Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-26 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України за участю третьої особи: Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування постанови прокуратури Одеської області, по якому просив: -визнати протиправною та скасувати постанову прокуратури Одеської області від 07.02.2018 року про визначення [PERSON] розміру шкоди, завданої громадяниноі незаконними діями органів прокуратури; -стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди на його користь в розмірі 770\~536,00 гривень; -стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування матеріальної шкоди на його користь у розмірі 472\~796,00 гривень. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з 19 травня 2006 року до 10 лютого 2009 року проходив службу органах прокуратури Одеської області, займаючи посади помічника Іллічівського транспортного прокурора Одеської області, помічника прокурора прокуратури Малиновського району міста Одеси, слідчого та старшого слідчого прокуратури Малиновського району міста Одеси. 09 лютого 2009 року близько о 17:00 він був затриманий співробітниками СБУ і Генеральної прокуратури в порядку ст. 115 КПК України. Кримінальне переслідування по відношенню до нього з боку працівників правоохоронних органів тривало 8 повних років 3 місяця та 22 дня та закінчилося 31 травня 2017 року із закриттям справи за реабілітуючими підставами. У звязку з вищевикладеним, позивач вважає, що має право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, згідно вимог Закону та наполягає на спричиненні матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати в розмірі 472\~796 гривень та моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 770\~536 гривень. Позивач не згоден з розміром матеріальної шкоди, визначеної прокуратурою Одеської області в постанові від 07.02.2018 року, винесеної відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вважає дану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Прокурор Місюрка Г.А. в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Інші учасники справи в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлялися належним чином, надали письмовий відзив до позову, у якому просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 19 травня 2006 року до 10 лютого 2009 року проходив службу органах прокуратури Одеської області, займаючи посади помічника Іллічівського транспортного прокурора Одеської області, помічника прокурора прокуратури Малиновського району міста Одеси, слідчого та старшого слідчого прокуратури Малиновського району міста Одеси. 09 лютого 2009 року близько 17:00 позивач був затриманий співробітниками СБУ і Генеральної прокуратури у порядку ст.115 КПК України. 10 лютого 2009 року о 06:50 слідчий ГПУ склав протокол затримання підозрюваного та відправив позивача до Ізолятора тимчасового тримання. 12 лютого 2009 року Печерський районний суд Києва обрав міру запобіжного заходу у відношенні [PERSON] у вигляді утримання під вартою строком на два місяці в умовах Одеського слідчого ізолятора №21. 08 квітня 2009 року Печерський райсуд Києва продовжив термін утримання під вартою до чотирьох місяців. 05 червня 2009 року Апеляційний суд м. Києва продовжив термін утримання під вартою до шести місяців. 24 вересня 2009 року Дніпровський райсуд Херсона на стадії попереднього розгляду кримінальної справи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінив на заставу. 18 червня 2010 року Дніпровський райсуд Херсона виніс виправдувальний вирок. 30 червня 2010 року прокуратура Херсонської області прийняла апеляційну скаргу на вищевказаний вирок Дніпровського райсуду. 03 серпня 2010 року Апеляційний суд Херсонської області відхилив апеляційну скаргу прокуратури і залишив виправдувальний вирок без змін. 12 серпня 2010 року прокуратура Херсонської області внесла касаційне подання до Верховного суду України. 19 травня 2011 року Верховний суд скасував вирок першої інстанції та направив справу на новий розгляд в іншому складі суду. 28 грудня 2011 року Дніпровський райсуд Херсона виніс виправдувальний вирок. 11 січня 2012 року прокуратура Херсонської області внесла апеляційну скаргу на вищевказаний вирок Дніпровського райсуду. 06 березня 2012 року Апеляційний суд Херсонської області скасував вирок першої інстанції та направив справу на новий розгляд в іншому складі суду. 15 квітня 2013 року Дніпровський райсуд Херсона виніс виправдувальний вирок. 29 квітня 2013 року внесла апеляційну скаргу на вищевказаний вирок Дніпровського райсуду. 14 січня 2014 року Апеляційний суд Херсонської області відхилив апеляційну скаргу прокуратури і залишив виправдувальний вирок без змін. 30 січня 2014 року прокуратура Херсонської області внесла касаційне подання до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ. 23 грудня 2014 року Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ скасував Ухвалу Апеляційного суду та направив справу на новий апеляційний розгляд. 03 вересня 2015 року Апеляційний суд Херсонської області направив кримінальну справу до Генеральної прокуратури України для організації додаткового розслідування. 19 жовтня 2015 року Генеральна прокуратура України зареєструвала кримінальне провадження №42015000000002316 від 19.10.2015 року. 26 листопада 2015 року заступник Генерального прокурора України [PERSON] прийняв постанову про доручення розслідування вищевказаного кримінального провадження іншому органу розслідування, та направив провадження до прокуратури Одеської області. Постановою старшого слідчого першого слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень слідчими органів прокуратури Одеської області від 31.05.2017 року, на підставі ст. ст. 40,110, п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, закрито кримінальне провадження № 42015000000002316 від 19.10.2015 року внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань після повернення кримінальної справи № 49-2669 порушеної старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України 10.02.2009 року відносно помічника прокурора Малиновського району м. Одеси [PERSON] та старшого слідчого цієї ж прокуратури [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 368 КК України. Позивач 05.07.2017 року, 10.08.2017 року та 01.12.2017 року звертався до Прокуратури Одеської області із заявами, у яких просив визначити розмір відшкодовуваної шкоди та винести відповідну постанову, згідно з вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». 07.02.2018 року Прокуратура Одеської області прийняла постанову про визначення розміру шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів прокуратури, згідно з якою, визначено розмір шкоди завданої [PERSON] діями органів прокуратури в розмірі 280914,19 гривень за період з 10.02.2009 року по 31.05.2017 року. Позивач, розраховуючи суму відшкодування шкоди за неотриману заробітну плату, виходив з періоду з моменту мого звільнення з органів прокуратури, тобто з лютого 2009 року, про що свідчить наказ прокурора Одеської області №85к від 10 лютого 2009 року. Кінцевим місяцем розрахунку зазначив травень місяць 2017 року, тобто винесення постанови про закриття кримінального провадження від 31 травня 2017 року. Відповідно відповіді прокуратури Одеської області, за лютий місяць 2009 року, мій місячний заробіток, згідно Довідки Пенсійного фонду України форми ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу) щодо [PERSON] становив 2865,70 грн. Тому, загальний розмір заробітку за період з лютого місяця 2009 року по травень 2017 року становить 472 796,34 грн. Зазначена сума розрахована згідно Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», де індексація заробітної плати - це механізм її підвищення, що надає можливість частково чи повністю компенсувати подорожчання споживчих товарів та послуг. Тому, враховуючи індекс інфляції в Україні за період з лютого місяця 2009 року по травень місяць 2017 року, розмір матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати з врахуванням індексації становить 472 796,34 грн, яка була розрахована наступним чином. Базова сума для нарахування заробітної плати за 2009 р. - 2865,70 грн (заробітна плата за січень 2009 року) х 11 місяців х 112,3% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2009 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 35 399,99 грн. Базова сума для нарахування заробітної плати за 2010 р. становить 35 399,99 грн (заробітна плата за 11 місяців 2009 року) / 11 місяців х 12 місяців х 109,1% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2010 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 42132,43 грн. Базова сума для нарахування заробітної плати за 2011 р. становить 42132,43 грн (заробітна плата за 12 місяців 2010 року) х 104,6% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2011 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 44 070.52 грн. Базова сума для нарахування заробітної плати за 2012 р. становить 44 070,52 грн (заробітна плата за 12 місяців 2011 року) х 99,80% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2012 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 44 070,52 грн (Відповідно до Порядку індексації грошових доходів населення затверджено Постановою КМУ №1078 від 17 липня 2003 року, розрахунок індексу споживчих цін для проведення індексації проводиться з зростаючим підсумком, розпочинаючи з місяця, що слідує за базовим, тому 99,80% береться в розрахунок як 100%. Базова сума для нарахування заробітної плати за 2013 р. становить 44 070,52 грн (заробітна плата за 12 місяців 2012 року) х 100,50% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2013 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 44 290,87 грн; Базова сума для нарахування заробітної плати за 2014 р. становить 44 290,87 грн (заробітна плата за 12 місяців 2013 року) х 124,90% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2014 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 55 319,30 грн; Базова сума для нарахування заробітної плати за 2015 р. становить 55 319,30 грн (заробітна плата за 12 місяців 2014 року) х 143,30% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2015 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 79 272,55 грн; Базова сума для нарахування заробітної плати за 2016 р. становить 79 272,55 грн (заробітна плата за 12 місяців 2015 року) х 112,40% (Індекс інфляції для бюджетної сфери за 2016 рік, згідно даних Державної служби статистики України) = 89 102,35 грн; Базова сума для нарахування заробітної плати за 2017 р. становить 89 102,35 грн (заробітна плИга за 12 місяців 2016 року) / 12 місяців х 101,1% = 7449,25 (січень 2017 р) х 101% = 7499,45 (лютий 2017 р) х 101,8% = 7634,44 (березень 2017 р.) х 100,9% = 7303,15 (квітень 2017 р.) х 101,3% = 7803,29 грн (травень 2017 р.) = 39 137,81 грн; Тому, враховуючи індекс інфляції в Україні за період з лютого місяця 2009 року по травень місяць 2017 року, розмір матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати з врахуванням індексації становить: (35 399,99 + 42 132,43 + 44 070,52 + 44 070,52 + 44 290,87 + 55 319,30 + 79 272,55 + 89 102,35 + 39 137,81) = 472 796 гривень. З огляду на вищевикладене позивач вважає, що, постанова відповідача від 07.02.2018 р. про визначення розміру шкоди є протиправною та підлягає скасуванню. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до\~ст.\~96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає по своїм зобовязанням. Державна казначейська служба України та Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області є окремими юридичними особами, які самостійно несуть відповідальність за своїми зобовязаннями, у повному обсязі виконують свої завдання та функції. Суд зазначає, що органи Казначейства, зокрема Державна казначейська служба України, не уособлюють державу чи Державний бюджет України, а є окремими юридичними особами, які не можуть нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, і підприємств або державних органів. Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України та її територіальні органи здійснюють казначейське обслуговування Державного бюджету України або державу. Згідно зі ст. 23 Бюджетного кодексу України, виплати державних коштів з державного бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Відповідно до ст. ст. 92 і 95 Конституції України, виключно законами України визначається державний бюджет України і бюджетна система України та виключно тільки законом про Державний бюджет України будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків. Згідно з ч.2 ст.4 Бюджетного кодексу України при здійсненні бюджетного процесу в Україні положення нормативно-правових актів застосовуються лише в частині, в якій вони не суперечать положенням Конституції України, Бюджетного Кодексу та Закону України «Про Державний бюджет». Відповідно до п. 8 ст. 7, п. 1,2 ст. 29 Бюджетного кодексу України, бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом про Державний бюджет України. Пунктом 6 ч. 1 ст. 2 Бюджетного кодексу України встановлено, що повноваження на здійснення платежів з конкретною метою в процесі виконання бюджету надаються розпоряднику бюджетних коштів відповідно до бюджетного призначення. У даному випадку, позивач ототожнює Державну казначейську службу України з державою, Державним бюджетом України та з особою яка спричинила шкоду, і на його думку, повинна відповідати за дії органів прокуратури, що суперечить матеріалам справи та нормам чинного законодавства України. Відповідно до п. 23-1 ст. 1 Бюджетного кодексу України, єдиний казначейський рахунок відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (Державній казначейській службі України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообовязкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 45 Бюджетного кодексу України, податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках. Тому, стягнення з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України матеріальної шкоди у сумі 472 796,00 грн. та моральної шкоди в розмірі 779 536,00 грн., призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Державної казначейської служби України, оскільки кошти, які виділяються на утримання органів Державної казначейської служби України, як окремих юридичних осіб та субєктів господарювання, на цілі, визначені чинним законодавством України, не можуть бути стягнуті на користь інших осіб. Головною рисою, на підставі якої у громадянина зявляється право на відшкодування за рахунок Державного бюджету України шкоди, завданої незаконними діями органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового слідства дізнання, прокуратури та суду є незаконність цих дій. Оскільки, дії державних органів не визнані незаконними та/або не є доведеними, що вони були незаконними, то і шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету України. Частиною 1, 2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, і законного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Зокрема, ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - [PERSON]) чітко визначені випадки, внаслідок яких виникає право на відшкодування шкоди. При цьому необхідно звернути увагу на положення ч. 4 вищевказаної статті, в якій зазначається, що у випадках, зазначених у ч. 1 ст. 1 Закону, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, а це означає, що дії вже визнані незаконними і не потребують додаткового визнання вини за вищевказаними органами. Відповідно до положень Кримінально-процесуального кодексу України, саме суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобовязані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання. При цьому, завданням кримінального судочинства є охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть в ньому участь, а також швидке і повне розкриття злочинів, викриття винних та забезпечення правильного застосування Закону з тим, щоб кожний, хто вчинив злочин, був притягнутий до відповідальності і жоден невинний не був покараний. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності в діях складу кримінального правопорушення могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. Щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 472 796,00 грн. на користь [PERSON], суд зазначає наступне. Право на відшкодування шкоди саме за рахунок держави незалежно від вини судово-слідчих органів закріплено у ст. 56 Конституції України, в Законі України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", статтях 1167, 1176 ЦК України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства, - відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Стаття 2 цього ж Закону визначає приводи, які дають право на відшкодування шкоди, зокрема закриття кримінального провадження у звязку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення. При цьому, вказані події знаходяться між собою в причинно-наслідковому звязку. Тобто, у разі закриття кримінального провадження у звязку із відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури, виникає лише при встановленій незаконності дій вищевказаних правоохоронних органів. Згідно зі ст. 3 вищевказаного Закону у наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) \~ \~ \~ \~заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) \~ \~ \~ \~майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, власником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, :учене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) \~ \~ \~ \~штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) \~ \~ \~ \~суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) \~ \~ \~ \~моральна шкода. Згідно з п. 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04.03.1996 №6/5/3/41 (далі - Положення), право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації. У відповідності до ч.2 п.8 Положення, розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій із заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Частиною 1 п. 9 Положення передбачено, що середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється: -для робітників і службовців - у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. N 100 (100-95-п ) "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" та від 05.05.95 р. 48 ( 348-95-п) "Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. N 100. Обчислення середньомісячного заробітку провадиться з дотриманням передбаченого законодавством коригування втраченого громадянином заробітку. У тих випадках, коли не можна визначити дохід громадянина, або коли громадянин не мав певних джерел доходів з поважних причин, розмір шкоди визначається виходячи з встановленого законом мінімуму заробітної плати. Відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір відшкодування шкоди, зазначеної у пунктах 1,3,4 ст. 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина повинні визначити відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виноситься постанова (ухвала). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу. Пунктом 11 передбачено, що для визначення розміру шкоди, переліченої, в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) \~ \~ \~ \~при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки країни - відповідно до цих органів; 2) \~ \~ \~ \~при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) \~ \~ \~ \~при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення. Необхідно зазначити, що пунктами 12, 13 Положення передбачено порядок відшкодування шкоди, в тому числі, і втраченого заробітку. Крім того, відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного «процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Тобто, є встановлений законодавством порядок щодо відшкодування такої шкоди. Виходячи з вищезазначеного, для відшкодування втраченого заробітку [PERSON] повинен був звернутися до суду першої інстанції за винесенням постанови (ухвали) про відшкодування шкоди, а в разі із незгодою оскаржити відповідну постанову в порядку визначеному Законом. Однак, в порушення вимог вищевказаної статті, всупереч постанові Верховного Суду України від 24.02.2016 по справі № 6-2089цс15 та зважаючи встановлений Законом порядок вирішення питання про відшкодування шкоди позивачем не було дотримано вказаного способу поновлення порушеного права. Крім того, за вказаних обставин предявлення вимоги про відшкодування держаних доходів (заробітна платня) покладає на позивача обовязок довести, ці доходи дійсно були б ним отримані, у разі продовження трудової діяльності на посаді (можливо реорганізація, скорочення штату, ліквідаційна процедура) і тільки неправомірні, на його думку, дії стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати дохід. Згідно зі ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, незаконність дій. Тобто, відсутність