Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24.04.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено кредитний договір № К-Д 014/05-3/12, згідно з яким Банк надав Позичальнику кредит у загальній сумі 190 000 доларів США з фіксованою відсотковою ставкою 12 % річних, строком до 23.04.2017 року. На виконання п.1.7.1 Кредитного договору, відповідачу-1 відкрито позичковий рахунок з якого, на підставі заяви останнього, за меморіальним ордером кредитні кошти в розмірі 190 000 доларів США перераховані на його поточний рахунок. Отже, позивачем видано відповідачу-1 банківський кредит у відповідності з вимогами, передбаченими ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою регламентовано, що банківський кредит - будь - яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованості суми, а також на зобов`язання про сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до п.1.1. частини № 2 Кредитного договору, позичальник приймає, зобов`язується належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі. Пунктами 1.5.1 та 1.5.1.1 частини № 2 Кредитного договору встановлено, що погашення відповідної суми заборгованості та нарахованих відсотків здійснюється щомісячними платежам, згідно встановленого графіка погашення. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, банк має право, відповідно до п.1.9 частини № 2 Кредитного договору, достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки та штрафні санкції. Відповідно до п.4.1.1 частини № 2 Кредитного договору, позичальник несе відповідальність за порушення строків повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом та сплачує банку пеню в розміріподвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, штраф в розмірі 25 % від суми кредитних коштів, використаних не за цільовим призначенням. В порушення умов п.1.4 частини № 2 Кредитного договору, позичальником не здійснено своєчасне погашення кредитних коштів, згідно до графіку погашення заборгованості. За період з 07.05.2008 року по 26.11.2009 року заборгованість відповідача-1 за відсотками перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» склала 6 387,14 доларів США. В якості забезпечення зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 25.04.2007 року. В зв`язку з порушенням умов кредитного договору відповідачам було направлено вимогу щодо погашення заборгованості, яку вони проігнорували. Згідно до п.1.2 Договору поруки, поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати по борговим зобов`язанням [PERSON] за кредитна договором № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року. Відповідно до ст.554 ч.1,.2 ЦК України та п.3, 1 договору поруки, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 22.01.2013 року [PERSON] ліквідувала ФОП в Реєстраційній службі Нікопольській МрУЮ Дніпропетровської області. Згідно до ст.51, 52, 598-609 ЦК України, ст.47-49 Закону України «Про відновленні платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи - підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею» за фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа - підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Зі змісту зазначених норм вбачається, що основне зобов`язання за кредитним договором не припинилось, тому немає підстав для припинення і поруки (Постанова Верховного Суду України від 04.12.2013 року). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Статтями 1049, 1054 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Частиною 2 ст.1050 ЦК України передбачено, що, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення поверненння чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому, відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Частиною 1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання. Відповідно до ст.524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Згідно із ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Крім того, відповідно до ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України, використання іноземної валюти, в тому числі, при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю". За змістом частини першої, другої статті 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконано в гривні. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений Договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Свою думку стосовно визначення грошового еквівалента в іноземній валюті висловив Верховний суд України у Постанові від 08.02.2017 року по справі № 6-1905 цс 16, в якій зазначено, що грошовий еквівалент в умовних одиницях здійснюваної в національній валюті операції, визначається за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу.Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність", кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю", операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями, відповідно до п.2 ст.5 вказаного Декрету. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК України. Правомірність стягнення заборгованості в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, також визначено у Постанові ВСУ від 10.02.2016 року по справі № 6-1680цс15, Постанові ВСУ від 08.02.2017 року. По даній справі первісна позовна заява була подана 18.01.2010 року. 12.07.2010 року було постановлено заочне рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, яке 19.10.2016 року скасоване відповідною ухвалою. За таких обставин просять суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за відсоткам кредитному договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року за період з 07.05.2008 року по 26.11.2009 рік у розмірі 6 387,14 доларів США та судові витрати. Відповідачка [PERSON] надала до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним кредитного договору, в якій посилається на те, що 24.04.2007 року між нею та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» було підписано кредитний договір № К-Д 014/05-3/12. Відповідно до п.1.7 "Порядок надання кредиту" у п.п. 1.7.1. Кредитного договору, не визначено, що кредит надається однією сумою чи траншами шляхом зарахування кредитних коштів в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника в Банку. Згідно пункту 2.1., зобов`язання банку у п.п.2.1.1. визначено, що за умови беззастережного виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань за цим Договором, - надати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі. Таким чином, було визначено, що однією з умов надання кредитних коштів було наявність поточного рахунку, який мав бути відкритий у Банку, і на який були би перераховані кредитні кошти. До речі, інші положення кредитного договору теж вказують на те, що поточний рахунок використовується для виконання зобовязань позичальника перед Банком. В підпункті 1.5.2.3. зазначено, що Банк є отримувачем коштів по договірному списанню. Договорне списання може здійснюватися з будь - якого рахунку позичальника, відкритого у Банку, реквізити якого відомі сторонам, зокрема, з поточного рахунку із застосуванням для розрахунку списання валютного курсу НБУ чи міжбанківського валютного курсу (на вибір банку) на день списання. Підпункт 1.8.4 свідчить про те, що кошти на повне або часткове дострокове погашення боргових зобов`язань списуються в межах залишку коштів на поточному рахунку позичальника, на підставі письмового повідомлення позичальника в порядку, передбаченому п.1.5.2. цього Договору, в сумі та у дату, вказану в письмовому повідомленні (заяві) про здійснення такого дострокового погашення. У первинній позовній заяві позивач стверджував, що на підставі письмової заяви відповідача - 1 на його поточний рахунок № [NUMBER] , відкритий в Дніпропетровській обласній дирекції "Райффайзен банк Аваль", перераховані кредитні кошти. В підтвердження цього до позовної заяви було надано копію меморіального ордеру № 7 від 25.04.2007 року. Звертає увагу суду на положення "Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах", затвердженої 12.11.2003 N 492 постановою правління НБУ (яка діяла на момент укладання оспорюваного кредитного договору). Нею передбачено наступне: 1.4. Порядок відкриття банками рахунків клієнтів, використання коштів за ними і порядок їх закриття визначаються цією Інструкцією. 1.8. Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково - касових операцій за допомогою платіжних інструментів, відповідно до умов договору та вимог законодавства України. 1.9. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. 1.13. У разі відкриття поточного або вкладного (депозитного) рахунку підприємцю до отримання банком повідомлення про взяття рахунку на облік органом державної податкової служби (далі - повідомлення) (1) операції за цим рахунком здійснюються лише із зарахування коштів. Датою початку видаткових операцій за рахунком підприємця в банку є дата реєстрації отримання банком зазначеного повідомлення. Повідомлення зберігається в справі з юридичного оформлення рахунку. Видаткові операції за рахунком відокремленого підрозділу юридичної особи -підприємця здійснюються після отримання банком повідомлення про взяття рахунку на облік органом державної податкової служби за місцезнаходженням відокремленого підрозділу. З вищезазначеного слідує, що необхідною умовою для