те, що ніби то відбулось офіційне оприлюднення рішення в зазначений спосіб, є недостатнім, воно нічим конкретним не доведено і не підтверджено. Також прокурором навіть не спростовувались зазначені відповідачем у відзиві на позовну заяву доводи про те, що згідно ч. 12 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", відповідно до ч. 5 ст. 12 якого, регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніш як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання. Отже, з одного боку, доводи прокурора про набрання чинності вищезазначеним рішенням сільської ради є голослівними і нічим конкретним не підтверджуються, а з іншого - за нормами ч. 2 ст. 78 ЦПК України, зазначені у відповіді на відзив аргументи і матеріали не є та не можуть бути в силу закону, доказами набрання чинності саме цим рішенням сільської ради як регуляторним актом, так як необхідно було його опублікування у зазначений в законі спосіб. Щодо аргументів присутності відповідача на сесії сільської ради та прийнятті участі в голосуванні, то з цими обставинами закон не пов`язує набрання чинності цим рішенням сільської ради. Тобто, якщо мисько В [PERSON] . навіть і був присутній на цій сесії та приймав участь в голосуванні, то ці обставини не виключають дію норм ч. 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ч. 12 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ч. 5 ст. 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" та ч. 2 ст. 78 ЦПК України. Тому, з усіх підстав, обґрунтувань та аргументів, висловлені у відповіді на відзив пояснення і аргументи не спростовують зазначених відповідачем у відзиві заперечень. Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (ч. 2 ст. 40 Закону). На виконання ч. 1 ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" Людинською сільською радою Дубровицького району було прийнято рішення від 21.09.2012 року №145 "Про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради", яким затверджено Порядок залучення, розрахунок розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради. Відповідно до п. 1.1. Порядку залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради, таке розроблено відповідно до вимог ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", ч. 5 ст. 3 Закону України "Про запобігання впливу світової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва", ст. 25 Закону України\~"Про\~місцеве самоврядування\~в Україні" з метою врегулювання суспільних відносин, пов`язаних з порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі замовників будівництва у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради у зв`язку з будівництвом об`єктів на території Людинської сільської ради. Пунктом 2.3. зазначеного Порядку, передбачено, що пайова участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради полягає у перерахуванні замовником до прийняття будівництва в експлуатацію до бюджету Людинської сільської ради коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури згідно з договором. У зв`язку з чим, прокурор зазначає, що відповідач відповідно доЗакону України "Про регулювання містобудівної діяльності"та Порядку був зобов`язаний сплатити в місцевий бюджет в якості пайової участі у створенні інфраструктури грошові кошти у сумі 62710 грн., яка розрахована згідно з формулою, наведеною у Порядку розрахунку пайової участі замовників у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради у разі будівництва об`єктів, загальна кошторисна вартість яких не визначена згідно з державними будівельними нормами, стандартами і правилами. Відповідно до ч. 5 ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і поза майданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій. У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності. Вказана норма Закону продубльована у п.п. 2.4 та 2.5 Порядку. Відповідно до п. 2.6 Порядку, розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради становить 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта для нежитлових будівель та споруд або визначається за формулою, наведеною у п. 2.8 цього Порядку. З огляду на вказане та у відповідності до Розрахунку пайової участі мовника об`єкта "Будівництво магазину продовольчих та промислових товарів" [PERSON] по [ADDRESS] Б.Хмельницького, [ADDRESS] в [ADDRESS] . [ADDRESS] , позивачем і визначена загальна сума пайового внеску в розмірі 62710 грн. Прокурор зазначає, що не укладення відповідачем договору про пайову участь та невиконання зобов`язання, що прямо передбачені ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" спричинило Людинської сільської ради збитків у вигляді упущеної вигоди (неодержаного доходу) згідно з ст. 22 ЦК Українив на вказану вище суму. Відповідно до ст. 11 ЦК України відповідний обов`язок відповідача звернутися до органу місцевого самоврядування для укладення договору пайової участі виник зі ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" і невиконання такого обов`язку завдало позивачу збитки, які підлягають відшкодуванню згідно зі ст.