Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

16 квітня 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини, звільнення від сплати аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментам. В позові зазначив, що рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 24.01.2012 року з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання їх малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З вересня 2018 року син почав проживати з ним і повністю знаходиться на його утриманні. Відповідач створила нову сім`ю та народила ще одну дитину. У вихованні сина участі не приймає. Сторони досягли згоди про місце проживання сина [PERSON] з позивачем. Оскільки син деякий час проживав з матір`ю, то за рішенням суду позивач сплачував на її користь аліменти на його утримання. Після того, як дитина стала проживати з ним, він вважає, що відповідач втратила право на стягнення аліментів. На підставі зазначеного [PERSON] просив суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] за адресою [ADDRESS] , звільнити його від сплати заборгованості по аліментам в розмірі 14 926,26 грн. та звільнити його від сплати аліментів на користь [PERSON] на утримання дитини за рішенням суду від 24.01.2012 року в зв`язку з тим, що син проживає з ним. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог позивача не заперечувала, зазначила, що в 2017 році писала заяву про небажання стягувати аліменти з [PERSON] на утримання сина, вважала за можливе визначити місце проживання дитини з батьком. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] (на підставі довіреності) позовні вимоги позивача підтримала та вважала можливим визначити місце проживання [PERSON] разом з батьком. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд доходить наступного. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Березнегуватського районного управління юстиції Миколаївської області (а.с.10). Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 24 січня 2012 року з позивача на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 08 грудня 2011 року і до повноліття дитини (а.с.9). З розрахунку головного державного виконавця Березнегуватського відділу ДВС від 06 лютого 2019 року № 902 вбачається, що станом на 01 січня 2017 року [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на утримання сина, яка складає 14926,26 грн. (а.с.7-8). У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст.192 СК України та згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п. 22 зазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може за передбачених ст.197 СК України умов повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Згідно ч.2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів суд повинен виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. На підставі наданих суду письмових доказів не було встановлено, що після ухвалення рішення суду, 21.01.2012 року, щодо стягнення аліментів на користь відповідача відбулися певні зміни в сімейному та матеріальному стані позивача, або погіршилось здоров`я. Встановлено, що лише з вересня 2018 року відбулись суттєві зміни в обставинах, які стали підставою для звільнення [PERSON] від сплати аліментів що стягувалися з нього на утримання сина за рішенням суду від 24 січня 2012 року, так як з цієї дати дитина почала проживати спільно з батьком та знаходитись на його утриманні, згідно акта обстеження місця проживання від 25 жовтня 2018 року, складеного депутатом селищної ради округу №21 Боким Р.В. в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Але це не дає позивачу права на звільнення від сплати заборгованості по аліментах. Таким чином суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам на користь [PERSON] в інтересах їх малолітнього сина [PERSON] в розмірі 14926,26 грн., яка виникла за період з 08 грудня 2011 року по 08 грудня 2016 року, задоволенню не підлягають так як будь-яких обставин, що впливали на виникнення заборгованості зі сплати аліментів не з вини [PERSON] судом не встановлено. В той же час, враховуючи встановлений судом факт спільного проживання [PERSON] із своїм сином з вересня 2018 року, що визнається відповідачем та представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дає суду підстави вважати, що подальше стягнення з позивача аліментів на утримання свого сина є безпідставним та підлягає припиненню. Згідно ст.11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, що є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Як вбачається з висновку служби у справах дітей Березнегуватської райдержадміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , дитина проживає разом зі своїм батьком [PERSON] за однією адресою, має все необхідне для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Крім того, в ході обстеження [PERSON] зазначив, що не бажає жити з матір`ю, відповідачем по справі, а хоче залишитися з батьком (а.с.19). [PERSON] в судовому засіданні також не заперечувала, щоб дитина залишилася проживати з батьком. Таким чином, враховуючи, що відповідач повністю визнала позовні вимоги позивача, дитина на даний час проживає з батьком і надалі виявив бажання залишитися проживати з ним, суд доходить висновку про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом з [PERSON] , визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме в першу чергу інтересам дитини. Згідно п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з чим, на підставі ст.141 ЦПК України стягнення судового збору належить з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved