Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

11 грудня 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», [PERSON], про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позову посилалась на те, що 27 березня 2014 року [PERSON], керуючи автомобілем ЗАЗ - ТF698K державний номер [NUMBER], і рухаючись по вулиці Набережної в місті Маріуполі здійснив наїзд на її рідного брата - [PERSON], заподіявши йому тілесні ушкодження від яких він [INFO] помер. За фактом скоєння дорожньо-транспортної пригоди, 27.03.2014 року було відкрите кримінальне провадження за ознаками правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. Постановою слідчого відділу ДТП СУ МУ МВС України дане кримінальне провадження було припинено на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, за відсутністю складу злочину. Відповідальність [PERSON] була застрахована по договору страхування в ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Посилаючись на зазначені обставини та норми діючого законодавства просила стягнути на її користь з Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» у відшкодування матеріальної шкоди суму 5687,75 гривень, з яких 1818,75 грн. понесені нею витрати на лікування брата, 3869 грн. витрати на поховання та моральну шкоду в розмірі 5000 гривень; з відповідача [PERSON] просила стягнути на її користь моральну шкоду в сумі 295 000 гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 800 гривень. Моральну шкоду обґрунтовувала тим, що [PERSON] був її єдиним близьким родичем, вона мешкала з ним за однією адресою та була пов'язана єдиним побутом. Дізнавшись про травмування та смерть рідного брата була шокована, до теперішнього часу випробує моральні страждання та глибокі душевні переживання, так як втратила єдину рідну людину, після його смерті залишилась сиротою, із-за втрати брата погіршився стан її здоров'я. Під час судового розгляду справи володілець автомобіля ЗАЗ - ТF698K державний номер [NUMBER], [PERSON] був залучений до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити, надала пояснення аналогічні тим, що викладені в позовні заяві. Представник відповідача ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» Лисенко Д.В., діючий на підставі довіреності, повідомлений належним чином про дату та час розгляду справи у судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, в яких просив розглядати справу в його відсутність. Обґрунтовуючи заперечення зазначив, що позивачка з заявою про відшкодування, в порядку передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» не зверталася, а тому її звернення до суду з зазначеним позовом є передчасним та є підставою відмови в задоволенні позову. Також є необґрунтованими і заявлені позивачкою вимоги про відшкодування понесених нею витрат на лікування померлого брата та стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки відповідно до вимог вказаного Закону, витрати на лікування та моральна шкода, відшкодовуються безпосередньо потерпілому, тобто фізичній особі яка зазнала ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди. В розумінні зазначеного Закону позивачка не є потерпілою. Просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином. Третя особа [PERSON] повідомлений належним чином про день та час розгляду справи у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутності. Представник третьої особи [PERSON], діючий на підставі довіреності, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.03.2014 року о 03.40 годин, [PERSON] керуючи автомобілем ЗАЗ-ТF698K д.н. [NUMBER], скоїв наїзд на пішохода [PERSON] Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких 31.03.2014 року помер, знаходячись у медичному закладі.(а.с.4) Вказані відомості внесено до ЄРДР за ознаками кримінальне правопорушення передбаченого ч.2 ст. 286 КК України. (а.с.4) Постановою старшого слідчого відділу розслідувань ДТП СУ ГУ МВС України в Донецької області М.А. Романько від 13.08.2014 року, кримінальне провадження за фактом дорожньо-транспортної події, яка мала місці 27.03.2014 року в Орджонікдзевському районі міста Маріуполя - закрите, на підставі п.2 ст.284 КПК України, за відсутністю складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України, в діях водія [PERSON] (а.с.4) Згідно свідоцтва про смерть серії[NUMBER], виданого 01 квітня 2014 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського управління юстиції у Донецької області, [PERSON] помер [INFO].(а.с.5) Судом встановлено, що [PERSON], [INFO] є рідний брат позивачки - [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвами про народження та свідоцтвом про одруження позивачки, згідно з яким [PERSON] після одруження змінила прізвище на [PERSON]. (а.с.6-7) Відповідно до відомостей Центра ДАІ №2 міста Маріуполя при УДАІ ГУМВС України в Донецької області, автомобіль ЗАЗ-ТF698K СПГ д.н. [NUMBER] зареєстрований за [PERSON], 14.12.2010 року. Забезпечення відшкодування шкоди, нанесеної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди власник автомобілю [PERSON], здійснив шляхом укладання договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за № АС/ 7107628 17 грудня 2013 року строком до 16 грудня 2014 року з Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія» (а.с. 22). Відповідно до вказаного договору страховик забезпечує відшкодування шкоди, завданої життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час ДТП, що сталася за участі забезпеченого транспортного засобу та внаслідок цієї пригоди настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована. Статтею 3 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) від 01 липня 2004 року передбачено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та (або) майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до п. 1.4 ст. 1 Закону особами, відповідальність яких застрахована за цим Законом, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в момент дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 27.03.2014 року та в результаті якої настала смерть [PERSON] керував автомобілем ЗАЗ-ТF698K СПГ д.н. [NUMBER] на підставі договору оренди автомобіля. Вказаний Договір оренди був укладений 24 грудня 2014 року між [PERSON], як власником автомобіля та [PERSON] Згідно п.4.1 та п.4,2 Договір оренди укладений на один рік. Після закінчення терміну Договору, якщо жодна сторона в строк до 14 днів до закінчення договору письмово не повідомить про намір його розірвати, даний Договір оренди вважається автоматично продовженим. Відомостей про розірвання вказаного договору оренди автомобіля суду не надано. Тому суд виходить з того, що відповідач [PERSON], в момент дорожньо-транспортної події, в результаті якої настала смерть [PERSON], керував забеспеченим транспортним засобом на відповідній правовій основі, тобто на підставі договору оренди. Згідно з п. 1.4 ст. 1 Закону, цивільна правова відповідальність відповідача [PERSON] вважається застрахованою. Відповідно до п. 2.1. ст. 2 Закону відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Таким чином суд приходить до висновку про те, що спірні правовідносини регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в в частині відшкодування шкоди у зв'язку із смертю потерпілого. В статті 27 Закону, вказаний вичерпаний перелік випадків відшкодування шкоди пов'язаною зі смертю потерпілого. Так згідно п. 27.1 Закону, Страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого в результаті дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком такої дорожньо-транспортної пригоди. 27.2 Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 27.3 Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. 27.4 Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред'явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. 27.5 Відшкодування шкоди, пов'язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Судом встановлена, що позивачка здійснила витрати на поховання померлого, внаслідок дорожньо-транспортної події брата [PERSON] на загальну суму 3869 гривен. Вказані витрати підтверджені відповідними квитанціями про оплату позивачкою послуг на поховання, які були досліджені та перевірені в судовому засіданні. (а.с.17-21) Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині відшкодування витрат на поховання підлягають задоволенню в сумі 3869 гривен та підлягають стягненню з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія», оскільки відповідають вимогам п.27.4 ст. 27 Закону. Про те, вимоги позивачки про стягнення з ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на її користь моральної шкоди є безпідставними, оскільки позивачка не відноситься до кола осіб зазначених в п. 27.3 ст. 27 Закону. Є необґрунтованими і вимоги про відшкодування витрат на лікування [PERSON] так як не передбачені ст. 27 Закону. Між тим, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ст. 1167 ЦК України, якщо моральної шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, така моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Таким чином, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим) такої особи, а також особам, які проживали з нею однією сім'єю, особою, яка на відповідній правовій підставі володіє об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку незалежно від вини такої особи. Судом встановлено, що позивачка проживала однією сім'єю з [PERSON], що підтверджено актом складеним комісією житлово-комунального підприємства «Жилкомплекс» від 16 лютого 2015 року, відповідно до якого [PERSON], 1977 року народження, був зареєстрований за адресою [ADDRESS] та мав спільне господарство по день смерті зі своєю сестрою [PERSON], 1981 року народження. Доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Також за положеннями ст. 1187 ГК України незалежно від вини, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Таким чином суд приходить до висновку, що вимоги позивачки про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок ДТП (витрат на лікування брата) та завданої моральної шкоди, в зв'язку зі смертю брата, підлягають відшкодуванню з відповідача [PERSON], оскільки останній на відповідній правовій основі керував транспортним засобом та незалежно від вини повинен відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. При визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди суд керується вимогами чинного законодавства, зокрема, вимогами ст. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03. 1995 року № 4 « Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди». Враховуючи характер, об'єм душевних страждань позивачки, їх тривалість, виходячи з принципу розумності, врівноваженості та справедливості, суд вважає, що заявлені [PERSON] вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню у розмірі 20 000 гривень. Понесені позивачкою витрати на лікування брата [PERSON] в сумі 1818 гривень повністю підтверджені матеріалами справи а саме: довідкою комунального закладу міської лікарні № 5 міста Маріуполя, від 03 грудня 2014 року, відповідно до якої [PERSON] знаходився на лікуванні в відділенні нейрохірургії с 27 березня 2014 року по [INFO] з зазначенням переліку медичних препаратів які були використані під час лікування та квитанціями на їх придбання. (а.с. 9-16) Тому завдана позивачці матеріальна шкода, а саме витрати на лікування брата в сумі 1818 гривень, підлягають стягненню з відповідача [PERSON] Щодо вимог про відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Згідно зі ст.ст. 84, 88 ЦПК України та ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Відповідно до ст.1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). З матеріалів цивільної справи вбачається, що фізична особа-підприємець [PERSON]. не приймав участь у розгляді справи, позивачкою тільки надана квитанція до прибуткового касового ордеру про прийняття ним від [PERSON], на підставі договору про надання правової допомоги 800 гривень, однак договору про надання правової допомоги та звіту про надання правової допомоги поза судовим засіданням, позивачка не надала, в матеріалах справи відсутні дані про кількість годин, які затратив для надання правової допомоги ФОП [PERSON] по даній справі. (а.с.13) Враховуючи наведене, суд відмовивляє у відшкодуванні витрат на правову допомогу, оскільки такі витрати належно не підтверджені. Судові витрати по справі, а саме судовий збір в розмірі 243,60 гривень підлягають стягненню з відповідачів на користь держави пропорційно задоволеним вимогам, згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України, від сплати якого позивачка була звільнена при подачі позову.

Outcome: partial