ст. 22, 623 ЦК України. Отже, в ході розгляду спору судом встановлено, що відповідно до ч. 5 ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування, який є підставою для сплати пайового внеску у визначеному в ньому розмірі та строки. Таким чином, єдиною підставою для сплати величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту є договір, що також визначено і Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради (п. 2.4 Порядку). Однак, між позивачем та відповідачем договір про пайову участь не укладався, і у позивача відсутні підстави вимагати укладення такого договору, оскільки об`єкт будівництва введений в експлуатацію. Зокрема, 14 липня 2015 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації №РВ142151950036. Отже, починаючи з наступного дня після реєстрації вказаної декларації, правовий статус відповідача як замовника припинився, оскільки у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" замовником є фізична або юридична особа, яка має намір щодо забудови територій і подала в установленому законодавством порядку, відповідну заяву. З аналізу ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" в цілому вбачається, що законодавцем визначено зобов`язання саме замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, що, у свою чергу, має відбуватись згідно з Порядком залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, затвердженим органом місцевого самоврядування відповідно до цього Закону. З норми ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" вбачається, що пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури, величина якої визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури, який визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь). Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Істотними умовами договору є: розмір пайової участі; строк (графік) сплати пайової участі; відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту. Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором. Таким чином, величина та необхідність сплати коштів пайової участі встановлюється в договорі, який і породжує безпосередні зобов`язання зі сплати коштів пайової участі з визначенням розміру та строків сплати. Також, п. 3.3 Порядку залучення, розрахунку і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради визначено істотні умови договору про пайову участь, а саме розмір пайової участі, строк (графік) сплати пайової участі, відповідальність сторін. Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі замовника у створені інфраструктури Людинської сільської ради. (п. 3.5 Порядку). Відповідні положення ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності"про порядок використання вихідних даних для визначення величини пайової участі (з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта чи на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності), стосується визначення величини пайової участі для укладення відповідного договору. Також, з огляду на зміст ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" необхідно розрізняти поняття величина та розмір пайової участі. Зокрема, розмір встановлюється органом місцевого самоврядування у відповідному відсотковому відношенні в межах встановлених граничних розмірів (за рішенням ради може бути меншим від граничного розміру). Величина ж пайового внеску являє собою, обраховану з врахуванням встановленого розміру, тобто відсоткового відношення вартості будівництва, певну суму, яка встановлюється в договорі і підлягає сплаті. Таким чином, орган місцевого самоврядування визначає лише розмір пайового внеску, при цьому, визначення величини пайової участі визначається не інакше як через укладення договору пайової участі. Пункт 3.1. Порядку передбачає, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради укладається не пізніше 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до введення в експлуатацію закінченого будівництва об`єкта будівництва. Як передбачено ст.\~22\~ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, в тому числі, доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За вказаних обставин пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі, якщо б відповідачем не було порушено його прав. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті доходи, які могли б бути реально отримані при належному виконанні боржником зобов`язання. Таким чином позивач повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Відшкодування збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності і для застосування такої міри відповідальності необхідна наявність всіх елементів складу правопорушення, а саме: протиправна поведінка, тобто дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки), наявність та розмір понесених збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина особи, яка заподіяла шкоду. У разі відсутності хоча б одного з елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає. Терміном "збитки" позначаються наслідки правопорушення, які виражаються у зменшенні майнової сфери потерпілого у результаті порушення належного йому права або блага. Протиправною поведінкою (дією або бездіяльністю) є будь-яка поведінка, яка суперечить правовим нормам. Причинний зв`язок - це відповідний об`єктивно існуючий зв`язок між явищами, при якому одне явище, яке передує, при