Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

24 вересня 2021 року згідно поштового відправлення, представник позивача адвокат Синюк С.Л. звернувся до суду в інтересах [PERSON] з позовом до ПАТ «УПСК», в якому просив стягнути з відповідача 49200,00 грн відшкодування шкоди, з яких 30000,00 грн - доплата моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, 19200,00 грн - витрат на поховання та 8000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, мотивуючи позов тим, що 23.10.2020 року о18.50 год на виїзді з м. Чернігів в районі магазину «Малинка» автодороги Р-56 Чернігів-Пакуль-КПП «Славутич» в 61 м від будинку 2 по вул. 30 років Перемоги в с. Павлівка Чернігівського району Чернігівської області відбулась ДТП за участі транспортного засобу ЗАЗ110307, д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який помер від отриманих пошкоджень. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ЗАЗ110307, д.н.з. [NUMBER] була забезпечена полісом ЕР № 138416843 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ «УПСК». Внаслідок загибелі чоловіка позивач зазнала моральних страждань. Загальний розмір страхового відшкодування особам, стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку і виплачується рівними частинами та становить 60000,00 грн. Відповідачем сплачено на користь позивача суму 30000,00 грн, проте позивач не згодна з таким розміром страхового відшкодування та вважає, що стягненню підлягають 30000,00 грн - доплата моральної шкоди та 19200,00 грн - витрат на поховання. 29 вересня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на положення ч.5 ст.1187 ЦК України, наявність непереборної сили, оскільки водій не міг запобігти наїзду на пішохода [PERSON] , непрямого умислу в діях пішохода, який переходив дорогу у темну пору доби, у невстановленому для цього місці. Також послались на положення п.32.1 ст.32 та п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Представник позивача надав відповідь на відзив, вказуючи на безпідставність посилання на положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», не встановлення умислу потерпілого, а також наявності непереборної сили. Груба необережність, яка сприяла виникненню шкоди, може бути підставою для зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, однак вказує, що в даному випадку відповідно до ч.3 ст.1193 ЦК України таке зменшення є неможливим. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на наявність непереборної сили, а в разі встановлення грубої необережності просив зменшити розмір понесених витрат. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. 23.10.2020 року о 18.50 год на виїзді з м. Чернігів в районі магазину «Малинка» автодороги Р-56 Чернігів-Пакуль-КПП «Славутич» в 61 м від будинку [ADDRESS] відбулась ДТП за участі транспортного засобу ЗАЗ110307, д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який допустив наїзд на пішохода [PERSON] . Відомості про вказану дорожньо-транспортну пригоду внесено до ЄРДР за № 12020270270000860. Згідно постанови слідчого СВ Чернігівського районного управління поліції ГУНП в Чернігівській області від 30.04.2021 року, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12020270270000860 від 23.10.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки в результаті ДТП фактичне підтвердження порушення ПДР України водієм [PERSON] відсутнє, пішоходом [PERSON] порушено пункти 1.3, 1.5, 4.4, 4.7 Правил дорожнього руху України, що стало причиною та умовою виникнення події ДТП та знаходиться в прямому причинному зв`язку з наслідками ДТП (а.с.5-6). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] . (а.с.10) Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] , позивач [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] . (а.с.13) Відповідно до копій свідоцтв про народження [NUMBER] від 06.04.1994 року та [NUMBER] від 17.11.2020 року, [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.16,18), яка відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] змінила прізвище на « [PERSON] . (а.с.18) На момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу ЗАЗ110307, д.н.з. [NUMBER] була забезпечена полісом ЕР № 138416843 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у ПАТ «УПСК». (а.с.8) 23.11.2020 року [PERSON] звернулась з заявою до ПрАТ «УПСК» про виплату страхового відшкодування в розмірі 12 мінімальних заробітних плат, встановлених на день ДТП. (а.с.9) Заявою від 23.11.2020 року [PERSON] відмовилась від частки страхового відшкодування, яка належить їй у зв`язку з ДТП 23.10.2020 року, в якому загинув [PERSON] (а.с.21) Позивач вказує, що в досудовому порядку на рахунок позивача від відповідача надійшли кошти в розмірі 30000,00 грн. Відповідно до пояснень відповідача в телефонному режимі сума страхового відшкодування становить 50 % відповідальності водія. Спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе особа, яка її завдала. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч.2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди. Згідно з положеннями статті 27.3 Закону - Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Крім того, статтею 27.4. Закону встановлено, що Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Зменшуючи розмір виплати потерпілій моральної шкоди на 50 % страховик послався на вимоги положень п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Тобто, дане положення застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки (наприклад - пішоходу у разі зіткнення двох автомобілів). Однак у даній ситуації, смерть потерпілого настала в результаті наїзду на нього автомобіля (джерела підвищеної небезпеки). Отже положення п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в даному випадку не можуть бути застосовані. Суд також вважає безпідставним посилання відповідача на положення п.32.1 ст.32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки цивільно-правова відповідальність особи, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, передбачена статтею 1187 ЦК України. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Отже, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Під умислом потерпілого необхідно розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Подібні правові висновки сформульовані Верховним Судом у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Відповідачем не доведено, що дорожньо-транспортна пригода трапилася внаслідок умислу потерпілого або непереборної сили. Сам факт зазначення у висновку експерта відсутності технічної можливості запобігти наїзду на пішохода не свідчить про наявність непереборної сили. В даному випадку суд не може брати до уваги посилання на окрему постанову Верховного Суду, на яку звертає увагу представник відповідача, оскільки встановлення наявності чи відсутності непереборної сили здійснюється у кожному конкретному випадку, з урахуванням наданих доказів. У постанові слідчий зазначив, що пішохід [PERSON] порушив ПДР та з власної необережності отримав тілесні ушкодження. Верховний Суд у постанові від 13 грудня 2018 року у справі № 182/2352/14-к наголосив на тому, що при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди на користь потерпілої особи, завданої внаслідок ДТП, необхідно здійснити належну оцінку порушення потерпілим Правил дорожнього руху України. За змістом положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. У постанові від 18 жовтня 2019 року у справі № 352/342/17 Верховний Суд вказав на те, що питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч. 2 ст. 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Здійснюючи оцінку обставин заподіяння шкоди при ДТП, що сталася 23 жовтня 2020 року, суд враховує поведінку водія [PERSON] та пішохода [PERSON] .. Поняття грубої необережності цивільне законодавство не містить, тому суд виходить із конкретних обставин справи. Суд вважає, що груба необережність має місце, коли особа не бажала настання несприятливих наслідків, але передбачала їх та ставилася до цього байдуже або намагалася їх самовпевнено уникнути. Тобто це такий вчинок, нерозумність якого є очевидною. Для форми вини у виді грубої необережності характерно те, що особа передбачала настання негативних наслідків своєю поведінкою, але легковажно розраховувала на їх відвернення або не передбачала можливість таких наслідків, хоча повинна була або могла їх передбачити. У даному випадку суд, враховуючи характер дій потерпілого та обставини заподіяння шкоди, вбачає наявність в діях [PERSON] грубу необережність, який самочинно знехтував правилами безпеки, грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, що сприяло виникненню шкоди. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" зазначив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Визначаючи розмір завданої позивачам моральної шкоди, суд враховує те, що внаслідок отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень потерпілий [PERSON] помер, у зв`язку з чим позивач як найближча його родич зазнали тяжких душевних страждань. Вимушені зміни, що відбулися в її житті у зв`язку з трагічною загибеллю чоловіка є триваючими, їй завдано непоправної шкоди. Отже, з урахуванням вищенаведеного, дій водія [PERSON] , що не були ні причиною, ні умовою виникнення даної ДТП, наявності грубої необережності в діях [PERSON] , що виразилися у нехтуванні правил дорожнього руху України та стали умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди і знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, що настали, суд приходить до висновку, що розмір шкоди, який завданий позивачу внаслідок втрати чоловіка становить 30000 грн. разом з тим, судом враховується, що позивачу виплачено страхове відшкодування, пов`язане із заподіянням моральної шкоди в розмірі 30000 грн, а отже суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог щодо відшкодування доплати моральної шкоди в розмірі 30000 грн. Частина 3 ст.1193 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягає, оскільки відшкодуванню підлягає не шкода у зв`язку з втратою годувальника, а шкода у зв`язку зі смертю фізичної особи. Що стосується витрат [PERSON] на поховання чоловіка [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст. 27.4 Закону страховик здійснює виплату відшкодування витрат понесених на поховання за умови надання страховику документів, що підтверджують такі витрати. Нормами Закону не передбачено вимоги щодо надання страховику акту виконаних робіт (наданих послуг), вимагається лише підтвердження понесення витрат. Позивачем на підтвердження витрат на поховання було надано копію накладної №118 від 27.10.2020 на суму 19200 грн. та копію квитанції до прибуткового касового ордера № 118 від 27.10.2020 року на суму 19200,00 грн. (а.с.28) [PERSON] було підтверджено належними доказами понесені витрати на поховання, а тому позовні вимоги в частині стягнення 19200,00 грн. на відшкодування витрат на поховання є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування витрат на поховання. За таких підстав позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи, позивачі від сплати судового збору звільняються. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із відповідача відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 49200 грн. Судом стягнуто 19200 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 39,02% (19200 х 100 : 49200). За таких підстав, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 354 грн 30 коп. (908 х 39,02% : 100). На підставі викладеного,

Outcome: partial