відкриття поточного рахунку та використання його для отримання та розпорядження коштами, які на нього зараховуються, необхідно: - укладений у письмовій формі договір банківського рахунку між ФОП [PERSON] та Дніпропетровською ОД ПАТ "Райффайзен банк Аваль"; - отримання Дніпротпетровською ОД ПАТ "Райффайзен банк Аваль" повідомлення про взяття рахунку на облік органом державної податкової служби (у данному випадку Нікопольської ОДПІ). Стверджує, що нею не укладався з ПАТ "Райффайзен банк Аваль" договір банківського рахунку та не відкривався поточний рахунок № [NUMBER] . Це підтверджується довідкою Нікопольської ОДПІ, яка додається до зустрічного позову. На її запит щодо надання відомостей щодо цього рахунку, а саме: заяви ФОП [PERSON] про відкриття поточного рахунку № [NUMBER] у Дніпротпетровській ОД "Райффайзен банк Аваль" м.Дніпропетровськ МФО 305653; картки із зразками підписів користувачів поточного рахунку № [NUMBER] у Дніпропетровській ОД "Райффайзен банк Аваль" м.Дніпропетровськ МФО 305653. Позивач відмовився надавати будь-які відомості, посилаючись на банківську таємницю. На їх думку, т, що не мав місце факт відкриття поточного рахунку для виконання зобов`язань як ПАТ «Райффайзен банк Аваль», так і ФОП [PERSON] за умовами кредитного договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року, робить Договір недійсним. Так, відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст.203 ЦК України (у редакції, яка діяла станом на 24.04.2007 року), зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Загальні норми визнання цивільно -правового договору укладеним наводяться в ч.1 ст.638 ЦК України, відповідно до якої договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.2 ст.640 ЦК України, якщо, відповідно до акта цивільного законодавства, для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Сторони кредитного договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль" та ФОП [PERSON] не мали можливості виконувати свої зобов"язання за таким договором до того моменту, поки не був би відкритий поточний рахунок. Відкриття такого рахунку вимагає укладання відповідного договору банківського рахунку, що сторонами не було зроблено. Поточний рахунок мав бути зареєстрований у органах податкової служби, чого теж не відбулося. Вчинення вищезазначених дій є необхідною умовою для дійсності кредитного договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року, а недотримання тягне за собою визнання його недійсним в силу ст.203, 215, ч.1 ст.638, ч.2 ст.640 ЦК України. За таких обставин звернулась із зустрічним позовом і просить суд визнати недійсним кредитний договір № К-Д 014/05-3/12, який було укладено між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» 24.04.2007 року і стягнути з ПАТ «Райффайзен банк Аваль» усі витрати по справі. Відповідач [PERSON] також надав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки припиненим, посилаючись на те, що, дійсно, між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 25.04.2007 року було укладено договір поруки у забезпечення кредитних зобов`язань ФОП [PERSON] за кредитним договором № К-Д014/05-3/12 від 24.04.2007 року. В зв`язку з тим, що зобов`язання за кредитним договором не викнувалися належним чином, ВАТ "Райффайзен банк Аваль" звернувся до нього 25.03.2008 року з вимогою (вих.№ 271 від 21.03.2008 року) про дострокове виконання кредитних зобов`язань у повному обсязі. ВАТ "Райффайзен банк Аваль" звернувся до суду з позовом 11.01.2010 року до нього та [PERSON] поза межами строку дії договорів поруки, тобто після спливу шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту, як зазначено у частині четвертій статті 559 ЦК України. На його думку, строк дії поруки, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є не строком захисту порушеного права, а строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Відповідно, закінчення строку, установленого договором поруки, так само, як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлено, припиняє поруку за умови, якщо кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така думка викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-106цс14). У цій постанові міститься правовий висновок про те, що, за змістом частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором, строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. За умови пред`явлення банком боржнику й поручителю вимог про дострокове виконання зобов`язання з повернення кредиту, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом шести місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання. За тактих