відповідних умовах породжує, викликає інше явище - наступне. Відповідальність за заподіяні протиправною поведінкою збитки виникає при наявності вини особи, що заподіяла збитки. Таким чином, наведені норми законодавства пов`язують відшкодування збитків з порушенням учасником господарських (цивільних) відносин відповідного зобов`язання, що потягло негативні наслідки для іншого учасника таких правовідносин. В позові зазначається, що відповідач порушив визначені ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" зобов`язання, що полягає в неукладенні договору пайової участі, що потягло за собою несплату відповідачем коштів пайової участі, від так і недоотримання позивачем відповідних надходжень до бюджету. Приписами статей 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформовані загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у статтях 642, 643 Цивільного кодексу України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту статей 6, 627 ЦК України свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абзацу 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цьогоКодексута інших актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з приписами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Стаття 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" містить вказівку на необхідність укладення між сторонами договору пайової участі до прийняття об`єкту в експлуатацію. Матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами договору пайової участі до введення об`єкту в експлуатацію, чи своєчасного вирішення відповідного переддоговірного спору. Однак вбачається, що Декларація про готовність об`єкта до експлуатації була прийнята Інспекцією без жодних зауважень (зокрема, щодо відсутності договору пайової участі або необхідності його укладання). Відсутність будь-яких зауважень з боку Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при наданні вказаних документів має суттєве значення, оскільки відповідно до положень Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", саме на цей орган покладається обов`язок здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль. Так, згідно п.п. 1, 2 ст. 41 вказаного Закону, державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт. Державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Частина 2 Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 року №553 (далі - Порядок) встановлює, що державний архітектурно-будівельний контроль здійснюється за дотриманням, зокрема, вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, проектної документації, будівельних норм, державних стандартів і правил, технічних умов, інших нормативних документів під час виконання підготовчих і будівельних робіт, архітектурних, інженерно-технічних і конструктивних рішень, застосування будівельної продукції, виконавчої документації, інших вимог, установлених законодавством. Відповідно до ч. 17 Порядку, у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, посадовою особою інспекції складається відповідний акт та протокол разом з приписом усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил або приписом про зупинення підготовчих та будівельних робіт. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази виявлення будь-яких порушень, при планових або позапланових перевірках Інспекції, що також вбачається зі змісту Декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Вищенаведене свідчить про відсутність контролю уповноваженої особи позивача за виконанням відповідачем ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Крім того, ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" встановлює обов`язок взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту виключно замовника, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті. Між тим, ч. 9 ст.\~40\~Закону України\~"Про\~регулювання містобудівної\~діяльності" встановлює, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. З вищенаведеного вбачається відсутність обов`язку відповідача укладати Договір пайової участі у встановленому Законом порядку, оскільки будівництво об`єкту є завершеним та об`єкт прийнятий в експлуатацію відповідно до вимог законодавства. При цьому, приписи ч. 9 ст. 40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", які визначають граничний термін для укладання договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту (не пізніше дати прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію), є імперативними, тобто підлягають обов`язковому виконанню всіма учасниками спірних правовідносин, а не лише відповідачем як замовником будівництва. Отже, в силу обставин, встановлених під час розгляду справи, сплив передбачений законом граничний термін для укладення такого виду договору, і чинне законодавство у сфері містобудування не передбачає можливість продовження чи відновлення цього терміну, а також позивачем необґрунтовано та не доведено факту порушення відповідачем вимог законодавства, що сталось саме внаслідок винних його дій, які призвели до заявлених збитків у вигляді неодержаного доходу. Також, між не укладенням договору та неотриманням коштів пайового внеску відсутній безпосередній причинний зв`язок, оскільки