Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

05.02.2015 року позивач [PERSON] звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним, посилаючись на те, 11 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та нею було підписано Кредитний договір СVXWGA0000000030, на підставі якої Банк зобов'язався надати кредит в сумі 55 940,00 грн., а вона - повернути його й сплатити проценти за користування. Вказала, що у змісті Кредитного договору № CVXWGA0000000030 від 11.09.2008 року міститься пункт 5.5., який передбачає наступне: "Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Зазначила, що 01 грудня 2014 року вона звернулася до юриста [PERSON] з метою отримання консультації з питань захисту прав споживачів кредитних послуг. Зі змісту консультації вона дізналась про порушення свого права збоку відповідача. Також вказала, що вона вважає зазначений пункт 5.5. Кредитного договору таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить Цивільному кодексу України, а тому, просить суд визнати його недійсним, виходячи з наступного. Зазначила, що у змісті оспорюваного положення Кредитного договору, передбачено, що позовна давність збільшується лише для однієї Сторони, а саме - для Банку, оскільки відбувається збільшення давності лише по окремим вимогам: "по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів". Для будь-яких вимог споживача збільшення позовної давності не передбачено. Наведене створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін договору. Посилаючись на вищевикладене просила з підстав, передбачених статтею 22 Закону України "Про захист прав споживачів" та статтею 5 Закону України "Про судовий збір", звільнити її від сплати судового збору та постановити рішення, яким пункт 5.5. Кредитного договору № CVXWGA0000000030 від 11.09.2008 року, укладеної між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON], визнати недійсним. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але була належним чином повідомлена про день та час слухання справи, надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі . Представники відповідача просили відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що 11 вересня 2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано Кредитний договір СVXWGA0000000030, на підставі якої Банк зобов'язався надати кредит в сумі 55 940,00 грн., а позивач - повернути його й сплатити проценти за користування. Також встановлено, що у змісті Кредитного договору № CVXWGA0000000030 від 11.09.2008 року міститься пункт 5.5., який передбачає наступне: "Термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Під час розгляду справи судом встановлено, що зазначений пункт 5.5. Кредитного договору таким, що порушує права споживачів й одночасно суперечить Цивільному кодексу України. Згідно частини 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 42 Конституції України передбачено, що Держава захищає права споживачів. Відповідно пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Так чудом встановлено, що у змісті оспорюваного положення Кредитного договору, передбачено, що позовна давність збільшується лише для однієї Сторони, а саме - для Банку, оскільки відбувається збільшення давності лише по окремим вимогам: "по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів". Для будь-яких вимог споживача збільшення позовної давності не передбачено. Наведене створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, порушуючи принцип рівності сторін договору. Пунктами 1 та 2 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Пункт 5 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вказує, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, варто зазначити, що наведене положення Кредитного договору, суперечить нормам діючого Цивільного кодексу України. Відповідно пункту 1 статті 259 Цивільного кодексу України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зміст відповідної статті ЦК України свідчить, що законодавець передбачив для сторін у правовідносинах можливість збільшити позовну давність, проте в сукупності із положеннями ЗУ «Про захист прав споживач» збільшення строку позовної давності для звернення тільки банку погіршує права споживача, зокрема позивач у справі. Згідно пункту 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно пункту 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності пра-вочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до вимог діючого процесуального законодавства, враховуючи положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України про те, що сторони у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, суд вважає, що позовні вимоги позивача про захист прав споживачів та визнання договору недійсним, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, про задоволення позову [PERSON] до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання окремого положення договору недійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved