Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП "Завод ім. В.О. Малишева", в якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 8167 грн. 73 коп., середній заробіток за весь час прострочи в розмірі 32078 грн. 40 коп. та витрати на провову допомогу у розмірі 400 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював на підприємстві ДП "Завод ім. В.О. Малишева" з 16 серпня 1973 року та 19.03.2013 року був звільнений по скороченню штатів за ст. 40 п.1 КЗпП України. На день звільнення за підприємством залишився борг перед позивачем в розмірі 8167,73 грн. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням виплатити йому заборгованість з заробітної плати. В січня 2014 року позивач знов звернувся до розрахункового відділу підприємства з проханням виплатити йому заборгованість, однак йому повідомили, що зазначена сума переведена на депонент та коли буде готівка йому буде виплачена заборгованість. Враховуюче наведене позивач був змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості з заробітної плати та середнього заробітку за час затримки. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON], позовні вимоги підтримали та, посилаючись на викладені у позові обставини просили стягнути на користь позивача з відповідача нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 7686,89 грн. та, посилаючись на те, що з 01.04.2014 року позивач працює в ТОВ "СТВ-Харків", просили стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 20.03.2013 року по 20.03.2014 року в розмірі 32 074,20 грн., виходячи з того, що середній заробіток складає 2673,20 грн. на місяць. 30.10.2014 року позивач та його представник до судового засідання не з'явилися. У поданій до суду заяві позивач просив розглянути справу за його відсутності та підтримав свої позовні вимоги. Представник відповідача Зверева К.Ю. та Жаворонкова Г.С. у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали та просили відмовити позивачу у їх задоволенні, та зазначили, що позивач дійсно працював на підприємстві інженером-конструктором та звільнений з підприємства 19.03.2013 року. В останній день роботи знаходився на підприємстві з 7:23 до 09:06 годин, тобто знаходився на підприємстві менше трьох годин, що в даному випадку можна вважати, що позивач згідно закону здійснив прогул, а отже був відсутній в останній день на роботі. На адресу підприємства жодної вимоги про виплату заробітної плати не надходило, а отже і момент виплати заробітної плати не настав. Враховуючи те, що вини підприємства у невиплаті позивачу заробітної плати не має то і нарахування середнього заробітку є неправомірним. Також зазначали, що позивач знав про виплату заборгованості по заробітній платі підприємством, але не з'явився для її отримання з невідомих причин. До судового засідання 30.10.2014 року представник відповідача Зверева К.Ю. не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Окрім того, в наданих до суду письмових запереченнях представник відповідача Жаворонкова Г.С. проти позову заперечувала частково, при цьому зазначила, що відповідно до наказу про припинення трудового договору № 53 від 19.03.2013 року позивач був звільнений за скороченням штату, та датою звільнення є 19.03.2013 року. Станом на 07.10.2014 року сума заборгованості по заробітній платі позивача [PERSON] складає 7686,89 грн., та вказана сума є депонованою заробітною платою. 30.12.2013 року підприємство виплачувало зазначені кошти, але позивач не з'явився до каси підприємства та не отримав їх. Таким чином, відповідач в частині погашення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 7686,89 грн. на користь позивача не заперечує. Щодо невиплати заборгованості з заробітної плати до грудня 2013 року відповідач зазначає наступне. В останній робочий день - 19.03.2013 року позивач не працював. З довідки про проходи [PERSON] на територію підприємства за 19.03.2013 року вбачається, що 19.03.2013 року позивач зайшов на роботу о 07.23 годині та вийшов о 09.06 годині, тобто здійснив прогул, у зв'язку з чим підприємство не мало можливості здійснити остаточний розрахунок з позивачем з об'єктивних причин. [PERSON] направляв вимоги про розрахунок, проте на адресу підприємства вони не надійшли, повідомлення про вручення не містить примітки щодо їх одержання. Загальна сума середнього заробітку, яку просить позивач стягнути з відповідача, складає 32 078,40 грн., однак ця сума не є співмірною із сумою заборгованості. Крім того позивач звільнився з підприємства ще у березні 2013 року, і лише наприкінці 2014 року звернувся до суду з відповідним позовом, тобто він тривалий час не звертався до суду за вирішенням спору. Щодо стягнення оплати за юридичні послуги відповідач зазначає, що копія квитанції про сплату 400 грн. за юридичні послуги на адресу підприємства не надходила. Таким чином, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази підтвердження надання позивачу правової допомоги, відсутній погодинний розрахунок вартості послуг адвоката. Дослідивши матеріали справи, докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач працював на ДП "Завод імені В.О. Малишева" на посаді провідного інженера-конструктора з 01.01.2005 по 19.03.2013 року, що підтверджується копію трудової книжки (а.с. 4-8). Наказом № 53 про припинення трудового договору від 19.03.2013 року, [PERSON] було звільнено по скороченню штатів за ст. 40 п.1 КЗпП України (а.с. 9). Остаточний розрахунок при звільненні у день звільнення з позивачем відповідачем проведено не було. Цей факт не оспорювався представником відповідача. Згідно з довідками наданими ДП "Завод ім. В.О. Малишева" від 07.10.2014 року №1297 та від 30.09.2014 року №1272 заборгованість з заробітної плати перед [PERSON] складає 7686,89 грн., у т.ч. депонент 7686,89 грн., середньомісячна заробітна плата складає 2673,20 грн., та середньоденна заробітна плата складає 130,40 грн. (а.с. 26,27). В ході судового розгляду позивач та його представник не заперечували щодо розміру середньомісячної та середньоденної заробітної плати, а саме 2673,20 грн. та 130,40 грн. відповідно, як про це зазначено у вищезгаданих довідках, виданих відповідачем. Відповідно до наказу № 1656 від 29.12.2012 року на ДП "Завод ім. В.О. Малишева" встановлено окремих цехів з 02 січня 2013 року було встановлено дводенний робочий тиждень з додатковими неробочими днями в середу, четвер та п'ятницю, з оплатою пропорційно відпрацьованому робочому часу чи фактичного виробітку. (а.с. 52). Тобто на момент звільнення позивача для його посади було введено дводенний робочий тиждень, що підтвердив і сам позивач під час розгляду справи. Ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з табелю робочого часу за березень 2013 року позивач [PERSON] в останній робочий день, а саме 19.03.2013 року був присутній на роботі, окрім того йому було нараховано заробітну плату за вказаний робочий день в розмірі 15,84 грн., що підтверджується довідкою виданою ДП "Завод ім. В.О. Малишева" від 17.10.2014 року №1370 (а.с.30, 53-54,43). Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати в день звільнення належних працівникові сум, підприємство повинно виплатити його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку при наявності вини власника або уповноваженого органу. Судом встановлено, що відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП не провів з позивачем остаточного розрахунку. Відповідачем доказів на підтвердження направлення повідомлень позивачу про виплату заборгованості по заробітній платі, щодо депонування грошових коштів та про можливість їх отримання за відповідною заявою позивача на вказаний ним банківський рахунок, а також даних щодо наявності спору між сторонами про розмір сум, належних позивачу при звільненні надано не було. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи організації, суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Таким чином, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки кінцевого розрахунку, за період з 20.03.2013 року по 20.03.2014 року виходячи з встановленого на момент звільнення позивача дводенного робочого тижня, тобто за 101 робочий день в розмірі 13 170,4 грн. (середньоденна заробітна плата 130,40 грн. х 101 робочий день = 13 170,40 грн.). Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Крім того, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ст. 84 ЦПК України). Враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесених ним витрат пов'язаних з наданням правової допомоги, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 400 грн. необґрунтовані та задоволенню не підлягають. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 7686,89 грн., та середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку за період з 20.03.2013 року по 20.03.2014 року в розмірі 13 170,40 грн. обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial