Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

[PERSON] звернувся із позовом до ПАТ "Трест Дніпробуд" про стягнення заборгованості по заробітній платі. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 10.10.2007 року він був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів, у відповідача - ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд». В подальшому зазначене товариство було перейменовано у ПАТ «Трест Дніпродорбуд». Згідно наказу відповідача від 13.11.2014 року його було звільнено з роботи за угодою сторін. Вказує, що під час роботи у ПАТ «Трест «Дніпродорбуд» йому невчасно сплачували заробітну платню, а після звільнення про нього взагалі майже забули. Загальна сума заборгованості за його підрахунками складається з 1064,16 грн. компенсації за 24 дні невикористаної відпустки, 13786,18 грн. заборгованості з заробітної плати та 3756,31 грн. - відповідальності у вигляді середнього заробітку за весь час затримки, а всього 18606,65 грн. В ході судового розгляду позивач уточнив свої вимоги в частині збільшення їх розміру і в остаточній редакції, посилаючись на вимоги ст.ст.47, 116, 117 КЗпП України, ст.ст.1, 2 Закону України "Про оплату праці", ст.24 Закону України "Про відпустки", прохає суд стягнути з відповідача на його користь 12320,41 грн. заборгованості по заробітній платі, 8950,70 грн. середнього заробітку за весь час затримки, тобто за період з 14.11.2014 року по 03.07.2015 року включно, та 952,08 грн. заборгованості у вигляді компенсації за невикористані дні відпустки. Представник позивача та позивач в судове засідання не з'явилися. До суду надійшла заява від позивача про розгляд справи у його відсутність, змінені позовні вимоги підтримує повністю. Прохає стягнути заявлені суми з розрахунку на день постановлення рішення судом, тобто станом на 08.07.2015 року. Представник відповідача ПАТ "Дніпродорбуд" в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином були сповіщені про день, час та місце розгляду справи в суді, заяви про причину неявки чи про відкладення розгляду справи до суду не надіслали. Вивчивши матеріали справи, всі надані по справі докази та даючи їм оцінку у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] з 10.10.2007 року по 13.11.2014 року працював в ДЗАТ «Трест Дніпродорбуд», в подальшому перейменованого в ПАТ «Трест Дніпродорбуд», водієм автотранспортних засобів (за п'ятиденним робочим тижнем), та в подальшому звільнений з підприємства відповідача за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці позивача (а.с.7). Згідно з розрахунками представника позивача, наведеними в позовній заяві, заборгованість із заробітної плати становить 12320,41 грн., заборгованість у формі середнього заробітку за весь час затримки 8950,70 грн. та компенсація за невикористану відпустку 952,22 грн. За час роботи в ПАТ «Трест Дніпродорбуд» та до теперішнього часу позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку та заборгованість у формі середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, що підтверджується випискою з картрахунку позивача ПАТ «[PERSON] Аваль» від 23.04.2015 року (а.с.11). Згідно з чинним законодавства України, обовязковим є створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13,частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Згідно рішення Конституційного Суду України від15.10.2013№8-рп/2013, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Судом встановлено, що доказів, того що у період 2014 року, перед звільненням, позивач відпрацював не повні місяці, відповідачем не надано. Розмір компенсації позивачу за невикористану щорічну відпустку, судом розраховано наступним чином. Як вбачається з матеріалів позовної заяви, представником позивача заявлено розмір компенсації за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 952,08 грн., що обраховані ним за 24 дні виходячи з середньоденної заробітної плати в сумі 39,67 грн. (14085,03/355), у звязку із чим суд з таким розрахунком представника позивача погоджується, виходячи з наступного. Відповідно до статті 83 Кодексу Законів про Працю та статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 №504/96-ВР, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно п. 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. За відсутності відомостей про заробітну плату позивача за останні 12 місяців, сума компенсації за не використану щорічну відпустку позивача, обрахована судом виходячи з наявних в матеріалах справи відомостей, зокрема, згідно [PERSON] відомостей про застраховану особу виданої Управлінням ПФУ Царичанського району Дніпропетровської області від 26.06.2015 року, тобто за фактично відпрацьований період у 2013 році та 2014 році, шляхом ділення сумарного заробітку за 3 місяці 2013 року та 10 місяців 2014 року на відповідну кількість календарних днів в 2013 році та 2014 році. Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Приймаючи до уваги, що відповідачем ПАТ «Трест Дніпродорбуд» не надано жодних доказів про отримання позивачем компенсації за невикористану відпустку і тривалості невикористаної позивачем відпустки в 24 дні, а тому суд приймає їх до розрахунку. Сумарний заробіток позивача за період з 01.10.2013 р. по 31.10.2014 р. згідно [PERSON] відомостей про застраховану особу виданої Управлінням ПФУ Царичанського району Дніпропетровської області від 26.06.2015 року, становить 14085,03 грн. Кількість календарних днів за період з 01.10.2013 року по 31.10.2014 року включно становить 355 календарних днів (за вирахуванням святкових і неробочих днів). Таким чином, компенсації за невикористану відпустку становить 952,08 грн. (14085,03 грн. / 355 днів х 24 дні = 952,08 грн.). Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день він не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведене відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається з розрахунку середньої заробітної плати та відповідно до вимог ст.117 КЗпП України, зазначеного в позові, що період з 14.11.2014 р. по 08.07.2015 р. (включно) містить 161 робочих дня, зокрема: 34 дн. (2014 рік) + 127 дн. (2015 рік) = 158 робочих дня, що обраховані згідно листів Міністерства соціальної політики України №9884/0/14-13/13 вiд 04.09.2013 р. «Прo розрахунoк норми тривалості робочого часу нa 2014 рік» та № 10196/0/14-14/13 від 09.09.2014 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», доданих до позову (а.с.9, 10). Таким чином, виходячи з наведеного, загальна кількість робочих днів за період з 14.11.2014 р. по 03.07.2015 р. (включно) по день винесення рішення судом становить 158 робочих дня. Згідно представлених представником позивача [PERSON] відомостей про застраховану особу виданої Управлінням ПФУ Царичанського району Дніпропетровської області від 26.06.2015 року, позивач за два місяці до звільнення вересень, жовтень 2014 року, отримав заробітну плату за вересень 2014 року 1218,00 грн., і за жовтень 2014 року 1218,00 грн. У звязку із чим суд

Outcome: approved