Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом, уточненим в ході розгляду справи (а.с. 82-83), до [PERSON] «СК «Арсенал Страхування», [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія» (далі [PERSON] «УОСК»), [PERSON], вказавши, що 10.01.2015 року [PERSON] порушено Правила дорожнього руху та скоєно зіткнення з належним позивачеві автомобілем Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок чого автомобіль позивача був пошкоджений. На час дорожньо-транспортної пригоди відповідальність [PERSON] була застрахована одразу двома страховими компаніями: [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] «Українська охоронно-страхова компанія». При зверненні [PERSON] до обох страхових компаній йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування з різних підстав. Вважаючи відмову страхових компаній у виплаті страхового відшкодування незаконною, позивач просив стягнути з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] «УОСК» солідарно 28728,05 гривень майнової шкоди, яка полягає у вартості відновлювального ремонту за вирахуванням франшизи; стягнути з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування», [PERSON] «УОСК» та [PERSON] солідарно 952,30 гривень майнової шкоди, яка складається з витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, витрат з розбирання автомобілю та поштових витрат з повідомлення відповідачів про здійснення огляду автомобілю; стягнути з [PERSON] на користь позивача майнову шкоду в сумі 6189,38 гривень, з яких 1000 гривень франшизи та 5189,38 гривень на відшкодування втрати товарної вартості автомобілю; стягнути з кожного з відповідачів на користь позивача по 5000 гривень на відшкодування моральної шкоди; стягнути солідарно з усіх відповідачів судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник на позові наполягали, вказавши, що 10.01.2015 року з вини [PERSON] сталась дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої пошкоджено автомобіль позивача. Оскільки між [PERSON] та [PERSON] «УОСК» був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 03.06.2014 року, то [PERSON] звернувся до [PERSON] «УОСК» з заявою про виплату страхового відшкодування, але у виплаті йому було відмовлено з посиланням на те, що договір страхування, укладений з [PERSON] є недійсним у звязку з існуванням раніше укладеного договору. При зверненні [PERSON] до [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» за виплатою страхового відшкодування цією страховою компанією у виплаті також відмовлено, оскільки [PERSON] не є страхувальником за цим договором. Вважаючи дії відповідачів незаконними, позивач просив задовольнити позовні вимоги та стягнути на його користь з відповідачів кошти у відповідності до заявленого в уточненій позовній заяві. Додатково позивач вказав, що внаслідок пошкодження належного йому автомобілю, він тривалий час не міг вільно користуватися автомобілем, був вимушений звертатися за захистом свого права на отримання страхового відшкодування, через невиплату страхового відшкодування не міг здійснити ремонт автомобілю, тому йому також усіма відповідачами було завдано моральної шкоди, яку він просить стягнути в сумі по 5000 гривень з кожного. Представник відповідача [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» в судовому засіданні проти позову в частині стягнення коштів з [PERSON] «Арсенал Страхування» заперечував, вказавши, що 05.03.2014 року між [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] був укладений договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, за яким застраховано цивільно-правову відповідальність власника автомобілю ЗАЗ Daewoo T13110, реєстраційний номер [NUMBER]. Після укладення договору [PERSON] продав автомобіль [PERSON], який у свою чергу уклав договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з [PERSON] «УОСК», реалізувавши у такий спосіб свою свободу укладення договору та вибору контрагента. Оскільки при укладенні договору з [PERSON] «УОСК» [PERSON], не будучи страхувальником за договором з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування», не міг та не повинен був повідомляти про існування раніше укладеного договору страхування, а [PERSON] «УОСК», маючи таку можливість, не перевірила факт існування раніше укладеного та діючого договору, тож укладений ним з [PERSON] «УОСК» договір страхування є дійсним та саме ця страхова компанія повинна сплачувати страхове відшкодування, оскільки шкоду спричинено з вини [PERSON] Відповідач [PERSON] «УОСК» представника в судове засідання не направив, просили розгляд справи проводити без участі відповідача. Відповідно до письмових заперечень відповідача [PERSON] при укладенні договору страхування не повідомив страхову компанія про існування раніше укладеного договору страхування з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування», хоча і був зобовязаний, а відповідно до вимог ст. 989 ЦК України за умови існування першого договору договір, укладений з [PERSON] «УОСК», є нікчемним. Просили у позові до [PERSON] «УОСК» відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 27.11.2015 року позов визнав частково в частині стягнення з нього суми франшизи, в іншій частині заявлених вимог заперечував. Також пояснив, що у [PERSON] придбав автомобіль ЗАЗ Daewoo T13110, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску. При покупці автомобілю [PERSON] вказував на існування договору страхування, але завірив [PERSON], що договір закінчує термін своєї дії, тому [PERSON] слід самостійно укласти договір страхування, що останній і зробив, уклавши 03.06.2014 року договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з [PERSON] «УОСК». Вважав, що оскільки йому достеменно не було відомо про термін дії попереднього договору страхування та страхову компанію, з якою такий договір був укладений, тож виплату страхового відшкодування на його думку повинна здійснити [PERSON] «УОСК». Проти стягнення моральної шкоди на користь позивача заперечував, вказуючи, що позивачеві моральну шкоду спричинено не було. В судове засідання 18.01.2016 року та 26.01.2016 року відповідач не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке. Автомобіль Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], належить [PERSON] відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 5). 