хоча б одного складового цивільного правопорушення виключає підстави для відшкодування шкоди і, як наслідок, не передбачає накладання обовязку на відповідача, у звязку з відсутністю цивільного правопорушення. Таким чином, позивачем не доведено причинно-наслідкового звязку між діями заподіювача та наслідками, на які посилається позивач, наявність такої шкоди взагалі, так як позивачем не надано належних доказів того, що він втратив заробіток інші грошові доходи внаслідок незаконних дій, а також немає жодного судового рішення, яким би визнавалися дії незаконними. Крім того, [PERSON] України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачає відшкодування індексу інфляції розрахованого позивачем, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Разом з цим, листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013 № 10-74/0/4-13 визначено, що відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для відшкодування на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 472\~796,00 гривень не має. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 770\~536,00 гривень на користь [PERSON], суд зазначає наступне. [PERSON] у своєму позові посилався на те, що йому було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що знаходячись в умовах слідчого ізолятору, він зазнав значних душевних та моральних страждань. Крім несприятливих умов утримання, він був позбавлення загальнолюдських прав у вигляді обмеження волі тривалий термін і відсутністю контакту із зовнішнім світом, також він знаходився в стресовому стані від обшуків, що проводилась за місцем знаходження родини. Крім того, обставини його затримання були розповсюджені засобами масової інформації, зокрема інтернет-виданнями «ТАЙМЕР», «Одеський политикум», «Хай Вей» та іншими. В опублікованих матеріалах було оприлюднено прізвище позивача в обвинувальному контексті, що призвело до формулювання у великої кількості людей враження про позивача як злочинця. Крім того, зазначив, що поширення недостовірної інформації та повідомлення щодо його затримання негативно вплинуло на ділову репутацію та здоровя батька, від вимушених хвилювань у нього розвинулася хвороба серця, він отримав інвалідність та згодом помер. Позивач вважає, що вищевикладені обставини завдали та завдають йому на протязі тривалого часу значних моральних страждань та переживань. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Так, [PERSON] перебував під слідством та судом 8 років 3 місяці та 21 дні (99 місяців та 21 день) з 10.02.2009 по 31.05.2017, з них під вартою 7 місяців та 14 днів (з 10.02.2009 по 24.09.2009). Мінімальний місячний розмір заробітної плати з 1 січня 2018 року складає 3723 грн., що встановлено ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07.12.2017 № 2246-УІІІ. Водночас п. 3 Розділу II Перехідних положень Закону України від 06.12.2016 №1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1600,00 гривень. Крім того, позивач повинен надати усі необхідні докази в обґрунтування розміру моральної (немайнової) шкоди, і цей розмір не повинен перевищувати встановлений законодавством України. Так, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Поряд з цим слід відмітити, що постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування зальної (немайнової) шкоди», відповідно до п. 9 постанови розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, певних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, означаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен водити в рішенні відповідні мотиви, а позивач надати усі необхідні докази. У відповідності до п. 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затверджено наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 № 6/5/3/41, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до зрушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Таким чином, позивачем не доведено з яких міркувань виходив позивач, оцінюючи моральну шкоду в розмірі 770 536,00 грн. завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду та не зазначено жодного доказу, котрий це підтвердив. Обовязок доказування наявності шкоди та обґрунтування її розміру покладено на позивача відповідно до ст. 81 ЦПК України. При цьому, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реальність настання моральної шкоди має бути доведено належними та допустимими доказами, які позивачем у справі не надано. Наведені обставини є підставою для проведення відповідних розрахунків з урахуванням тих негативних наслідків, які настали у результаті незаконних дій правоохоронних органів, лише у разі доведення позивачем реальності настання шкоди та взаємозвязку між шкодою та діями правоохоронного органу, суду. Згідно з вимогами п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Разом з тим, позивачем не наведено обґрунтованих розрахунків, з яких він виходив, визначаючи розмір шкоди в сумі 770\~536,00 гривень, якими належними та допустимими доказами підтверджується факт заподіяння йому моральних страждань. З огляду на викладене, вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 770 536 грн. є не обґрунтовані та задоволенню не підлягають. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed