Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду до відповідача Державного підприємства «Маріупольський морський торговельний порт» (далі ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» з позовом, про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, збереження роботи, посади та середнього заробітку на час проходження військової служби, стягнення моральної шкоди. Під час розгляду справи позов уточнив. В обґрунтування позову зазначив, що працював в ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» на посаді охоронця 1 розряду. 31 січня 2018 року він уклав контракт з Державною прикордонною службою України, про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського складу строком на п`ять років до 30 січня 2023 року. Про укладення контракту повідомив керівництво ДП «Маріупольський торгівельний міський порт». Однак, в порушення норм діючого трудового законодавства, 06 лютого 2018 року відповідач звільнив його з роботи на підставі наказу № 31/з від 19 лютого 2018 року. Вважає дії відповідача грубо порушують його права, просить суд визнати незаконним та скасувати наказ відповідача про його звільнення, поновити на посаді охоронника 1 розряду ДП «Маріупольський торгівельний міський порт», зобов`язати відповідача зберігати за ним на час проходження військової служби місце роботи, посаду та середній заробіток, стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період з 06.02.2018 року по 31.01.2019 року в сумі 93933,50 грн. та моральну шкоду в сумі 6000 грн. В обґрунтування моральної шкоди посилався на душевні страждання та переживання пов`язані з його звільненням. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Гайдаров С.В. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, надали пояснення аналогічні викладеним в позові. Представник відповідача Русакова Н.О. , діюча на підставі довіреності, у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову. Посилаючись на ст. ст. 36, 119 КЗпП України зазначила, що роботодавець має право звільнити працівника у зв`язку з його вступом на військову службу, крім випадку призову під час мобілізації, на особливий період, або прийняття на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. За переконанням представника відповідача, у [PERSON] з Державною прикордонною службою України був укладений контракт на вступ на військову службу на професійній основі, тобто добровільно, а не за призивом та не до закінчення особливого періоду, як того вимагає ч.3 ст. 119 КЗпП України. Саме призив на військову службу є умовою збереження за працівником місця роботи, посади та середнього заробітку. Крім того, представник позивача надала суду письмовий відзив на позов, в якому зазначила, що на час укладення позивачем контракту про проходження військової служби, особливий період в країні не діяв, оскільки такий період пов`язаний із тривалістю мобілізації. Відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", яким затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" від 15 січня 2015 року, оголошено проведення протягом 2015 року часткової мобілізації у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Оскільки, позивач уклав контракт 31 січня 2018 року, а часткова мобілізація відповідно до мобілізаційного плану закінчилася 17 серпня 2015 року, тому укладання військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених ст. 119 КЗпП України. Просила відмовити в задоволенні позову. Судом встановлені наступні фактичні обставини справі та відповідні їм правовідносини. Наказом ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» за №105\\к від 16.01.2014 року, [PERSON] було прийнято на роботу в ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» в службу морської безпеки у відділ охорони на посаду охоронника 1 розряду. (а.с.24) Наказом за № 31/3 від 19.02.2018 року [PERSON] звільнено з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з вступом на військову службу.(а.с.25) Відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, укладеному між начальником Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління (І категорії) Державної прикордонної служби України Савчуком А.Г. та військовослужбовцем [PERSON] , останній прийняв умови контракту, строком укладення на п`ять років, з 31 січня 2018 року до 30 січня 2023 року (а.с. 3-5) Згідно витягу з наказу начальника Донецького прикордонного загону Східного регіонального управління (І категорії) м. Маріуполя № 64-ОС від 31 січня 2018 року, солдата запасу [PERSON] прийнято на військову службу за контрактом осіб рядового, сержантського і старшинського складу на посаду контролера першої групи комендантського відділення відділу організації повсякденної діяльності штабу та присвоєно військове звання «молодший сержант» (а.с.5) Позивач проходить військову службу і на даний час. Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Частиною 1 статті 119 КЗпП України передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; Відповідно до частини третьої ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Частиною шостою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначені види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу. За загальними вимогами вказаних вище норм матеріального права гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України поширюються на громадян України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Заперечуючи проти позову, представник відповідача стверджував, що «особливий період» в країні не діє, оскільки настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію чи з моменту ведення військового стану в Україні або в окремих її місцевості та охоплює час мобілізації, і воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій. Щодо визначення тривалості особливого періоду в України суд виходить з наступного. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Питання наявності особливого періоду в Україні поза межами строків мобілізації було предметом розгляду Вищого адміністративного суду України, який у постанові від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14 дійшов висновку, що закінчення заходів мобілізації не припиняє особливий період. Крім того, відповідно до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» особливий період не пов`язується з проведенням мобілізації та введенням воєнного стану. Кім того, Верховний суд однозначно сформулював правову позицію щодо тлумачення поняття "особливий період" у постанові від 25.04.2018 у справі № 205/1993/17-ц (касаційне провадження № 61-1664св17), в якій зазначено, що особливий період діє в Україні від 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 "Про часткову мобілізацію". Президент України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу не приймав. Окрім наведеної постанови таку саму правову позицію сформовано і в інших постановах Верховного суду, зокрема від 14.02.2018 року у справі № 131/1449/16-ц; у справі №727/2187/16-ц; у справі № 640/4439/16-ц ; у справі 211/1546\\16-ц. Отже, дотримуючись правової позиції Верховного суду сформульованої у вищезазначених постановах, суд дійшов висновку, що особливий період в Україні діє, починаючи із 17 березня 2014 року і продовжує діяти до сьогодення. Матеріалами справи безспірно встановлено, що позивач [PERSON] з 17 січня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем, з 31 січня 2018 року проходить службу в органах Державної прикордонної служби , у зв`язку з укладенням контракту під час дії особливого періоду і з цього моменту, за положеннями трудового законодавства, за ним зберігаються гарантії передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України. Отже, суд дійшов висновку, що звільнення [PERSON] з роботи на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, оскільки вступ позивача на військову службу здійснювався під час дії особливого періоду в Україні, а тому на позивача поширювались гарантії та пільги, в тому числі збереження місця роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в якому він працював на час вступу на військову службу, до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення, відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України. Таким чином, враховуючи всі вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з п. 32 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок). Зокрема, відповідно до абзацу 3 п.2 розділу 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. За змістом абзацу 4 п. 4 розділу 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 року № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом провадиться плати проводиться з урахуванням норм цього Порядку, тобто виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини, для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно довідки ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» середній заробіток [PERSON] за два місяці, що передували його звільненню (грудень 2017 року та січень 2018 року), складає 8040,92 грн. (а.с.87). Згідно графіку № 6 роботи та відпочинку робітників підрозділів ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» на 2018 рік та табелю використання робочого часу за грудень 2017 року, [PERSON] відпрацьовано у грудні 2017 року 172,5 робочих часів, що відповідає - 21 робочому дню, в січні 2018 року відпрацьовано 184 робочих часів, що відповідає - 23 робочим дням, що загалом складає - 44 робочих дні. (а.с.85-86). Таким чином, виходячи з розрахунку (8040,92 грн : 44 дня), середньоденна заробітна плата працівника [PERSON] становить 182,74 грн. Вказаний розмір середньоденної заробітної плати позивача, розрахований відповідно до передбаченому п.5 Порядку. Виходячи із загальних засад принципу диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого суд не може виходити за межі заявлених позовних вимог, та з урахуванням того, що позивач ставив питання в позові про стягнення на його користь середнього заробітку з дня звільнення по 31 січня 2019 року, середній заробіток розраховуватиметься починаючи з дня звільнення позивача, тобто з 06 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року включно, як зазначено позивачем в позові. Як вбачається із графіку № 6 роботи та відпочинку робітників підрозділів ДП «Маріупольський торгівельний міський порт» на 2018 рік, тривалість робочого часу позивача [PERSON] в днях становить: з 06 лютого по 28 лютого 2018 року - 16 робочих дня, в березні 2018 року - 23 робочих днів, в квітні 2018 року - 20 робочих днів, в травні 2018 року - 23 робочих днів, в червні 2018 року - 21,5 робочих дня, в липні 2018 року - 21,5 робочих дня, в серпні 2018 року - 23 робочих дня, у вересні 2018 року - 21,5 робочих дні, в у жовтні 2018 року - 21,5 робочих дні, у листопада 2018 року - 23 робочих дні, у грудні 2018 року - 21,5 робочих дні, у січні 2019 року - 21,5 робочих дні. (а.с. 86-87). Отже, загалом з 06 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року тривалість робочого часу позивача [PERSON] в робочих днях становить - 257 робочих дні. Таким чином, сума середнього заробітку [PERSON] за період з 06 лютого 2018 року по 31 січня 2019 року становить: 257 х 182,74 грн. = 46964, 18 грн., вказана сума підлягає стягнення з відповідача на користь позивача. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як вбачається з позовної заяви [PERSON] , ним наведені відповідні обґрунтування заподіяної моральної шкоди і, з урахуванням цих обставин, норм права, засад розумності та справедливості, суд дійшов висновку про відшкодування позивачу [PERSON] моральної шкоди в сумі 1500 грн. Судові витрати по сплаті [PERSON] судового збору за вимоги немайнового характеру (моральної шкоди) у в сумі 704,80 грн., відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та ст.ст. 43, 65 Конституції України, ст. ст. 36, 119, 233, 235, 237-1 КЗпП України, та

Outcome: partial