05.03.2014 року між [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] був укладений обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 29), за яким застраховано відповідальність власника автомобілю ЗАЗ Daewoo T13110, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску. 03.06.2014 року між [PERSON] «УОСК» та [PERSON] був укладений обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (а.с. 30), за яким також застраховано відповідальність власника автомобілю ЗАЗ Daewoo T13110, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску. Як випливає з пояснень відповідача [PERSON] договір він уклав у зв'язку з придбанням вказаного автомобілю та переоформленням документів про право власності на нього. Відповідно до постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2015 року (а.с. 6) [PERSON] притягнуто до відповідальності за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за наступних обставин. 10.01.2015 року об 11.30 годині [PERSON], керуючи автомобілем ЗАЗ Daewoo T13110, реєстраційний номер [NUMBER], по вул. Куйбишева проти будинку 178 у м. Запоріжжя, з порушенням п. 13.1 ПДР, не витримав безпечну дистанцію, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Peugeot, реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] Вину у скоєнні правопорушення [PERSON] у судовому засіданні не заперечував, постанова суду набрала законної сили, тож вина [PERSON] у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не потребує доказування в силу вимог ст. 61 ЦПК України. Відповідно до листа [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» від 06.05.2015 року (а.с. 8) на звернення [PERSON] з заявою про настання страхового випадку страховою компанією було відмовлено у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що між страховою компанією та [PERSON] договірних стосунків не існувало, тож правових підстав для виплати відшкодування немає. [PERSON] «УОСК» листом від 08.07.2015 року (а.с. 9) також відмовило [PERSON] у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з існуванням договору з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування», укладеного раніше, у зв'язку з чим договір, укладений між страховою компанією та [PERSON] є нікчемним. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 2520 від 18.12.2015 року (а.с. 86-110) матеріальна шкода, спричинена власнику автомобілю Peugeot 301, реєстраційний номер [NUMBER], після ДТП 10.01.2015 року на момент огляду складає 34917,43 гривень, з яких 29728,05 гривень вартість відновлювального ремонту, 5189,38 гривень втрата товарної вартості автомобілю. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Цивільно-правові відносини, які склалися між сторонами, регулюються, зокрема, Цивільним Кодексом України, Законом України «Про страхування» № 85 від 07.03.1996 року та Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961 від 01.07.2004 року. Так, відповідно до ст. 989 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Як вказує ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Відповідно до ст. 984 ЦК України сторонами договору страхування є страховик, яким є юридична особа, яка спеціально створена для здійснення страхової діяльності та одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності, та страхувальник, яким може бути фізична або юридична особа. Стаття 3 Закону України «Про страхування» вказує, що страхувальниками визнаються юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України. Відповідно до ст. 1 п. 1.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальниками є юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу. Виходячи з пріоритетності спеціальної норми над загальною суд при визначенні терміну «страхувальник» при застосуванні до правовідносин, що склались між сторонами, користується визначенням Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який визначає особливості страхування саме такого виду відповідальності. При цьому статтею 1 ч. 1 п. 1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до осіб, відповідальність яких застрахована, віднесено страхувальника та інших осіб, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Таким чином, у розумінні Закону України № 1961 страхувальником є саме особа, яка уклала договір обовязкового страхування із страховиком. До обов'язків страхувальника статтею 989 ЦК України віднесено повідомлення страховика при укладенні договору страхування про інші договори страхування, укладені щодо об'єкта, який страхується. Як вказує ст. 989 ч. 1 п. 3 ЦК України якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт уже застрахований, новий договір страхування є нікчемним. Відповідно до ст. 17 п. 17.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при укладенні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про всі діючі договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладені з іншими страховиками, а також, за вимогою страховика, надати інформацію про всі відомі обставини, що мають істотне значення для оцінки страхового ризику. При цьому для того, щоб повідомити страховика про існування раніше укладеного договору страхування страхувальник, укладаючи новий договір, повинен принаймні знати про існування попереднього договору, а також мати відомості про особу страховика за раніше укладеним договором. Суд також враховує, що стаття 17.