Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

16 липня 2013 року позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, який з урахуванням останніх уточнень від 25.11.2014 року обґрунтував тим, що 8 серпня 2007 року між банком та [PERSON] був укладений договір № DN80FI00000102, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 15300 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.08.2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором між банком та відповідачем 6 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки № DN80FI00000102, згідно умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 50,20 кв.м., житловою площею 29,10 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. До теперішнього часу відповідач заборгованість за кредитним договором повернув не в повному обсязі і нараховані проценти не сплатив. Станом на 5 червня 2013 року заборгованість за кредитним договором становить 13493,46 доларів США. Вказані обставини стали причиною звернення до суду з позовом, в якому позивач, з урахуванням останніх уточнень від 25.11.2014 року, просить суд, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № DN80FI00000102 від 06.08.2007 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (а.с.69-72 т.с.3). 3 вересня 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору № DN80FI00000102 від 8 серпня 2007 року та недійсним договору іпотеки № DN80FI00000102 від 6 серпня 2007 року (а.с.1-4 т.с.2). Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2013 року цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, було об'єднано в одну цивільну справу для спільного їх розгляду (а.с.81 т.с.1). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 3 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки було відмовлено у повному обсязі. Цим же рішенням суду було також відмовлено у задоволені позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки (а.с. 135-137 т.с.2). Ухвалою колегії суддів апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 3 грудня 2013 року - залишено без змін (а.с.210-213 т.с.2). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 вересня 2014 року рішення Самарського районного суду міста Дніпропетровська від 3 грудня 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2014 року - скасовані та справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції (а.с.40-41 т.с.3). Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, просив відмовити. Представники [PERSON] позовні вимоги банку не визнали, просили суд в їх задоволенні відмовити, а на задоволенні своїх позовних вимог наполягали з огляду на те, що банк ввів їх в оману при укладенні кредитного та іпотечного договорів, а також порушив Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168. Третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог як Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки. Суд встановив, що 8 серпня 2007 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № DN80FI00000102, відповідно до умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти на рахунок позичальника, відкритий у кредитора та видати готівку через касу на строк з 8 серпня 2007 року до 7 серпня 2027 року включно, у вигляді поновлювальної лінії у розмірі 19629,20 доларів США на наступні цілі: на придбання нерухомості 15000 доларів США, а також у розмірі 300 доларів США на сплату одноразової комісії, а також у розмірі 4329,20 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 9,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.08.2027 року ( Том 1 а.с. 19-24). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 6 серпня 2007 року уклали договір іпотеки № DN80FI00000102, згідно з умовами якого [PERSON] надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (том 3 а.с. 82-88). З вказаного договору іпотеки вбачається, що посвідчення його приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] здійснювалося 8 серпня 2007 року, тобто фактично в день укладення самого кредитного договору № DN80FI00000102. В цей же день вносилися обтяження та заборона на відчуження вказаного майна до реєстру іпотек, про що свідчить витяг з державного реєстру про реєстрацію обтяжень № 14880666 (а.с.88). Вказана квартира належить відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі - продажу від 22.07.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 7456 (том 1 а.с. 31,32). З довідки КП «Житлове господарство» Самарського району № 2954 від 07.11.2014 року вбачається, що у квартирі [ADDRESS] та являється предметом іпотеки, зареєстровані та фактично проживають відповідач [PERSON], його дружина [PERSON] та донька [PERSON] (а.с.59 т.с.3). Місце проживання та реєстрації [PERSON] у квартирі [ADDRESS], підтверджується його паспортними даними та свідчить про те, що ця квартира являється його постійним місцем проживання. Як встановлено в судовому засіданні, ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання перед відповідачем [PERSON] за кредитним договором виконав повністю. Представниками позивача в судовому засіданні не заперечувався факт отримання позичальником [PERSON] через касу банку суми кредиту у розмірі 15300 доларів США, що узгоджується і розрахунком заборгованості станом на 05.06.2013 року (а.с.7-13 т.с.1), а також наданою в судовому засіданні випискою про рух коштів за кредитом по клієнту [PERSON] у період з 06.08.2007 року по 05.11.2014 року (том 3 а.с. 93-176 та том 4 а.с.1-78). Проте, відповідач [PERSON] свої зобов'язання за умовами кредитного договору не виконав в повному обсязі, як безпосередній позичальник припинив повертати банку отримані кошти, а також сплачувати проценти за користування кредитом, що вбачається також з виписки про рух коштів за кредитом по клієнту [PERSON] у період з 06.08.2007 року по 05.11.2014 року (том 3 а.с. 93-176 та том 4 а.с.1-78). Згідно наданого представником ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № DN80FI00000102 від 08.08.2007 року станом на 5 червня 2013 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 13493,46 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 11847,97 доларів США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 947,33 доларів США; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 257,52 доларів США; заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 440,64 доларів США ( том 1 а.с. 7-13). У зв'язку з невиконанням зобов'язань за кредитним договором, банк направляв відповідачеві досудову вимогу від 05.04.2013 року № 30.1.0.0/2-159 (том 1 а.с. 15), про що свідчить витяг з реєстру поштових відправок рекомендованих листів з повідомленням від 10.04.2013 року ( том 1 а.с. 16-18). Виниклі між сторонами спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України в редакції 2003 року. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, видав відповідачу кредит. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач [PERSON] свої зобов'язання виконав частково. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ N 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Але разом з цим, при новому розгляді справи існують підстави для застосування до спірних правовідносин і вимог Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", який набрав чинності 07 червня 2014 року з дня опублікування у газеті "Голос України" N 109 та діє на час нового розгляду справи. Статтею 58 Конституції України встановлено зворотну силу законів та інших нормативно- правових актів, що пом'якшують або скасовують будь-яку юридичну відповідальність. При цьому Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що ст. 58 Конституції України поширюється лише на фізичних осіб, про що за зазначив у рішенні від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99. Відповідно до вимог ч.2 ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. На розвиток конституційних положень про чинність законодавства в часі, ч. 2 ст. 5 ЦК України встановлює, що акти цивільного законодавства мають зворотну дію в часі, якщо вони пом'якшують або скасовують цивільну відповідальність. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Цей Закон набрав чинності 07 червня 2014 року з дня опублікування у газеті "Голос України" N 109. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований та постійно проживає у квартирі [ADDRESS] та являється предметом іпотеки, що підтверджується довідкою КП «Житлове господарство» Самарського району № 2954 від 07.11.2014 року (а.с.59 т.с.3). Окрім того, [PERSON] за кредитним договором від 8 серпня 2007 року № DN80FI00000102 отримав кредит у іноземній валюті для використання його на споживчі потреби, а відповідно до іпотечного договору від 6 серпня 2007 року, відповідач є одночасно іпотекодавцем, у зв'язку з забезпеченням виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, що також є підставою для застосування Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Пред'являючи позов, ПАТ КБ «Приватбанк» посилається на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку боржник, незважаючи на вимоги банку, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак суд вважає вірним застосувати до спірних правовідносин Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки кредит було надано у доларах США, у спірній квартирі, площа якої не перевищує 140 кв. м, постійно проживає боржник та іпотекодавець (відповідач [PERSON]), який не має іншого житла та не дає згоди на відчуження цієї квартири. Доводи представника ПАТ КБ «Приватбанк» про те, що Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" застосовується лише на стадії реалізації майна під час виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, так як цей закон встановлює як заборону ухвалення рішення про звернення стягнення на житлове майно, яке є предметом іпотеки, так і заборону відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалено до набрання чинності цим Законом. Також твердження представника позивача про наявність у [PERSON] іншого житлового нерухомого майна, не можуть виключати можливості застосування до спірних правовідносин Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", оскільки за змістом п. 1 ст. 1 вказаного Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. В даному випадку, предмет іпотеки використовується [PERSON] як місце його постійного проживання, про що свідчать данні про його реєстрацію за цією адресою та довідка КВЖРЕП. Аналогічна правова позиція викладена і в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року по справі № 6-36070св14. За таких обставин, незважаючи на наявність заборгованості відповідача по кредитному договору, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", а отже як наслідок, відмову у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Приходячи до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, суд виходив з наступного. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як на підставу задоволення своїх позовних вимог, позивач посилається зокрема на ст. 203 ЦК України та просить визнати недійсним кредитний договір, посилаючись на те, що вчинив його внаслідок обману з боку відповідача, а недійсність договору іпотеки є наслідком визнання недійсним кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають значення (ч. 1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснення, що міститься в п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу у діях відповідача, істотність зазначених обставин, щодо, яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 60 ч. 1 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні позивач [PERSON] не надав жодного доказу, як того вимагають приписи ст. 57 - 60 ЦПК України, про те, що він був введений банком в оману, а також доказів того, що йому не було роз'яснено про всі ризики укладення кредитного договору в іноземній валюті, хоч це і є його обов'язком. [PERSON] також вважає, що при укладенні спірних договорів мало місце ненадання йому банком інформації про умови кредитування в передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів» обсязі. Відповідно до п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168 (далі Правила) банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умови дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. У п.2.2. Правил вказано, що інформація про платежі споживача, які зазначені в п.2.1. цієї глави, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). Згідно з п.2.4. Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п.3.1. Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів національного банку; перелік, розмір і баз розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково- касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. У п. 3.4. вказано, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого, майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту, або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну: вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. З матеріалів справи вбачається, що умови ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк виконав перед укладенням договору. Даний факт підтверджується заявою [PERSON], де він зазначив, що ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були йому надані у письмовій формі, та своїм підписом підтверджує факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку та іншої переліченої в заяві інформації (а.с.80-81 т.2). Не можна погодитися доводами позивача [PERSON] про те, що банком при укладенні кредитного договору не було роз'яснено про всі можливі ризики та не перевірено його платоспроможність, оскільки при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, і сторони були вільними при його укладенні. Сама по собі відсутність графіку погашення кредиту за наявності визначеного у п 1.1. кредитного договору порядку погашення кредиту, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки його умовами не передбачено обов'язкового складання такого графіку. В силу ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Угодами є вольові акти поведінки людей, при цьому вольовий характер угод виявляється у тому, що сторони, укладаючи угоду, мають намір досягнути певного правового результату. Аналізуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що до позивача відповідачем не було застосовано несправедливих умов при укладенні кредитного договору, тому як позивач укладав його на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважав його справедливим. В судовому засіданні доведено, що волевиявлення [PERSON] було направлено на отримання грошей на власні потреби, для чого він і укладав кредитний договір на найбільш вигідніших для себе на момент укладення умовах, тобто кредитні зобов'язання приймав на себе добровільно, а отже і ризики настання негативних наслідків покладалися саме на нього, тому як він міг та повинен був передбачити та врахувати їх за цим кредитним договором. Розглядаючи питання щодо визнання недійсним іпотечного договору з причин невідповідності його дати укладення кредитному договору та відсутності на ньому підпису представника банку - суд виходив з наступного. В дійсності, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] 6 серпня 2007 року було укладено договір іпотеки № DN80FI00000102, згідно з умовами якого [PERSON] надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (том 3 а.с. 82-88). З вказаного договору іпотеки вбачається, він підписаний з боку банку Жуковим Р.М., а дата його укладення зазначена 06.08.2007 року. Разом з тим, посвідчення цього договору іпотеки приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] здійснювалося 8 серпня 2007 року, тобто фактично в день укладення самого кредитного договору № DN80FI00000102. В цей же день вносилися обтяження та заборона на відчуження вказаного майна до реєстру іпотек, про що свідчить витяг з державного реєстру про реєстрацію обтяжень № 14880666 (т. 3 а.с.88). Таким чином, визначальним при укладенні іпотечного договору є наявність підписів на ньому сторін угоди, які свідчать про намір останніх досягнути певного правового результату, а невідповідність дати його укладення кредитному договору. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд роз'яснював сторонам їх права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, однак сторони розпорядилися своїми правами на власний розсуд. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності та розглядаючи позови в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у заявлений позивачами спосіб.

Outcome: dismissed