Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін та третіх осіб: [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: буд. [ADDRESS] , а також стягнути з неї судовий збір та витрати на правничу допомогу. Свої вимоги\~мотивує тим,\~що йому на праві приватної власності належить житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані він (уповноважений власник), його співмешканка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] [INFO] . Однак відповідачка не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, а саме з березня 2019 року. Вона не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням він їй не чинив. Факт реєстрації відповідачки порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, також він позбавлений можливості оформити субсидію. Факт свого непроживання за місцем реєстрації з часу зазначеного вище підтвердила і сама відповідачка, вказавши в позовній заяві від 31 серпня 2020 року до нього, що з березня 2019 року не проживає з ним по [ADDRESS] . Це також було встановлено рішенням Долинського районного суду по справі № 343/1537/20 від 02 жовтня 2020 року. Враховуючи вищенаведене та положенння ст. 405 ЦК України, вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням за вказаною адресою у зв`язку з тривалою, понад один рік, відсутністю за місцем реєстрації без поважних причин, що послужило причиною звернення до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити та зауважив, що відповідачка самостійно покинула житло два роки тому, коли він перебував за кордоном, їй будь-яких перешкод у проживанні він не чинив. З того часу не поверталася до житла, не цікавиться ним та не бере участі в його утриманні. Просив стягнути з неї судові витрати. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, однак подали письмові заяві, в яких просять справу розглядати без них та підтверджують, що вони разом з позивачем є співвласниками буд. [ADDRESS] , а саме: [PERSON] належить 31/100 його частки, а [PERSON] 19/120. Ще 19/120 частки будинку належить [PERSON] , яка [INFO] померла, на підтвердження чого долучена копія свідоцтва про її смерть серії [NUMBER] , виданого повторно 13.02.1996, запис №169. Щодо задоволення позовних вимог не заперечують. Відповідачка [PERSON] відзив на позов та будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень не подала, однак у судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що вона хоч і не проживає у будинку позивача і готова знятися з реєстрація, однак не має де зареєструватись. Наголосила, що не проживає за місцем реєстрації, бо з позивачем, з яким вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах, вони розійшлися. Однак, у них є спільна дитина, яка фактично проживає з нею, тому вважає, що у разі визнання її такою, що втратила право на користування житлом, знята з реєстрація повинна бути і їх дитина. Щодо судових витрат теж заперечила, вказавши, що вона ніде не працює, тому немає змоги їх оплатити. Спір між сторонами не вирішений. Заяви, клопотання сторін, третіх осіб та процесуальні дії суду: ухвалою суду від 30.03.2021 відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання за участю сторін. 19 квітня 2021 року від позивача надійшло клопотання про залучення третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні позивач, до якого він долучив інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав. Ухвалою суду від 19.04.2021 залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 05 травня 2021 року від третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] та [PERSON] надійшли заяви про розгляд справи без їх участі, в яких вони також не заперечують проти задоволення позову (а.с.39, 43). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідачка відзиву, будь-яких заяв та клопотань щодо процесуальних питань, жодних доказів на спростування обґрунтувань позивача суду не надала. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 05.05.2021 виключено з числа третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог - [PERSON] у зв`язку з її смертю та неоформленням спадкових прав спадкоємцем, якою є третя особа, яка вже залучена до участі у даній справі, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин: відповідно до договору купівлі-продажу 112/300 часток домоволодіння, посвідченого 30.12.2008 приватним нотаріусом Долинського міського нотаріального округу Іваночко О.М., зареєстровано в реєстрі за №7151, [PERSON] купив належні [PERSON] 112/300 часток домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] . Домоволодіння в цілому складається з житлового будинку, зазначеного в плані літерою „А" - житловою площею 82,4 кв.м., загальною площею 150,86 кв.м.; при ньому є такі господарські будівлі та споруди: сарай, зазначений в плані літерою «Б»; сарай, зазначений в плані літерою «В», вбиральня, зазначена в плані літерою «Г», вбиральня, зазначена в плані літерою «Е», огорожа, зазначена за № 1, огорожа, зазначена за № 2 (а.с.11). Відтак 112/300 частки вказаного домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами належить на праві приватної власності [PERSON] , про що свідчить також інформаційна довідка №249625250 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованою 24.03.2021, відповідно до якої, крім нього, співвласниками будинку [ADDRESS] є також [PERSON] , якій належить 31/100 частка будинковолодіння, [PERSON] - співвласник 19/120 часток, та [PERSON] , якій також належить 19/120 часток (а.с.32-33). Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~на стороні\~позивача -\~ [PERSON] \~до своїх\~письмових пояснень\~долучила також\~копію свідоцтва\~про смерть\~ [PERSON] серії [NUMBER] , виданого повторно 13.02.1996, запис №169, згідно з яким остання померла [INFO] (а.с.46). Відомості про спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті останньої відсутні, незважаючи, що після її смерті минуло більше 35 років, право власності ніхто на її частину будинку не зареєстрував, а свідоцтво про смерть [PERSON] знаходиться у однієї з третіх осіб ( [PERSON] ). Відповідно до довідки №3202 від 23.03.2021 Долинської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: уповноважений власник [PERSON] , [INFO] , його співмешканка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] , всього 3 (три) особи (а.с.14). Однак зареєстрована за вказаною адресою співмешканка [PERSON] з березня 2019 року не проживає у вказаному будинку, [PERSON] веде окреме господарство, має облаштований заїзд до будинку, вхід до будинку окремо, ведеться облік енергоносіїв, що підтверджується актами обстеження від 19.03.2021 (а.с.12,13). Про те, що з березня 2019 року спільно з відповідачем не проживає вказала і сама [PERSON] у позовній заяві до [PERSON] про стягнення аліментів від 31.08.2020 (а.с.15-17). Згідно з рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 02.10.2020 у справі №343/1537/20, постановлено проводити стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 1650 гривень щомісячно, стягнення аліментів розпочати з 31 серпня 2020 року і проводити до повноліття дитини (а.с.18-22). Слід відмітити, що у вказаному рішення судом було встановлено, що [PERSON] з 2014 до 2019 року проживала разом, як сімейна пара, з [PERSON] . Неприязні стосунки між сторонами призвели до припинення між ними відносин, вони проживають окремо. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами існує спір з приводу наявності підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом (будинком), 112/300 часток якого належить на праві приватної власності позивачу. Оцінка суду: вивчивши зміст позову, вислухавши думки сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та представлені позивачем на виконання вимог ст.ст. 80, 81 ЦПК України, які він вважає достатніми для обґрунтування позовних вимог, та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Нормами ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідно до роз`яснень, які містяться в абзацах 1 та 4 пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі змістом ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1, 7 ст. 319 ЦК України). Підстави втрати права на користування житловим приміщенням регулюються ст.ст. 71, 72 ЖК України в разі користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського фонду та ст. 405 ЦК України в разі користування майном (житлом) власника членами його сім`ї. Права власника будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно зі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Судом встановлено, що позивач зареєстрований та проживає у будинку [ADDRESS] , 112/300 часток якого належить йому на праві приватної власності. Вказана частина будинковолодіння має окремий вхід, окремі засоби обліку, тобто фактично є окремим житлом. У вищевказане будинковолодіння була зареєстрована співмешканка позивача - відповідачка по даній справі [PERSON] . Однак, остання більше року (з березня 2019 року) за вказаною адресою не проживає без поважних причин, тобто сторони проживають окремо, що також було встановлено судом у вищевказаному рішенні від 02.10.2020 та було вказаною [PERSON] у її позовній заяві до [PERSON] про стягнення аліментів, а також вона підтвердила у судовому засіданні при розгляді даної справи. [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , а також не відносяться вона і до кола осіб, які постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Вона не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні будинку, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Житло покинула самостійно. Перешкод у проживанні у ньому для неї не було. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідачка суду не подала. Слід відмітити, що і в підготовчому судовому засіданні, і в судовому засіданні [PERSON] повідомляла, що згідна знятися з реєстрації, однак не має можливості зареєструватись за фактичним місцем проживання. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Щодо застосування до спірних правовідносин норм ст. 391 ЦК України, суд вважає за необхідне вказати таке. Зазначена норма матеріального права, на переконання суду, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-якого порушення свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Крім того, аналіз зазначеної норми у її співвідношенні із нормами ст.405 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Про обґрунтованість таких висновків суду свідчать також і правові позиції Верховного Суду України, неодноразово висловлені ним і своїх рішеннях (в тому числі, у справі № 688/63/15-ц від 16.11.2016). Оскільки відповідачка перестала бути\~членом сім`ї\~позивача, відтак застосуванню до даних правовідносин підлягають і положення ст. 391 ЦК України. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі, і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. З викладеного слідує, що відповідачка добровільно не знімається з реєстраційного обліку, хоча фактично не проживає у спірному будинковолодінні більше одного року, перестала була членом сім`ї позивача, тобто особою, яка проживала разом з ним і вела спільне господарство, чим створює для останнього незручності у реалізації права власності та користуванні своєю частиною будинку. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що відповідачка [PERSON] за місцем реєстрації не проживає більше року без поважних причин, не оплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку, а її реєстрація у будинку перешкоджає позивачу у здійсненні права власності, так як він не може розпорядитися та користуватися на власний розсуд належним йому нерухомим майном тільки через те, що за реєстрацією у належному йому, як співвласнику, будинку значиться відповідачка. При цьому, суд приймає до уваги позицію третіх осіб [PERSON] та [PERSON] , як співвласниць спірного будинку, які підтримала позовні вимоги повністю. Вказані вище обставини відповідачкою не спростовані, доказів поважності непроживання в будинку чи наявності іншої домовленості між нею і власниками не представлено. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, а відповідачку визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Розподіл судових витрат між сторонами: питання судових витрат суд вирішує за правилами ст.141 ЦПК України, при цьому враховує, що до судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом справи, останній відносить сплату судового збору в розмірі 908 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.23). Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову, то з урахуванням положень ст.141. ЦПК України слід стягнути на користь позивача з відповідачки 908 грн судового збору. На підставі ст.ст. 33, 41 Конституції України, ст.ст. 4, 13, 81 ЦПК України, ст.ст. 64, 150, 156 ЖК України, ст.ст. 29, 317,319, 379, 380, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" та

Outcome: approved