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не містить заборони укладати договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за умови існування іншого діючого договору, укладеного з інших страховиком, а лише вказує на обовязок страхувальника повідомити про існування таких договорів. Натомість з пояснень [PERSON] в судовому засіданні не вбачається, що він достеменно знав про умови існуючого договору страхування, а також про страхову компанію, якою вже було застраховано цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу. Між тим як статтею 55 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що з метою організації обміну інформацією про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності та контролю за його здійсненням створюється єдина централізована база даних, яка містить відомості про чинні та припинені договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страхові випадки, що мали місце, транспортні засоби та їх власників. Таким чином, при укладенні 03.06.2014 року договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів з [PERSON] [PERSON] «УОСК» мала можливість перевірити існування раніше укладеного договору щодо цього транспортного засобу. За таких обставин, а також враховуючи що [PERSON] не був страхувальником за договором обовязкового страхування, укладеного 05.03.2014 року з [PERSON] «Арсенал Страхування», суд не вбачає підстав для застосування наслідків ст. 989 ч. 3 ЦК України. Як вказує ст. 627 ч. 1 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 14 п. 14.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначає, що страхувальник має право вибору страховика для укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Отже, укладаючи договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів 03.06.2014 року з [PERSON] «УОСК» [PERSON] скористався своїм правом вільного вибору контрагента та застрахував свою цивільно-правову відповідальність, яка може виникнути при експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що обовязок виплати страхового відшкодування [PERSON] повинен бути покладений саме на [PERSON] «УОСК», з якою [PERSON], будучи особою, винною у заподіянні шкоди, уклав договір страхування. Законних підстав для солідарно стягнення страхового відшкодування одночасно з [PERSON] «УОСК» та [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» суд не вбачає, оскільки [PERSON] свою відповідальність у [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» не страхував. Відповідно до ст. 22 ч. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Як вказує ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Зважаючи на вищевикладене, суд вбачає підстави для стягнення з [PERSON] «УОСК» вартості відновлювального ремонту автомобілю позивача за виключенням франшизи у 1000 гривень відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження в сумі 28728,05 гривень. Відповідно до ст. 34 пунктів 34.2. та 34.3. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. Якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження). Враховуючи, що згідно з відповіддю [PERSON] «УОСК» від 08.12.2015 року (а.с. 67-68) оцінка розміру шкоди страховою компанією не проводилась, суд вбачає підстави для стягнення з [PERSON] «УОСК» також витрат на проведення товарознавчого дослідження в сумі 700 гривень, сплачених [PERSON] відповідно до квитанції № 274 від 18.12.2015 року (а.с. 84). Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вбачає законні підстави для стягнення з [PERSON] «УОСК» суми у 29428,05 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, завданої позивачеві, яка складається з вартості відновлювального ремонту автомобілю за виключенням суми франшизи (28728,05 гривень) та витрат на автотоварознавче дослідження (700 гривень). При вирішенні позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди з [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1187 ч. 2 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як вказує ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до ст. 32 п. 32.7 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує, зокрема, шкоду, пов'язану із втратою товарної вартості транспортного засобу. Як вказують ст. 12 та ст. 36 п. 36.6. Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки, має бути компенсована сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування. Оскільки договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеним між [PERSON] та [PERSON] «УОСК», передбачена франшиза в сумі 1000 гривень, а згідно з висновком автотоварознавчого дослідження внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] також спричинено матеріальну шкоду внаслідок втрати товарної вартості автомобілю 2013 року випуску, в сумі 5189,38 гривень, тож ці суми відносяться до матеріальної шкоди та повинні бути стягнуті з відповідача [PERSON] В частині стягнення інших витрат, понесених позивачем, суд виходить з наступного. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з вищевикладеного, суд не вбачає підстав для стягнення з будь-кого з відповідачів суми у 225 гривень, які сплачені ФОП [PERSON] за товарним чеком від 15.12.2015 року відповідно до наряду-замовлення та акту надання послуг від 15.12.2015 року (а.с. 84, 138, 139), оскільки позивачем не доведено, що ці витрати були абсолютно необхідними та пов'язані безпосередньо з оцінкою матеріальної шкоди експертом, враховуючи, що у висновку автотоварознавчого дослідження нічого не зазначено про розбирання автомобілю з залученням для цього третіх осіб. Також позивач просив стягнути солідарно з усіх відповідачів на його користь витрати в сумі 27,30 гривень, які становлять вартість поштових марок та конвертів у зв'язку з направленням повідомлення про проведення обстеження автомобілю відповідно до фіскальних чеків від 02.12.2015 року (а.с. 124). Натомість позивачем додано лише копію запрошення на проведення такого огляду відповідача [PERSON] (а.с. 125), а копій звернень на ім'я страхових компаній позивачем не надано, тож суд позбавлений можливості з'ясувати що саме направлялось позивачем іншим відповідачам та чи повязана ця кореспонденція безпосередньо з захистом його прав в межах заявлених позовних вимог. Зважаючи на викладене, суд вбачає підстави для стягнення цієї суми безпосередньо з відповідача [PERSON], оскільки вважає це витратами, які [PERSON] поніс для відновлення свого порушеного права. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди з відповідачів суд виходить з наступного. Стаття 23 ч. 1 ЦК України вказує, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Статтею 23 ч. 2-5 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Оцінюючи у сукупності пояснення позивача в судовому засіданні та досліджені докази, суд дійшов висновку, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] зазнав моральних страждань в результаті пошкодження належного йому автомобілю, а також у зв'язку з неможливістю протягом тривалого часу отримати належне відшкодування та необхідністю здійснювати захист своїх прав, додатково витрачаючи на цей кошти та час. Виходячи з обсягу спричинених незручностей, розміру та характеру пошкоджень автомобілю та часу, протягом якого позивач вимушений захищати свої права, не отримавши від відповідача [PERSON] навіть суми франшизи, яку останній міг сплатити незалежно від виплати страхового відшкодування, суд дійшов висновку про справедливість та співмірність заявлених [PERSON] вимог до [PERSON] та вбачає підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача 5000 гривень на відшкодування завданої моральної шкоди. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди з інших відповідачів, а саме з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» та [PERSON] «УОСК», суд виходить з наступного. Враховуючи попередній висновок суду щодо відсутності протиправних дій щодо позивача з боку [PERSON] «Арсенал Страхування» в частині невиплати страхового відшкодування, а також норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо випадків та обсягу відшкодування страховиком моральної шкоди, суд не вбачає підстав і для стягнення з [PERSON] «СК «Арсенал Страхування» моральної шкоди. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди з відповідача [PERSON] «УОСК», суд дійшов наступних висновків. Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Посилання позивача в якості обґрунтування заявлених вимог щодо стягнення моральної шкоди зі страхової компанії на норми Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року, на думку суду, недоречні, оскільки [PERSON] за договором страхування, укладеним між [PERSON] «УОСК» та [PERSON], не є споживачем послуг у розумінні ст. 1 Закону № 1023 та стороною вказаного договору. Крім того, стаття 4 Закону України № 1023 обмежує право споживача на відшкодування моральної шкоди випадками, коли такої шкоди завдано внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції). Статтею 26-1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Інших законних підстав для стягнення моральної шкоди з [PERSON] «УОСК» на користь Богдана .В. позивачем не наведено. Також суд приймає до уваги, що відповідно до статті 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. Як вказує ст. 36 п. 36.5 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Таким чином, на думку суду, законодавцем вже визначено вид та міру відповідальності для страховика, який прострочив виплату страхового відшкодування, шляхом встановлення пені, за стягненням якої [PERSON] не позбавлений права звернутися окремо. Враховуючи вищевикладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в [PERSON] «УОСК». При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат та стягнення їх з відповідачів суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вказує ст. 79 ч. 1 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, відносить, зокрема, витрати на правову допомогу. Стаття 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» № 4191 від 20.12.2011 року вказує, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем [PERSON] 20.07.2015 року укладено з адвокатом [PERSON] договір про надання правової допомоги (а.с. 49), а згідно з квитанцією сплачено за надані послуги відповідно до розрахунку вартості правової допомоги 3300 гривень (а.с. 130, 131). Оскільки при здійсненні розрахунку вартості таких послуг розмір мінімальної заробітної плати брався у 1218 гривень, що є нижчим, ніж встановлений в України з 01.09.2015 року, а сума компенсації за годину надання правової допомоги визначена у 487,2 гривень, суд вбачає законні підстави для стягнення таких витрат з відповідачів [PERSON] «УОСК» та [PERSON] Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України щодо пропорційного стягнення судових витрат з відповідачів, суд вбачає підстави для стягнення як судового збору, так і витрат на правову допомогу з кожного з відповідачів окремо пропорційно розміру задоволених вимог, оскільки солідарне стягнення судових витрат суперечить нормам чинного законодавства. На підставі викладеного,

Outcome: partial