обставин просить визнати договір поруки, який був укладений між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 24.04.2007 року, припиненим та відмовити ПАТ "Райффайзен банк Аваль" у задоволенні первісних позовних вимог щодо стягнення з нього заборгованості за кредитним договором № К-Д014/05-3/12 від 24.04.2007 року у сумі 51 001,31 грн. Третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Мода і Ми» надало до суду письмові пояснення, в яких посилалось на те, що 24.04.2007 року в забезпечення виконання зобов`язань ФОП [PERSON] за кредитним договором № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.07 року було укладено договори іпотеки № 014/05-3/12-2-МСБ-2007 та 014/05-3/12-МСБ-2007. Предметом іпотеки виступило нерухоме майно: вбудовані нежитлові приміщення, що знаходились по [ADDRESS] 119. В грудні 2010 року ТОВ «Мода і Ми» добровільно за попередньою згодою Банку предмет іпотеки було реалізовано. Гроші від реалізації в сумі 60 000 доларів США були спрямовані на погашення кредитної заборгованості. 27.03.12 року господарським судом Дніпропетровської області по справі 16/5005/237/2012 було задоволено позов ПАТ «Райффайзен банк Аваль» та звернуто стягнення на вказані житлові приміщення. Стягувалась сума тіла кредиту у розмірі 144 656, 50 доларів США та сума процентів за період з 12.08.2010 року по 11.08.2011 року в розмірі 6 551, 46 доларів США. Загальна сума стягнення разом склала 154 934, 53 долари США. Однак, за даними ПАТ «Райффайзен банк Аваль» (розрахунок заборгованості станом на 27.03.2015 року по кредитному договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року) 23.01.2014 року було зроблено останній платіж погашення заборгованості за відсотками, який був зарахований у погашення періоду з 27.12.2009 року по 31.12.2009 року. При цьому, загальна сума погашення відсотків склала 84 042, 53 долари США, а тіла - 46 775, 91 доларів США. Разом - 130 818, 41 доларів США. В Додатку № 1 до кредитного договору зазначено, що щомісячна сума внеску складала 2745 доларів США. До 23.11.2009 року необхідно було зробити 31 внесок. Тобто, загальна сума, яку необхідно було сплатити за кредитом, мала становити 85 095 доларів США (2 745 доларів США х 31 період). Таким чином, загальна сума погашення становить 130 818, 41 доларів США. Тобто, відсотки сплачені в повному обсязі. За таких обставин вважають, що позовні вимоги задоволенню не пілягають. Позивач за первісним позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надав відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якій посилається на те, що у зустрічному позові [PERSON] зазначає, що вона не укладала договір банківського рахунку та не відкривала поточний рахунок № [NUMBER] , з якого отримувала кредитні кошти, тому кредитний договір № К-Д014/05-3/12 від 24.04.2007 року повинен бути визнаний судом недійсним. Однак, зустрічна позовна заява не містить обґрунтованих тверджень та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п.1.7.1 оспорюваного кредитного договору, Банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами, згідно з Кредитною/ними заявкою/ами позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом перерахування кредитних коштів в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника в Банку. Перший транш надається у термін до 2 (двох) місяців з дати укладання цього Договору. Кожний наступний транш надається позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього траншу. Розмір кредиту, згідно з п.2 ч.1 Кредитного договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року становить 190 000,00 доларів США. Кредитні кошти надавалися позичальнику [PERSON] одним траншем. На виконання умов оспорюваного кредитного договору Банком відкрито позичальнику [PERSON] рахунок № [NUMBER] в Дніпропетровській обласній дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль», на який з позичкового рахунка № [NUMBER] були перераховані кредитні кошти в сумі 190 000,00 доларів США та в подальшому через касу банку було видано [PERSON] . 190 000,00 доларів США кредитних коштів. Дані факти підтверджуються розрахунковими документами № 07 від 25.04.2007 року та № 04 від 25.04.2007 року. В тексті первісної позовної заяви банку допущено технічну помилку в номері рахунку позичальника [PERSON] (абз.2 стор.1 первісної позовної заяви). Замість «№ [NUMBER] », необхідно було вказати «№ [NUMBER] ». До даного зустрічного позову додано запит представника [PERSON] - [PERSON] до Нікопольської ОДПІ про підтвердження відкриття рахунку № [NUMBER] . Згідно з відповіддю Нікопольської ОДПІ за вих. № 5905/10-04-07-08-02-08 від 06.07.2017 року на запит щодо підтвердження відкриття рахунку [PERSON] , інформація по рахунку № [NUMBER] відсутня. Звертають також увагу суду, що у відповіді Нікопольської ОДПІ невірно зазначено рахунок (остання цифра), тому дана відповідь не може бути належним доказом у даній справі. Згідно з п.1.13. «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Національного банку № 492 від 12.11.2003 року, в редакції, що діяла на час отримання оспорюваного кредиту, у разі відкриття поточного або вкладного (депозитного) рахунку підприємцю до отримання банком повідомлення про взяття рахунку на облік органом державної податкової служби, операції за цим рахунком здійснюються лише із зарахування коштів. На підставі Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затвердженої Постановою Національного банку № 280 від 17.06.2004 року, в редакції, що діяла на час отримання оспорюваного кредиту, банком 23.04.2007 року було відкрито [PERSON] поточний рахунок № [NUMBER] , відповідно до Плану рахунків 2620 - кошти на вимогу фізичних осіб. Даний поточний рахунок було використано для перерахування кредитних коштів по оспорюваному кредитному договору і 28.01.2010 року даний поточний рахунок було закрито. Тобто, у зв`язку з відкриттям [PERSON] поточною рахунку 2620, повідомлення про взяття такого рахунку на облік органом державної податкової служби не потрібно. Частиною 1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Пунктом 4.1 ст.626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ч.1 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦКК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. В дотримання вимог ст.1055 ЦК України, кредитний договір № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року укладений в письмовій формі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення цієї норми, позивачем за зустрічним позовом не надано жодного належного доказу в підтвердження своїх позовних вимог. Банком правомірно відкрито поточний рахунок на ім`я [PERSON] , з якого нею отримані кредитні кошти в сумі 190 000,00 доларів США. Між Банком та [PERSON] при укладанні кредитного договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року було укладено згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено в належній формі, тому підстави для визнання його недійсним - відсутні. Тому в задоволенні зустрічного позову просять відмовити. Крім того, позивачем надано до суду заперечення на зустрічний позов [PERSON] , в якому зазначають, що дана позовна заява не містить обгрунтованих тверджень та не підлягає задоволенню з наступних підстав. По-перше, 21 березня 2008 року вимога за вих. № 271 направлялась на виконання ст.35 Закону України «Про іпотеку» в якості попередження для майнового поручителя ТОВ «Мода і Ми» про необхідність погашення існуючої заборгованості, оскільки в іншому випадку Банк планував вчинення виконавчих написів на заставне майно. Фінансового поручителя [PERSON] було вказано в даній вимозі в якості інформування і в первісній позовній заяві банк на дану вимогу не посилається. Згідно до ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку» в редакції чинній на час направлення вимоги, у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. По-друге, навіть якщо вважати, що Банк своєю вимогою за вих. № 271 від 21 березня 2008 року змінив строк виконання основного зобов`язання (кредитного договору К-д 014/05-3/12 від 24.04.2017 року), то не вірно застосовувати до даного випадку шестимісячний строк, зазначений у ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки він застосовується лише до договорів поруки, в яких не передбачено їх строк дії. В даному випадку, згідно до п.4.1 Договору поруки від 25.04.2007 року, укладеногоз [PERSON] в якості забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] зазначено, що сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. Також порука припиняється, якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 Цивільного кодексу України). Таким чином, навіть якщо допустити, що вимогою вих. № 271 від 21 березня 2008 року банк змінив строк виконання основного зобов`язання, то, відповідно до п.4.1 Договору поруки, а саме: його другого абзацу, [PERSON] погодився на трирічний строк направлення до нього вимоги і тому в даному договорі поруки є чітко визначений строк припинення поруки (три роки) і шестимісячний строк, відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України у даному випадку не застосовується. Згідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. А, оскільки з моменту пред`явлення вимоги вих.№ 271 від 21 березня 2008 року до моменту подання первісної позовної заяви до суду - 18.01.2010 року трирічний термін, вказаний у договорі поруки, не сплинув, то і жодної мови про припинення поруки йти не може. На підставі викладеного варто зазначити, що зустрічна позовна заява не обгрунтована, викладені в ній обставини не відповідають дійсності і тому задоволенню даний позов не підлягає. Тому просять відмовити в задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] про визнання договору поруки недійсним в повному обсязі. 17.10.2018 року судом було винесено ухвалу про залучення до участі у цивільній справі за позовом АТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Дніпропетровської обласної дирекції«Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] , третя особа - ТОВ «Мода і ми», про стягнення заборгованості та за зустрічними позовами [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - ТОВ «Мода і ми», про визнання договору поруки припиненим і [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк Аваль», треті особи - [PERSON] та ТОВ «Мода і ми», про визнання недійсним кредитного договору - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт». В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягала. Додатково суду пояснила, що всі аргументи в підтримку позовних вимог викладені ними в позовній заяві та відповіді на відзив тощо. Однак, додатково просять суд застосувати строки позовної давності до обох зустрічних позовів, оскільки строк позовної давності по зустрічному позову [PERSON] сплив ще 24.04.2010 року, а по зустрічному позову [PERSON] - 25.03.2011 року. Їх позиція перекликається з правовою позицією Верховного Суду, на яку вони посилаються. Погоджуються з тим, що заборгованість в повному обсязі (20 867 доларів 29 центів США боргу та 34 132 долари 71 цент США відсотків) була погашена 24.12.2010 року. Тобто, на 24.12.2010 року заборгованість по кредиту та відсотках становила 0 (нуль). Однак на задоволенні позовних вимог наполягають. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги до своєї довірительки не визнав, її зустрічний позов підтримав в повному обсязі. Додатково суду пояснив, що представник позивача фактично визнав, що договір банківського поточного рахунку не відкривався та не укладався. Банк цей рахунок відкрив та закрив без повідомлення [PERSON] Станом на 24.12.2010 року заборгованість у його довірительки була відсутня, оскільки [PERSON] все погасила. Тому в позовних вимогах банку необхідно відмовити. Крім того, вважають, що договір кредиту також необхідно визнати недійсним. Більш того, вважають, що ч.5 ст.261 ЦК України позивачем застосовано помилково і позовна давність до цих правовідношень застосовуватись не може. Про те, що права [PERSON] були порушені, дізнались лише в 2017 році (з моменту отримання позовної заяви). [PERSON] умови кредитного договору знала і підписувала, але банком, в порушення законодавства, не було укладено договір банківського поточного рахунку і [PERSON] не була повідомлена. Крім того, його довірителька, хоч і з запізненням, але зобов`язання перед банком виконала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов банку не визнав. На задоволенні свого зустрічного позову наполягав. Додатково суду пояснив, що, по-перше, заборгованість перед банком погашена в повному обсязі. По-друге, договір недійсний, бо банком не було укладено письмового договору відкриття банківського рахунку. Про порушення його прав дізнався в 2016 році і 19.10.2016 року звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Після скасування заочного рішення зміг отримати первісний позов, з якого дізнався про своє порушене право. Тому строк звернення до суду не пропустив. 23.03.2008 року він отримав вимогу про дострокове погашення зобов`язання, але до 2016 року не знав, яким чином були отримані кредитні кошти. Він взагалі не міг цього знати, бо це - банківська таємниця. В Інструкції про відкриття та закриття банківських рахунків зазначено, що сума кредитних коштів перераховується на поточні рахунки. Це ж зазначено й в договорі. Без укладання договору поточного рахунку неможливе будь-яке перерахування коштів. Це - двостороння угода. А цієї угоди в їх випадку немає. І це по суті є безпідставно отриманими грішми. Представник ТОВ «Мода і Ми» до суду не прибули, про розгляд справи неодноразово повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, свою позицію висловили в письмових поясненнях, наданих до суду. Тому суд вважає за можливе розглянути справи у відсутність представника ТОВ «Мода і Ми». Вислухавши сторони, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показаннями свідків. Згідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст.129 Конституції України), що передбачено і ст.12 ЦПК України. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до укладеного договору № К-Д 014/05-/12 від 24.04.2007 року, відповідачка [PERSON] 24.04.2007 року отримала кредит у розмірі 190 000, 00 доларів США з відсотковою ставкою 12, 00 % строком до 23.04.2017 року (а.с.6-10). Позивачем стверджувалось, що, на виконання п.1.7.1 Кредитного договору, відповідачці [PERSON] відкрито позичковий рахунок, з якого, на підставі заяви останнього, за меморіальним ордером кредитні кошти в розмірі 190 000 доларів США перераховані на її поточний рахунок. Однак, доказів укладення двостороннього банківського договору на відкриття поточного рахунку суду позивачем не надано. Хоча відповідач й не заперечує отримання нею кредитних коштів. Відповідно до п.1.1. ч.2 Кредитного договору, позичальник приймає, зобов`язується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом, і виконати всі інші зобов`язання, як вони визначені у цьому договорі. Пунктами 1.5.1 та 1.5.1.1 частини № 2 Кредитного договору встановлено, що погашення відповідної суми заборгованості та нарахованих відсотків здійснюється щомісячними платежам, згідно встановленого графіка погашення. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов кредитного договору, банк має право, відповідно до п.1.9 ч.2 Кредитного договору, достроково стягнути заборгованість за кредитом, нараховані відсотки та штрафні санкції. Згідно з п.4.1.1 ч.2 Кредитного договору, позичальник несе відповідальність за порушення строків повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом та сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, штраф в розмірі 25 % від суми кредитних коштів, використаних не за цільовим призначенням. Як встановлено в судовому засіданні, й не заперечувалось представником позивача, станом на 24.12.2010 року заборгованість за кредитом була сплачена в повному обсязі, що підтверджується й уточненою позовною заявою (а.с.104-107) Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача [PERSON] за кредитним договором станом на 24.07.2017 року становить 6 87, 14 доларів США (заборгованість за відсотками). Однак, доказів, які б підтверджували наявність заборгованості за процентами по кредиту, і саме в зазначеній сумі, позивачем до суду не надано. В судовому засіданні представник позивача підтвердила, що заборгованість за кредитом погашена. Проте, все одно, наполягала на задоволенні позову. Тому суд вважає позовні вимоги АТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Форінт», необґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Відповідно до ч.1,2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважаться таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.ст.626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений роз0мір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно із ст.1049 згаданого Кодексу, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка [PERSON] , незважаючи на неукладення договору відкриття поточного рахунку, отримала і користувалась кредитними коштами банку, про що свідчить, в тому числі, й повне погашення нею заборгованості за кредитом. Тому, на думку суду, неукладення сторонами кредитних відносин банківського поточного рахунку при укладенні договору кредиту та фактичному користуванні кредитними коштами не може бути підставою для визнання договору № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року недійсним. В судовому засіданні, також було встановлено, що в якості забезпечення зобов`язань позичальника перед банком за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки від 25.04.2007 року, згідно до п.1.2 якого поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов`язання відповідати по борговим зобов`язанням [PERSON] за кредитна договором № К-Д 014/05-3/12 від 24.04.2007 року. Відповідно до ст.554 ч.1,2 ЦК України та п.3, 1 договору поруки, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Згідно до п.4.1 Договору поруки від 25.04.2007 року, укладеного з [PERSON] в якості забезпечення кредитних зобов`язань [PERSON] , зазначено, що сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов`язання. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Як встановлено в судовому засіданні, з моменту пред`явлення вимоги вих. № 271 від 21.03.2008 року до моменту подання первісної позовної заяви до суду (18.01.2010 року) трирічний термін, вказаний у договорі поруки, не сплинув. Тому, на думку суду, зустрічний позов [PERSON] задоволенню також не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed