Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

01.06.2017 позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання договору поруки нікчемним (недійсним). Позовні вимоги обґрунтовані наступним. У 2015 році відповідач звернувся до суду з позовом до позивача та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, з якого вона дізналася, що у березні 2008 року між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» нібито було укладено договір поруки. Позивач стверджує, що даний договір вона не укладала, підпис у договорі належить не ній, будь-яких інших осіб на його укладення також не уповноважувала. З цих підстав просить суд визнати недійсним договір поруки від 04.03.2008 № 014/08-112/76411П між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою судді від 16.06.2017 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито позовне провадження у даній справі. В травні 2018 року надійшов відзив на позов від відповідача, в якому Банк заперечує проти позову , оскільки під укладанням договру поруки [PERSON] , власноруч 26.02.2008 заповнила та підписала заяву-анкету поручителя для кредит під заставу, а 1.03.2016 року власноруч заповнювалал опитувальник для фізичних осіб-підприємців. Жодних підстав для припинення поруки, передбачених ст. 559 ЦК України в даних правовідносинах сторін немає. 19.03.2015 року Банк направив позивачці вимогу про виконання грошрвих зобов`язань за договором поруки, але вона не була виконана, отде 20.04.2015 року Банк вимушений був звернутися до суду з позховом про стягнення в солідарному порядку за вказаним кредитним договром з [PERSON] та [PERSON] в загальному розмірі 18 102,01 доларів США. Заборгованість на данй час не погашена, тому позивачка намагається уникнути відповідальності та затягнути час. Ухвалою суду про забезпечення доказів від 30 жовтня 2018 року витребувано у АТ "Райффайзен банк Аваль" оригінал договіру поруки № 014/08-112/7611 П від 04.03.2008 р. підписаний [PERSON] . На виконання вимог ухвали суду відповідачем надано оригінали витребуваних документів 06.11.2018 року. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.02.2019 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду про поновлення провадження у справі від 15.07.2019 - поновлено провадження у справі та призначено судове засідання у справі на 21.11.2019 року . Позивач в судове засідання не зявилася, направила свого представника адвоката Сіхарулідзе Д.Г., який налдав судуд заяву про розгляд справи у його відсутність , позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача Шойко Ю.К. у останнє судовне асідання не з`явивися, у попередніх судових засіданнях проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у відзиві. Третя особа [PERSON] у судове засідання не зявлялася, пояснень на позов не надала, про причини неявки суду не повідомила Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов наступних висновків. 04.03.2008 року між ВАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/08-112/76411 , за якуим Банк надав позичальнику кредит в розмірі 20 000 лоларів США до 04.03.2028 року під 11% річних. Зі змсіту договору поруки № 014/08-112/76411П вбачається, що він укладений 04.03.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль" (далі - Банк) , та [PERSON] поручилася за невиконання [PERSON] усіх її зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 014/08-112/76411 від 04.03.2008, укладеного між кредитором (Банком) та боржником. В матеріалах спарави міститься копія Заяви-анкети поручителя для кредиту під заставу від імені [PERSON] , проте жодних відомостей про боржника ця заява не містить. Даних про отримання [PERSON] вимоги від Банку від 19.03.2015 про виконання грошових зобов`язань за договором поруки - матеріали справи також не містять. Звернувшись з даним позовом до суду позивач вказувала на те, що про існування оскаржуваного правочину вона не знала, текст договору поруки не підписувала та наміру його укладати з відповідачем не мала. Під час судового розгляду справи за клопотанням позивача у справі ухвалою суду від 25.02.2019 було призначено судову почеркознавчу експертизу. Згідно з висновком експерта Миколаївського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 19-289 від 20.06.2019, за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи встановлено, що підписі від імені [PERSON] , які містяться в графах «Поручитель на кожній сторінці договору та у розділі "Реквізити сторін", у графі "Пручитель" перед друкованим записом "Підпис" у договорі поруки № 014/08-112/76411П від 04.03.2008, виконані не [PERSON] , а іншою особою. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір або інший правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 постанови від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК України); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Відповідно до положення ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положеннь ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Як встановлено проведеною експертизою, спірний договір поруки позивачкою не підписувала, підпис, що наявний у ньому виконаний не позивачем, а іншою особою. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, позивач зазначає, що вона не підписувала спірний договір поруки, про що і зазначила у своїх поясненнях у судовому засіданні. Доказами відповідно до приписів ст. 76 ЦПК України є Доказами, в розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, відповідно до ч. 2 ст. 76 ЦПУК України, встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, відповідно до положень ст. 77 ЦПК України. За приписами ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, відповідно до ст. 204 ЦК України.. На думку суду, відсутність підпису позивача у договорі поруки оведена належними та достеменними доказами, що свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення оспорюваного договру поруки, що є підставою лля визнання його недійсним (ст. 203 ЦК України). Враховуючи викладене, а тому суд вважає, що позовниі вимоги підлягають задволенню. Відповідно до приписів ст.ст. 139, 141 ЦПК Україхни з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, які складаються з суми судового збору, сплаченого при подачі позову, та витрат на проведення судовоїї експертизи, підтверджених Актом№ 19-289 від 20.06.2019 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved