Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області про визнання незаконним рішення органу приватизації та визнання права на приватизацію квартири, в котрому після вточнення позовних вимог зазначено, що з 1 серпня 2008 року він зареєстрований у квартирі за [ADDRESS], що підтверджується відміткою вчиненою на сторінці № 11 в паспорті про реєстрацію місця проживання. Факт його проживання за вищевказаною адресою не оспорює й відповідач по даній справі, що підтверджується довідкою Панфильської сільської ради Яготинського району Київської області від 16.02.2018 року за № 50. На даний час, займана ним квартира, якою з 2008 року і до цього часу він відкрито та безперешкодно володіє та використовує для проживання, має статус громадського житлового фонду, що перебуває у комунальній власності Панфильської сільської ради Київської області. В жовтні 2018 року з метою реалізації свого права на приватизацію житла він звернувся до Панфильської сільської ради із заявою про передачу квартири за [ADDRESS] у приватну власність шляхом приватизації. Однак Панфильською сільською радою на ім'я його представника 22 жовтня 2018 року був направлений лист за № 322, з якого вбачається, що «…після розрахунків та розгляду матеріалів з зазначеного питання прийнято рішення: прохання гр. [PERSON] щодо приватизації квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відхилити, у зв'язку з невідповідністю відомостей, на підставі яких можливо встановити право на приватну власність на квартиру… до заяви не надана копія ордера про надання жилої площі або копія договору найму жилої площі - квартири, що є підставою відмовити передати вказане жиле приміщення - квартиру в приватну власність..» Оскільки в процесі розгляду вищевказаної справи з'ясувалося, що 22 жовтня 2018 року його прохання щодо приватизації квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] було відхилено одноособово сільським головою Панфильської сільської ради Київської області у вигляді листа за № 322, без будь-якого рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради, в березні 2019 року його представник повторно звернувся до виконавчого комітету Панфильської сільської ради з проханням розглянути дану заяву на засіданні виконкому Панфильської сільської ради. 29 березня 2019 року за результатами розгляду його заяви рішенням Панфильської сільської ради Київської області за № 09 йому було відмовлено у приватизації квартири [ADDRESS]. Однак, дана відмова не ґрунтується на нормах чинного законодавства є необґрунтованою та протиправною, у зв"язку з чим просив визнати незаконним рішення органу приватизації від 29 березня 2019 року за № 09 про відмову у передачі йому квартири за [ADDRESS] у приватну власність шляхом приватизації та визнати за ним право на приватизацію вищевказаної квартири. Ухвалою Яготинського районного суду Київської області від 4 грудня 2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Яготинського районного суду від 1 березня 2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та його представник не з"явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача звернувся до суду з заявою, в котрій просив розглянути справу у їх відсутності, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, проти позову заперечував та просив в його задоволенні відмовити. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. В судовому засіданні установлено, що з 1 серпня 2008 року [PERSON] зареєстрований у квартирі за [ADDRESS], що підтверджується відміткою Яготинського відділу ГУ МВС України вчиненою на стор. № 8 (зворотня сторона) в паспорті про реєстрацію його місця проживання (а.с. 8) та довідкою Панфильської сільської ради (а.с.14). На даний час займана позивачем квартира, якою з 2008 року і до цього часу він відкрито та безперешкодно володіє та використовує для проживання, має статус громадського житлового фонду, що перебуває у комунальній власності Панфильської сільської ради. У жовтні 2018 р. [PERSON] через свого представника з метою реалізації свого права на приватизацію житла звернувся до Панфильської сільської ради із відповідною заявою. 22.10.2018 р. був направлений лист за № 322 про відмову [PERSON] у приватизації квартири у зв'язку з невідповідністю відомостей, на підставі яких можливо встановити право на приватну власність на квартиру та відсутністю копії ордера про надання жилої площі або копії договору найму жилої площі - квартири, (а.с.11). Оскільки прохання позивача щодо приватизації квартири було відхилено одноособово сільським головою Панфильської сільської ради Київської області у вигляді листа за № 322 без будь-якого рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради, в березні 2019 року представник позивача повторно звернувся до виконавчого комітету Панфильської сільської ради з проханням розглянути дану заяву на засіданні виконкому Панфильської сільської ради. Як вбачається з рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради Київської області від 29 березня 2019 року за № 09 (а.с. ) прохання наймача [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] відхилено, у зв'язку з невідповідністю відомостей, на підставі яких можливо встановити право на приватну власність на квартиру, а також до заяви [PERSON] не надав копію ордера про надання жилої площі або копію договору найму жилої площі-квартири. За змістом ст. ст. 1, 3 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом. Згідно із ч. 10 ст. 8 ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду" органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, зокрема, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону. Так, не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. В силу ч. 5 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Згідно п. 10 ч. 1 ст. 15 ЖК України, до компетенції виконавчих комітетів районних, міських, районних у містах рад народних депутатів віднесено видача ордерів на жилі приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. За змістом ст. 58 ЖК України, ордер є єдиною підставою для вселення у жиле приміщення. Відповідно до п. п. 69, 70, 72Постанови ради Міністрів Української РСР від 11 грудня 1984 року № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР»(розділ IV), ордер на жиле приміщення видається на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів та є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності відповідному підприємству, установі, організації; ордер зберігається як документ суворої звітності. Таким чином, з аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер це документ, що має тимчасову дію. Позивач був зареєстрований у квартирі та законність його вселення не оспорюється відповідачем. Позивач користується квартирю, сплачує комунальні послуги, тобто є наймачем вказаної квартири. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Враховуючи наведене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими, а оспорюване рішення виконавчого комітету Панфильської сільської ради таким, що не відповідає вимогам закону. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Занд проти Австрії» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року) висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у ч. 1 ст. 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на наведене спір про визнання незаконним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень, яким вирішено питання щодо права на нерухоме майно, має розглядатися в порядку цивільної юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне, а тому зазначена категорія спорів не належить до юрисдикції адміністративних судів. Зазначену правову позицію щодо застосування зазначених норм процесуального права висловив Верховний Суд України, у постанові від 29 березня 2016 року у справі № 21-5430а15. Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд у постанові від 4 квітня 2018 року у справі № 280/267/15-а.

Outcome: approved