Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь період вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди мотивуючи тим, що відповідно до наказу № 199-к від 26.06.2015 року [PERSON]П було звільнено з 01.07.2015 року з посади контролера енергонагляду 3 розряду у звязку із скороченням штату працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП. Позивач вважає дане звільнення незаконним, оскільки дана норма передбачає розірвання трудового договору з підстав змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкруцтва або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату. Звільнення позивача не спричинено із змінами в організації виробництва і праці. Попередження від 28.04.2015 року та наказ № 199-к від 26.06.2015 року не повязують звільнення позивача із змінами в організації виробництва і праці, а лише із змінами у штатному розписі. Разом з тим, вона мала переважне право на залишення на роботі в зв`язку з високою кваліфікацією, продуктивністю праці, з тривалим стажем роботи на цьому підприємстві, має вищу освіту за спеціальністю інженера-енергетика крім того, в трудовій книжці містяться відомості про заохочення позивача за успіхи в роботі, а саме: нагорода грамотою за сумлінну працю, а також являється ветераном праці, що підтверджується посвідченням та має інвалідність ІІІ групи. Звільнення з роботи завдало їй значної моральної шкоди, оскільки спричинило важку психологічну травму, переживання з того приводу, що сім`я залишилась без засобів для існування, яку позивач оцінила в сумі 30000,00 грн. У звязку з цим позивач вимушено була звернутися до суду за захистам своїх порушених прав та просила визнати незаконним та скасувати наказ КП ВМР «Вінницямісктеплоенерго» № 199-к від 26.06.2015 року, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за весь період вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в сумі 30000,00 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд позов задовольнити посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник позивача в судовому зсіданні наполягав на тому, що скорочення штату працівників не мало правового підгрунтя, відповідач не вирішував питання про переважне право позивача на залишення на роботі, не дослідив у зв"язку з цим належні документи та прийняв рішення на підтаві суб"єктивних висновків; відповідач не прийняв до уваги те, що позивач є інвалідом 3-ї групи та її право на роботу захищено Законом України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". Представники відповідача ( кожен) в судовому засіданні позов не визнали, та просили суд відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі. В судому засіданні, за клопотанням позивача, були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що скорочення штату працівників відбулося через тяжкий матеріальний стан підприємства. Скорочення відбулося по всім підрозділам, близько 100 працівників та 12 працівників керівного складу. Відповідно до наказу по підприємству була створена комісія по визначенню переважного права працівників на залишення на роботі при вивільнені, керівник відділу надав припис на 11 працівників. По всім працівникам була надана порівняльна характеристика. Продуктивність праці комісія не визначала, обмежилась лише поясненнями начальника служби збуту [PERSON]М, яка зазначила, що [PERSON] має найнижчу продуктивність праці. Ніякі документи при цьому не досліджувались. Позивачу було запропоновано вакантні посади, однак вона відмовилась, про що складено акт. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідно до наказу по підприємству, працівників попереджено про скорочення, створена комісія по визначенню переважного права працівників на залишення на роботі при вивільнені, було прийнято рішення про працівників які підлягають скороченню. Він був членом комісії, якість виконаних завдань та продуктивність праці обговорювались на підставі пояснень керівників підрозділів, документи не досліджувались. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона була членом комісії по визначенню переважного права залишення на роботі в зв"язку зі скороченням штатів. На засіданні комісії , коли вирішувалось питання відносно [PERSON] вона участі не приймала. Може пояснити, що на момент діяльності комісії на підприємстві не було затвердженого штатного розпису та не було зрозуміло які посади скорочувались. Були попереджені всі працівники про скорочення. На комісії не розглядались документи що до переважного права залишення на роботі, кваліфіціції, показників у роботі; комісія обмежилась поданнями керівників підрозділів і ніяких інших документів про переважне право не вивчала, тобто носила формальний характер. Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між сторонами виникли трудові відносини, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми КЗпП України. Відповідно до наказу № 199-к від 26.06.2015 року [PERSON] звільнена з 01.07.2015 року з посади контролер енергонагляду 3 розряду у звязну із скороченням штату працівників, згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу про зміну штатного розпису від 28.04.2015 року за № 130, наказу № 139-к від 28.04.2015 року, письмового попередження про звільнення (а.с. 4-5). При цьому суд приймає до уваги штатний розпис працівників служби збуту з 1.01.2014 року (на а.с. 161), в якому кількість контролерів енергонагляду занчена 28 одиниць та штатний розпис працівників служби збуту з 02.07.2015 року (на а.с. 79) в якому кількість штатних одиниць контролерів енергонагляд вказана- 25. Отже мало місце скорочення штату працівників - контролерів енергонагляду. Порядок вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено ст. ст. 42, 49-2 КЗпП України. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» з послідуючими змінами розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» видано наказ про зміну штатного розпису 28.04.2015 року № 130, в тому числі і про скорочення посади [PERSON], із внесенням відповідних змін до штатного розпису з 02.07.2015 року (а.с. 88-97). На підставі наказу КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 203 від 23.06.2015 року «Про створення комісії» створено комісію по визначенню переважного права працівників на залишення на роботі при звільненні у звязку із змінами виробництва і праці (а.с. 42), про те у вказаному наказі відсутні повноваження комісії, принцип, за яким члени комісії визначають переважне право працівника. Протоколом № 1 засідання комісії по визначенню переважного права працівників на залишення на роботі при вивільнені від 30.06.2015 року ( на а.с.218 ) , комісією розглянуто подані керівниками структурних підрозділів списки працівників, посади яких 02.07.2015 року будуть виведенні з штатного розпису підприємства. Отже, крім подання керівників структурних підрозділів, члени комісії інші документи, що свідчать про кваліфікацію, стаж роботи, показники роботи інші документи, що свідчать про переважне право залишення на роботі члени комісії не вивчали. Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. З огляду на вказане, суд критично відноситься до довідки характеристики наданої начальником служби збуту [PERSON] на запит комісії по визначенню переважного права працівників на залишення на роботі при вивільнені у звязку із змінами виробництва і праці, оскільки кваліфікаційний рівень та продуктивність праці працівників, які займають посади, що підлягають скороченню оцінювалися начальником служби збуту поверхнево, без належних доказів та являється її субєктивною думкою. Крім того відповідно до пояснень свідка [PERSON] який входив до складу комісії, якість виконаних робіт, продуктивність праці та кваліфікаційний рівень працівника комісією не визначався, а лише обговорювались на підставі характеристики та пояснень начальників відділів зокрема начальника служби збуту [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила, що будь-яких документів для визначення чи працівник має переважне право на залишення на роботі комісія не вивчала, обмежилась поданням керівника структурного підрозділу. Комісією не приймалось до уваги те, що [PERSON] має 3-ю групу інвалідності за загальним захворюванням (довідка МСЕК на а.с. 33), має пільги, встановлені законодавством для ветеранів праці (посвідчення на а.с. 24). При цьому комісія не приймала до уваги Закон України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні". За таких обставин, суд вважає, що про вирішенні питання про звільнення [PERSON] було порушено процедуру визначення переважного права залишення на роботі. Отже наказ № 199-к від 01.07.2015 року про звільнення [PERSON] не мав правового підгрунтя, винесений передчасно без дослідження належним документів про переважне право особи на залишення на роботі і тому повин бути скасованим. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» № 803 від 05.11.2015 року, середньомісячна заробітна плата [PERSON] складала 2861,65 грн.; середньоденна заробітна плата [PERSON] на складала 151,19 грн. (а.с. 44). [PERSON]П була звільнена 01.07.2015 року, а тому станом на день розгляду справи судом 18.02.2016 року перебувала у стані вимушеного прогулу 165 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка підлягає стягненню становить 151,19 грн./день * 165 робочих днів = 24946,35 грн. При цьому, в силу ст. 367 ЦПК України, слід допустити рішення суду до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу 2861,65 грн. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000,00 грн. підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги глибину моральних та фізичних страждань позивача, наслідки порушення її звичайного укладу життя, та вважає за необхідне стягнути з КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» на користь [PERSON]П у відшкодування моральної шкоди 5000,00 грн. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір необхідно стягнути з відповідача в розмірі 3031,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial