Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з вищевказаним позовом в якому просять суд зняти арешт з належного їм всього нерухомого майна, а також з квартири за адресою: м. Запоріжжя, вул. Грязнова (нині Фортечна)[ADDRESS], який накладено [PERSON] відділом державної виконавчої служби м. Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області у виконавчому провадженні ВП № 20050672 на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2010 року у цивільній справі № 2-1411 про стягнення з позивачів грошових коштів на користь [PERSON] та стягнути з відповідачів на їх користь понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначили, що за ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2010 року про забезпечення позову у цивільний справі № 2-1411 [PERSON] відділом державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції було відкрито виконавче провадження ВП № 20050672 за постановою державного виконавця від 05.03.2010 року та закінчено за постановою держаного виконавця від 08.11.2010 року на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення суду. Проте, станом на момент звернення до суду з вказаним позовом, арешт з належного позивачам нерухомого майна не знятий. На думку позивачів, правові підстави для подальшого арешту, який було накладено на належне їм майно і на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Грязнова (нині Фортечна)[ADDRESS], постановою державного виконавця від 05.03.2010 року, відсутні. Наявність вказаного арешту на належне позивачам нерухоме майно перешкоджає їм вільно володіти та розпоряджатися їх власністю, є перешкодою для здійснення їх майнових прав. Крім того, зазначають, що виконавче провадження ВП № 20050672 знищено [PERSON] відділом державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області у зв'язку із закінченням строків зберігання, відтак, державний виконавець позбавлений можливості зняти арешт з належного їм майна, накладений у виконавчому провадженні. Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради не вправі зняти арешт з належного позивачам майна та з квартири за відсутності відповідного рішення суду, оскільки арешт накладено саме на виконання рішення суду. А тому вважають, що зняти арешт з належного їм майна можливо виключно у судовому порядку. Позивачі та представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просили суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції [PERSON] в судовому засіданні просив вирішити спір на розсуд суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі, заяви щодо розгляду справи без її участі до суду не надходило. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Згідно зі статтею 1 Цивільного кодексу України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом. Частиною 2 статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що позивачам на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул. Грязнова (нині Фортечна)[ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва № 2080 про право власності на житло (а.с.65), копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 23660308 (а.с.66), копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23552224 (а.с.67), копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.08.2009 року (а.с.68). Як вбачається з копії витягу з Державного реєстру виконавчих проваджень від 16.02.2017 року (а.с.6) на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.02.2010 року № 2-1411 05.03.2010 року постановою [PERSON] ВДВС ЗМУЮ було відкрито виконавче провадження № 20050672 та накладено арешт на квартиру [ADDRESS], що належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної власності. Вищевказане виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 8 частини 1 статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» у звязку з фактичним повним виконанням рішення, про що винесена постанова державного виконавця Шевченківського ВДВС ЗМУЮ від 08.11.2010 року. Відповідно до копії листа наданої представником позивача [PERSON] (а.с.56-58) на її запит до [PERSON] ВДВС ЗМУЮ, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 20050672 від 05.03.2010 року з примусового виконання ухвали № 2-1411 від 10.02.2010 року виданої Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про накладення арешту на квартиру [ADDRESS], що належить позивачам по справі; 08.11.2010 року, вказане виконавче провадження завершено на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки «Постановою про відкриття виконавчого провадження від 05.03.2010 року арешт накладено». Крім того, 30.03.2012 року до відділу на виконання надійшли виконавчі листи № 2-1411 від 19.03.2012 року видані Жовтневим районним судом м. Запоріжжя про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 3898, 00 грн., але постановами державних виконавців відділу від 04.04.2012 року було відмовлено у відкритті виконавчих проваджень на підставі пункту 8 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно на виконання до відділу вищевказані виконавчі документи не надходили. Аналогічна інформація міститься і в листі наданому представником [PERSON] ВДВС ЗМУЮ [PERSON] на запит Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (а.с.59-61), за змістом якого виконавче провадження ВП № 20050672 відповідно до пункту 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби № 407/07 від 05.07.1999 року було знищено. У відповідності до пункту 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Таким чином, оскільки постанова про накладення арешту на майно позивачів була винесена до набрання чинності Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року, то вона розглядається в порядку визначеному до набрання чинності цим Законом. Згідно з пунктами 1, 3 частини 2 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження" (ред. 1999 року), державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішення, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження та їх клопотання. За змістом статті 57 Закону України "Про виконавче провадження" (ред. 1999 року), арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до статті 50 Закону України "Про виконавче провадження" (ред. 1999 року), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно з пунктом 3.19 Інструкції з діловодства в органах державної виконавчої служби, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 5 липня 1999 року № 470/7, яка діяла на час завершення в 2010 році виконавчого провадження щодо [PERSON] та [PERSON], строк зберігання переданих до архіву завершених виконавчих проваджень становить 3 роки. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України , власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 Цивільного кодексу України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі статтею 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства ( частина 2 статті 15 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що виконавчий лист у цивільній справі № 2-1411 про стягнення боргу з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON], на виконанні не перебуває, матеріали виконавчого провадження знищені, що зумовлює вирішення питання про відновлення порушених прав позивачів шляхом зняття арешту з майна [PERSON] та [PERSON], оскільки на час звернення з цим позовом до суду відсутні обставини, що слугували підставою для обтяження майна. За приписами статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. На підставі викладеного, приймаючи до уваги неможливість скасування арешту в позасудовому порядку та оскільки позивачі в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про зняття арешту захистити своє порушене право не можуть, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачів та необхідність захисту їх права шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення даного позову в частині зняття арешту з квартири, що знаходиться за адресою: м. Запоріжжя, вул. Грязнова (нині вул. Фортечна)[ADDRESS], та належить позивачам на праві приватної власності. Щодо позовних вимог про зняття арешту з всього нерухомого майна, що належить позивачам, то суд відмовляє в задоволенні вказаних вимог, оскільки не вбачає підстав для зняття арешту з всього майна позивачів, в той час як відповідно до наданих суду доказів арешт накладався тільки на вищевказану квартиру. Відповідно до статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. У відповідності до статті 1 Закону України «Про судовий збір» - судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. З огляду на вищевикладене, зважаючи на те, що [PERSON] відділ державної виконавчої служби ЗМУЮ виконував рішення суду в межах своїх обовязків визначених законодавством, арешт було накладено в інтересах відповідача [PERSON] в рамках забезпечення позову, на думку суду, вина відповідачів у порушенні прав позивачів у розумінні статті 3 Цивільного процесуального кодексу України відсутня, що не дає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачів судових витрат у вигляді судового збору.

Outcome: partial