саме по собі укладення договору не гарантує сплату пайового внеску, в разі ж укладення відповідного договору, несплата пайового внеску є заборгованістю, а не збитками. Отже, ні в ході розгляду справи, ні матеріалами справи не встановлено в діях відповідача складу цивільного правопорушення, що виключає відповідальність за ст. 1166 ЦК України. Окрім того, суд погоджується з твердженням відповідача та не залишає поза увагою той факт, що Людинською сільською радою недотримано встановлений законодавством порядок офіційного оприлюднення прийнятого рішення. Відповідно до положень Основного Закону вирішення питань місцевого значення здійснюється територіальними громадами, їх органами і посадовими особами у формах і способами, що визначені Конституцією та законами України. Це можуть бути дії, рішення, які оформляються у вигляді актів уповноважених на те органів або посадових осіб. Так, ч. 1 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. У загальній теорії права під нормативно-правовим актом розуміють офіційний письмовий документ, який приймається уповноваженим суб`єктом та спрямований на регулювання суспільних відносин шляхом встановлення прав і обов`язків для невизначеного кола осіб і розрахований на багаторазове застосування. Отже, як об`єктивно слідує із вищенаведеного, затверджений рішенням Людинської сільської ради №145 від 21.09.2012 року Порядок є актом нормативно-правового характеру цього органу місцевого самоврядування. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", в редакції, яка діяла на день прийняття сільською радою вказаного рішення, рішення ради нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо радою не встановлено більш пізній строк введення цих рішень у дію. Частиною 5 ст. 1.10 Регламенту Людинської сільської ради, який наявний у матеріалах справи, також передбачається офіційне оприлюднення рішення ради нормативно-правового характеру. Однак, прокурором не надано суду доказів офіційного оприлюднення вказаного вище рішення сільської ради. Натомість, прокурор зазначає, що рішення Людинської сільської ради "Про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради" від 21.09.2012 року №145 із затвердженим Порядком після прийняття було невідкладно оприлюднено шляхом розміщення на інформаційному стенді, який знаходиться в Людинській сільській раді. Така позиція прокурора щодо оприлюднення рішення сільської ради не узгоджується з вимогами Закону, а тому не заслуговує на увагу. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тому факт набрання чинності рішенням сільської ради нормативно-правового характеру може бути підтверджено винятково тим засобом доказування, який встановлений законом. Так, згідно ч. 12 ст. 59 Закону України\~"Про\~місцеве самоврядування\~в Україні",\~в редакції,\~яка діяла\~на день\~прийняття сільською\~радою вказаного\~рішення, акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування, які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності". Відповідно до ст. 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", в редакції,\~яка діяла\~на день\~прийняття сільською\~радою вказаного\~рішення, регуляторний акт це прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб`єктами господарювання. Орган місцевого самоврядування, за визначенням у ст. 1 вказаного Закону, є регуляторним органом. Тому, Людинська сільська рада крім виконання вимог ч. 5 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", зобов`язана була ще й дотриматись норми ч. 12 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"та ч. 5 ст. 12 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", згідно якої регуляторні акти, прийняті органами та посадовими особами місцевого самоврядування, офіційно оприлюднюються в друкованих засобах масової інформації відповідних рад, а у разі їх відсутності - у місцевих друкованих засобах масової інформації, визначених цими органами та посадовими особами, не пізніше як у десятиденний строк після їх прийняття та підписання. Окрім того, зі змісту ст. 22 Закону України "Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації", яка діяла на момент прийняття сільською радою рішення, вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування, інші нормативно-правові акти публікуються в офіційних виданнях (відомостях, бюлетенях, збірниках, інформаційних листках тощо) та друкованих засобах масової інформації відповідних органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Відтак, з підстав невідповідності рішення Людинської сільської ради вимогам ч.ч. 5, 12 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", Порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради, затверджений рішенням Людинської сільської ради "Про пайову участь у розвитку інфраструктури Людинської сільської ради" від 21.09.2012 року №145 не набрав чинності, оскільки не був офіційно оприлюднений. Отже, зважаючи на наведене вище, доводи керівника місцевої прокуратури, яким він із посиланням на цей нечинний порядок обґрунтував у позовній заяві пред`явлені до відповідача позовні вимоги є безпідставними, а тому не можуть бути задоволені судом. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed