Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-18 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] по якій відкрито провадження по справі від 18.03.2019 року (а.с.25), вбачається, що вона є спадкоємцем після смерті [INFO] [PERSON] . [PERSON] з 1983 року працював КСП ім. Карла Маркса, яке розташоване в селі Батьки Зіньківського району Полтавської області та був прийнятий в члени даного колгоспу. 29.01.1996 року [PERSON] був включений у списки на отримання земельної частки паю, де у книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1, значиться за №154, що підтверджується повідомленням з відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області. Незважаючи на це, за життя [PERSON] не отримав земельного сертифікату та земельної ділянки в натурі. Позивач прийняла спадщину після смерті батька шляхом подачі до приватного нотаріуса заяви про прийняття спадщини у встановлений чинним законодавством України строк. Відділ Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області листом від 10.12.2018 року повідомив, що [PERSON] був членом КСП імені Карла Маркса і був включений в списки на отримання земельної ділянки, але земельну ділянку не отримав, сертифікат на його ім`я на право на земельну частку пай в КСП ім. Карла Маркса не виготовлявся. Позивач зазначає, що на момент передачі землі у колективну власність [PERSON] являвся членом КСП ім. Карла Маркса в с. Батьки Зіньківського району Полтавської області. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 4,49 га., на території Батьківської сільської ради Зіньківського району, Полтавської області, після смерті [INFO] [PERSON] якому належало таке право. Ухвалою Зіньківського районного суду Полтавської області від 18.03.2019 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання ( а.с.26). Ухвалою суду від 02.05.2019 року призначено по справі судовий розгляд ( а.с.37). В судове засідання сторони не з`явились від позивач [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задоволити ( а.с.44), представник відповідача Батьківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області у судове засідання не з`явився, надіслав відзив та клопотання про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги не визнав. Суд вирішив за можливе розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України. Суд, прийнявши до уваги заяви та клопотання сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] належить відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 15 ЦК України(норма матеріального права) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Про це вказується у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.05.2018 року. В цьому контексті необхідно зазначити, що за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Також, Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09.12.2010 року, яке набуло статусу остаточного 09.03.2011 року ще раз вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії», №48778/99, пункт 25). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] в с. Батьки Зіньківського району Полтавської області ( а.с.8). [PERSON] народилася [INFO] в селі Батьки Зіньківського району Полтавської області і її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.3-4,6). [PERSON] та [PERSON] 21.02.2015 року зареєстрували шлюб, після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] ( а.с.7). З листа відділу Держгеокадастру у Зіньківському районі Полтавської області вбачається, що на ім`я [PERSON] сертифікат на право на земельну частку пай в КСП ім. Карла Маркса не виготовлявся. Крім цього у списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Карла Маркса, який є додатком до державного акту на право колективної власності на землю КСП ім. Карла Маркса, с. Батьки Зіньківського району Полтавської області серія ПЛ №15, виданий 29.01.1996 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №1, значиться за № 154 ( а.с.9). З архівної довідки від 15.02.2019 року вбачається, що [PERSON] працював в колгоспі ім Карла Маркса з серпня 1982 року по грудень 1996 року, виключений з членів КСП ім Карла Маркса 06.02.1997 року ( а.с.12-13). З архівної довідки від 14.02.2019 року № 157 вбачається, що колгосп імені Карла Маркса в с. Батьки Зіньківського району Полтавської області, реорганізований в КСП ім. Карла Маркса ( протокол №4 від 17.11.1992 року), КСП ім. Карла Маркса реорганізована в ТОВ Агрофірма Батьки ( розпорядження №123 райдержадміністрації від 21.03.2000 року)( а.с.17). З архівної довідки від 14.02.2019 року вбачається, що згідно рішення другої сесії районної ради від 06.06.2006 року створено з 01.07.2006 року юридичну особу районний трудовий архів Зіньківської районної ради Полтавської області, для зберігання документів з особового складу ліквідованих підприємств та установ. На даний час документи з особового складу колгоспу імені К. Маркса Зіньківського району Полтавської області передані на зберігання до районного трудового архіву в фонд №38 ( а.с.16). Відповідно до Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям від 8 травня 1995 року № 720/95, паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Тобто, право на земельну частку (пай) та на отримання сертифіката на нього пов`язувалось з включенням до списку до державного акту. Однак, не включення особи до даного списку у випадку, якщо вона є членом КСП на час передачі землі у колективну власність, не є підставою для позбавлення її права на земельну частку. Про паювання земель та не отримання сертифікату на право на земельну частку пай [PERSON] було відомо на час проведення процедури розпаювання, зокрема з моменту проведення звітно-виборчих зборів КСП "ім Карла Маркса ", коли були затверджені списки осіб, що мають право на земельні паї, оскільки це було обставиною, відомою широкому колу осіб. З цього часу у [PERSON] виникло право ставити питання щодо обґрунтованості не видачі йому сертифікату на земельну частку пай як члену КСП. В межах строку, визначеного ст.71 ЦК України в редакції 1963 року, [PERSON] для реалізації права на отримання земельної частки (паю) особисто чи через своїх представників не звертався. Після смерті [INFO] [PERSON] спадщину відповідно до ст. 1261 ЦК України прийняла позивач, дочка померлого [INFO] [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 1 ст. 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно зі ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Пунктом 11 Постанови від 30.05.2008 р. № 7 Пленуму Верховного суду України "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР. У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач, відповідно до ст. 1261 ЦК України в редакції 2003 року, є спадкоємицею після померлого [INFO] [PERSON] Діями, що свідчать про прийняття спадщини, відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України в редакції 2003 року, спадщина приймається шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи позивач прийняла спадщину після смерті батька шляхом подачі до приватного нотаріуса заяви про прийняття спадщини ( а.с.15), вказана вище земельна частка (пай) до складу спадкового майна не входила, право на земельну частку (пай) у [PERSON] припинилось його смертю, тобто 17.02.2014 року, а тому суд не вбачає порушення суб`єктивного права позивача, що є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту, а тому, вимоги позивача задоволенню не підлягають, в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed