Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] в грудні 2013 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім"єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та виділ частки майна в натурі. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 1998 року та по липень 2008 року [PERSON] знаходився у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], а з 15 липня 2008 року по 16 грудня 2011 року перебував із нею у зареєстрованому шлюбі. На початок спільного проживання сторони вважали, що необхідності у реєстрації офіційного шлюбу немає, відтак шлюб між ними в органах РАГСу зареєстровано не було. Однак при цьому вважали себе подружжям, оскільки проживали однією сім'єю як чоловік та жінка у придбаній ними за спільні кошти кімнаті в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS], та між ними склалися стосунки, що притаманні подружжю. За весь час спільного проживання мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, однаковою мірою дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, підтримували один одного як морально, так і матеріально. Позивач брав участь у вихованні сина відповідачки [PERSON] За спільні кошти придбавали продукти харчування, одяг, предмети домашнього побуту та обстановки, тобто взаємно опікувалися один одним, та мали взаємні права та обов'язки. Окрім спільного придбання життєво необхідних речей, купувалося рухоме та нерухоме майно, яке набувалося за спільні кошти. Майно оформлялося на відповідачку. Так, під час проживання однією сім'єю з відповідачкою та ведення спільного господарства за рахунок спільного бюджету в жовтні 2005 року було придбано будинок що по [ADDRESS], в якому вони проживали. Вказаний будинок був зареєстрований за [PERSON] Зазначає, що власними силами та коштом в зазначеному будинку позивач збудував коридор, добудував другий поверх, встановив балкон, облаштував спальну кімнату, провів опалення, електрику, поштукатурив увесь будинок, облаштував санвузол, залив бетонну підлогу, провівши її стяжку. За рахунок таких змін житлова площа будинку та його вартість значно збільшилися: при купівлі будинку, його площа складала близько 35,00 кв. м., а після проведених добудов будинку - площа складає біля 90,00 кв. м. Оскільки згоди щодо забезпечення позивача житловою площею відповідачка не надає, перешкоджає йому у доступі до спільно придбаного приміщення шляхом звернення до суду із позовом про визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, та враховуючи, що згоди відносно поділу майна сторони дійти не можуть позивач змушений звернутися із даним позовом до суду. В ході судового розгляду справи позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просили суд постановити рішення, яким встановити юридичний факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу між сторонами з 1998 року по липень 2008 року, визнати житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнати за позивачем право власності на ? частину будинку, який був придбаний [PERSON] та виділити у приватну власність [PERSON] ? частину зазначеного будинку. Відповідач та її представник заперечили проти задоволення позову в повному обсязі, пояснили, що факт проживання сторін разом на протязі деякого часу сам по собі не створює ніяких юридичних наслідків, так як сторони при цьому не вели спільного господарства, у них не було спільного бюджету, а будинок відповідач купила за власні кошти та відповідно на себе і оформила право власності на нього. Вважають, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Допитаний в ході судового розгляду справи свідок [PERSON] суду пояснив, що він являється другом позивача. З 1996 року [PERSON] працював у нього вантажником. Дану сім"ю знає добре, бував у них в гостях. З [PERSON] познайомився в 1996-1997 роках. Протягом 2008-2012 років був в гостях у сторін разів п"ять, бачив як робився ремонт в будинку. В квартиру, де сторони жили раніше, не заходив. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є добрим знайомим сторін. З [PERSON] познайомився в 2001 році, тоді сторони жили разом в квартирі, розташованій по [ADDRESS]. Він приходив до них у гості, жили як чоловік та жінка. [PERSON] поводився як "хазяїн в сім"ї", робив ремонт в даній квартирі. Вони розповідали, що шукають будинок для купівлі, пізніше вони його купили та переїхали з квартири. В будинку не був. Вважає, що саме позивач заробляв гроші. В квартирі вони спочатку жили в одній кімнаті, потім викупили сусідню кімнату та переобладнали її. Свідок [PERSON] суду пояснив, що знає [PERSON], вона є дружиною [PERSON] Відповідачку знає трохи раніше ніж позивача. Він допомагав позивачу робити балкон в будинку. [PERSON] себе поводив як "хазяїн будинку", як чоловік. Сторін знає з 2002 року. [PERSON] робив ремонт в будинку. [PERSON] знає, як дружину позивача. Коли [PERSON] робив ремонт [PERSON] вдома не було, вона була на роботі. На найманого працівника він схожий не був. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є кумом [PERSON]. Познайомився із нею в 1997 році, вони зустрічались, жили спочатку в квартирі, потів в будинку. Відповідачка є хресною мамою його дочки. [PERSON] називала позивача чоловіком. Останні 2 роки сторони разом не проживають. Коли вони зустрічались, [PERSON] офіційно була в шлюбі з іншим чоловіком. Сім"ї свідка та сторін зустрічались на свята, сторони при цьому завжди були разом, вони до них ходили в гості на квартиру, розташовану по [ADDRESS], пізніше в будинок. Знає, що у відповідача був офіційний чоловік. Коли між сторонами було офіційно зареєстровано їхні шлюбні відносини не знає. Будинок сторони купували разом. Свідок [PERSON] суду пояснила, що з відповідачкою познайомилась в 1999-2000 роках та є її близькою подругою. [PERSON] є бувшим чоловіком [PERSON], які розписались в 2008 році. Вона була у них на урочистій частині. Відповідачка жила в квартирі, розташованій по [ADDRESS] разом із сином та в свій час викупила іще дві кімнати в будинку та переобладнала квартиру. Відповідачка розповідала їй, що хоче купити будинок. До реєстрації шлюбу, про [PERSON] відповідачка пояснювала, що він не є батьком дитини і не являється її чоловіком, хоча він частенько був у неї вдома. Батьки [PERSON] допомагали їй купити будинок. Коли остання жила в квартирі, то свідок приходила до неї в гості і бачила позивача, але про його "статус" не запитувала. Після того, як сторони зареєстрували шлюб, вона часто приходила до [PERSON] в гості, при цьому [PERSON] нерідко вдома не було. Знає, що батьки допомагали матеріально відповідачці, давали їй гроші на ремонт будинку. Хто допомагав купувати будинок їй не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком [PERSON] "Статусу" [PERSON] в житті своєї дочки ніколи не розумів, до того часу як вони розписались. Повідомив, що саме він купував квартиру, розташовану по [ADDRESS] для своєї доньки [PERSON] та онука. Між сторонами стосунків по веденню спільного побуту ніколи не було, свідок допомагав дочці фінансово в усьому. В 90-х роках донька розірвала шлюбні відносини із колишнім чоловіком та проживала спочатку разом із батьками. Позивач тоді разом із нею не жив. У 2000 році [PERSON] купила однокімнатну квартиру та переїхала від них разом із своїм сином. Вже в квартирі свідок бачив позивача, але саме шлюбних відносин між ними не було, чи вони жили разом не знає. Потім відповідачка докупила ще дві кімнати в даному будинку, а у 2005 році купила будинок, продавши квартиру, у чому їй допоміг свідок. Даний будинок перебудовувався, з фінансової підтримки свідка, самого будівництва останній не бачив, коли воно завершилось йому не відомо. Не вважає сторін сім"єю. З самим [PERSON] познайомився в 2000-2001 роках. В свій час свідок був приватним підприємцем, та його дохід був великим, тому він мав змогу допомагати своїй дочці з онуком, допомагав їй з дитиною як фінансово так і у побуті, також оплачував навчання онука в інституті. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши письмові докази в справі, суд встановив наступне. Відповідно до тимчасової посвідки на постійне місце проживання Серії [NUMBER] та закордонного паспорту [PERSON] є громадянином республіки Молдови (а.с. 7-8). Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER], шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 15 жовтня 1999 року (а.с. 44). А офіційно шлюб між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано 15.07.2008 року (а.с. 46) та розірвано 16.12.2011 року, Свідоцтво про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 47). Також судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], з якою він розірвав шлюбні відносини 07.09.2000 року, Свідоцтво про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] (а.с. 48). З трудової книжки [PERSON] вбачається, що остання з 1996 року працювала в ЗОШ № 2 на посаді вчителя, а з 2000 року у Тростянецькій виправній колонії № 39 на посаді інженера програміста інформаційної групи (а.с. 49). З 09.10.2001 року відповідачка була зареєстрована як фізична особа-підприємець (а.с. 50). Судом встановлено, що 09.08.2000 року [PERSON] купила у [PERSON] 41/100 частку квартири під номером [ADDRESS] (а.с. 55). З листів Вінницького міського нотаріального округу від 10.12.2013 року вбачається, що 27.09.2002 року приватним нотаріусом було посвідчено договір купівлі-продажу 59/100 часток квартири [ADDRESS] на ім"я [PERSON] від імені [PERSON] (а.с. 56), а 12.09.2005 року був посвідчений договір купівлі-продажу зазначеної квартири від імені [PERSON] на ім"я [PERSON] (а.с. 57). Так, 27.09.2002 року [PERSON] купила у [PERSON] 59/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 105), що також підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло [PERSON] (а.с. 106) та відповідно довідкою-характеристикою КП ВООБТІ (а.с. 107). А пізніше 20.09.2005 року [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу квартири. 31.10.2005 року, відповідно до договору купівлі-продажу, [PERSON] купила у [PERSON] 17/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 58-59) та відповідно було видано реєстраційне посвідчення ВООБТІ, що 17/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] (а.с. 60). Також з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що 17/100 частки зазначеного будинку належить [PERSON] (а.с. 61-65). Позивачем було надано суду довідку № 151 від 01.10.2013 року про те, що він брав участь в житті класу, де навчався [PERSON], відвідував класні збори, їздив з класом на екскурсії, робив ремонт у класі (а.с. 9). В свою чергу [PERSON] теж надала довідку № 547 від 25.11.2013 року про те, що вона брала активну участь в житті класу, де навчається її син [PERSON], була членом батьківського комітету, відвідувала батьківські збори, приймала участь в ремонті класу (а.с. 40). Позивачем в підтвердження існування фактичних шлюбних відносин між сторонами було надано фотокартки із зображенням його та відповідачки, з яких судом не вбачається наявності або відсутності факту проживання однією сімєю між сторонами (а.с. 76-78). Слід зазначити, що заочним рішенням суду від 25 червня 2013 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житлом, а саме частиною будинку [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], зазначене рішення набрало законної сили 06.07.2013 року (а.с. 54). Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов"язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК (абз. 2 п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3). Проте згідно ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цією ж статтею передбачено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або іншим законом. Даною нормою та чинним законодавством не передбачено такого способу захисту особистого немайнового або майнового права чи інтересу, як встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Норми ст. 74 СК України про право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім"єю без реєстрації шлюбу набрали чинності з 01.01.2004 року, а норми п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України про встановлення такого юридичного факту як проживання однією сім"єю чоловіка і жінки без шлюбу передбачено тільки з набрання чинності новим Цивільно-процесуальним Кодексом України. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. А тому не можна встановити факт спільного проживання сторін з 1998 року, оскільки за діючим законодавством України, який діяв до 2004 року, встановлення такого факту заборонялось. Нормами діючого на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"). Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, тому правовий режим майна, придбаного до 2004 року, і правовідносини між сторонами із приводу нього, не можуть регулюватися нормами СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тобто, якщо, як стверджує позивач він брав участь в купівлі квартирі та в подальшому її розширенні та переобладнанні, то до даних правовідносин застосовується КпШС, який діяв на той час та позивачу необхідно, як зазначено вище довести не тільки факт його спільного проживання із відповідачем, а й довести ступінь його участі працею та коштами, відповідно складеними договорами або правовстановлюючими документами. Зі змісту позовних вимог вбачається, що [PERSON] крім встановлення факту проживання однією сім"єю протягом 1998-2008 років, просить суд визнати житловий будинок спільною сумісною власністю та визнати за ним право власності на ? частину даного будинку, придбаного в 2005 році. На дані правовідносини поширюється дія діючого законодавства. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 31.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] придбала будинок розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.58). Згідно реєстраційного посвідчення на вказаний будинок та копії технічного паспорту на нього, єдиним власником зазначеного будинку є [PERSON] (а. с. 60-65). Частиною 4 ст. 368 ЦК України встановлено, що майно набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Тобто поняття сім'ї дається через формулювання її ознак, головною з яких є наявність між її членами взаємних прав та обов'язків, що зумовлені їхнім спільним проживанням. При цьому за змістом ч. 4 ст. 368 ЦК України для набуття членами сім'ї права спільної сумісної власності на певне майно необхідна сукупність двох передумов: майно, набуте в результаті спільної праці; майно, набуте за спільні кошти. Позивач повинен був довести не лише факт спільного проживання, а і ступінь його участі у придбанні спірного майна. Між тим, матеріали справи не містять доказів щодо участі [PERSON] у набутті спірного будинку (внесення власних грошових коштів), який, як встановлено судом, був придбаний [PERSON] від коштів отриманих від продажу квартири, яка належала їй на праві власності. Так, відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлений у судовому порядку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при застосуванні ст.74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України свідчить про те, що центральною ознакою проживання чоловіка та жінки однією сім'єю є наявність взаємних прав та обов'язків, а також систематичне ведення ними спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Як з'ясовано в судовому засіданні, домовленості між сторонами про створення спільної сумісної власності не було. Отже, встановлення факту проживання однією сім"єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з 1998 по 2004 роки не несе юридичних наслідків, оскільки саме СК України вперше врегульовано питання про права на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім"єю, але не перебувають у шлюбі між собою. Щодо правовідносин сторін з 2004 по 2008 роки в період яких і був придбаний спірний будинок, то для настання відповідних наслідків позивачу необхідно було довести не тільки факту проживання із [PERSON], а й наявність взаємних прав та обов'язків, систематичне ведення ними спільного господарства, прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї. Також суд критично відноситься до показань свідків про те, що позивач проживав в спірному будинку разом із відповідачкою однією сім'єю, оскільки їх разом бачили на святкуваннях, приходили до них у гості, оскільки спільне відвідування сторонами святкових заходів не свідчить про те, що вони проживали як чоловік та жінка без шлюбу, а допитані в судовому засіданні як свідки батько та близька подруга відповідачки не підтвердили факту проживання [PERSON] в даному будинку. Оцінюючи представлені сторонами докази, суд вважає, що позивачем не надано належних доказів тому, що сторони в період з 1998 по 2008 років проживали однією сім`єю. В свою чергу, недоведеність факту проживання однією сім`єю свідчить про безпідставність вимог позивача щодо визнання спільним сумісним майна, яке було набуте в даний період. Враховуючи те, що між сторонами не був укладений письмовий договір стосовно набутого майна (будинку), позивач навіть не був зареєстрований у даному приміщенні, то вимоги позивача про поділ спірного майна, згідно ст. 74 СК України, суд вважає необгрунтованими і не підлягаючими задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed