Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Представник Акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (АТ КБ "ПРИВАТБАНК") Гребенюк О.С. подав до суду позов про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] . Позов обґрунтовано тим, що відповідно до заяви без номера від 14.03.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При підписанні заяви на отримання кредиту відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.ргіvаtbаnk.uа, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відносини між банком та клієнтом, які регулюються договором можуть вирішуватися як шляхом підписання окремих договорів або додаткових угод до цього договору, так і шляхом погодження, тобто обміну інформацією по питанням банківського обслуговування з клієнтом через web-сайт банку або інший інтернет/SMS-ресурс, зазаначений банком. Відповідно до положень Умов та Правил, які розміщені на офіційному сайті, позивач публічно пропонує невизначеному колу осіб отримання банківських послуг, для чого публікує «Умови та правила надання банківських послуг», які є публічною офертою, що містять умови та правила надання послуг банком його. Позивач вказує, що при укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Формулярами та стандартними формами є «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», які викладені на банківському сайті www.ргіvаtbаnk.uа, згідно з якими обслуговується відповідач. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування в АТ КБ "ПРИВАТБАНК". Пунктами 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачена можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. АТ КБ "ПРИВАТБАНКА" свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі. Відповідач відповідно до п. 2.1.1.5.5 Умов договору зобов`язаний повернути витрачену частину кредиту та процентів. Згідно з п. 2.1.1.7.6 Умов договору в разу непогашення клієнтом боргових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банку штраф в розмірі 500 грн.+ 5% від суми позову. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 31.12.2019 року має заборгованість в сумі 13078,16 грн., з яких: 159,98 грн. - заборгованість за кредитом; 7039,28 грн.- заборгованість по процентам за користуванням кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією; 4779,94 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 500 грн. штраф (фіксована складова), 598,96 грн.- штраф (процентна складова). У позові вказано, що на даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг. Тому представник банку просив суд стягнути з відповідача на користь АТ КБ "ПРИВАТБАНК вказану у розрахунку суму заборгованості за кредитним договором і судові витрати у справі. На підтвердження викладених у позові обставин позивачем надано розрахунок заборгованості, копію анкети-заяви позичальника, витяги з «Тарифів банку», «Умов та правил надання банківських послуг», копію паспорта відповідача. Не погоджуючись з позовом відповідач [PERSON] подала суду відзив, в якому вказує, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі у зв`язку з їх необґрунтованістю та безпідставністю з огляду на наступне. У заяві позичальника від 14.03.2020 року, на яку в обгрунтування позовних вимог посилається представник банку, процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Представник банку, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за анкетою-заявкою від 14 березня 2011 року, посилався на витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсатьна, 30 днів пільгового періоду» та витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.uа/terms/ як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та витягом з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.uа/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з тарифів та витяг з умов розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Наслідки спливу позовної давності визначені ст. 267 ЦК України, згідно частини четвертої якої - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з доданих до позовної заяви доказів, позивач зазначає, що заборгованість «за кредитом» - основна заборгованість, виникла на підставі анкети-заявки від 14 березня 2011 року. З доданого розрахунку вбачається що обраховується вказана заборгованість позивачем з 30.11.2015 року, тобто порушено право позивача саме з цієї дати, однак до суду позивач звернувся лише 03.02.2020 року - більш ніж через 4 роки. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо) (ст. 266 ЦК України). Тому [PERSON] в задоволенні позовних вимог представника АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Гребенюка О.С. просила відмовити повністю. В судове засідання представник позивача не з`явився, суду подав письмову заяву, у якій просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує із зазначених у заяві підстав, просив позов задовольнити повністю, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, у відзиві на позовну заяву просила розгляд справи проводити у її відсутності, в позові відмовити, судові витрати покласти на позивача у справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що 14.03.2011 року [PERSON] , [INFO] , ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , підписано анкету-заяву про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг», що складає між нею і банком договір про надання банківських послуг. Сума встановленого кредитного ліміту та номер карткового рахунку в анкеті-заяві не вказані. Позивач стверджує, що заявою [PERSON] підтверджується той факт, що вона була повністю проінформована про умови кредитування, які були надані їй для ознайомлення в письмовій формі. До кредитного договору банк надав витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг». Поряд з цим, підписана [PERSON] анкета-заява не містить будь якого цифрового значення, містить лише погодження про укладення договору банківських послуг, однак не містить жодних даних про відкриття карткового рахунку та видачу відповідачу кредитної картки, її виду та терміну дії. Додані до позову «Умови та правила надання банківських послуг» не містять підпису відповідача. Належних доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» мала на увазі і розуміла відповідач, підписуючи анкету-заяву, та відповідно чи брала вона на себе викладені у них зобов`язання, представником банку суду не надано. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦПК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Ч. Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 вказаного Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, у разі укладення кредитного договору, проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У анкеті-заяві позичальника від 14.03.2011 року процентна ставка не зазначена. Представник банку, обґрунтовуючи позов про стягнення процентів за користування кредитом, в тому числі їх розмір та порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14.03.2011 року, посилався на «Умови та правила надання банківських послуг», Правила користування платіжною карткою», які розміщені на сайті: https://privatbank.uа як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці «Умови та правила надання банківських послуг» розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та в зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. В анкеті-заяві від 14.03.2011 року відсутня домовленість сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту. Надані банком витяг з тарифів та умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Також матеріали справи не містять доказів про те, що витяг з умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті https://privatbank.uа, які містяться в матеріалах справи, визнавались відповідачем як беззаперечні умови кредитного договору, більше того вказані документи не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору без номера від 14.03.2011 року, укладеного шляхом підписання анкети-заяви між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] . Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування. Відповідні правові позиції викладені в постанові Верховного суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) та постанові Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 року (« 342/180/17), і не спростовані представником банку при розгляді даної справи. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 30.01.2018 року (справа №161/16891-15-ц), виконаний банком розрахунок не є належним доказом, який доводить обгрунтованість вимог банку. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Таким чином, доказом наявності боргу позичальника перед банком є наявні у справі, належним чином оформленні, первинні документи та виписки з особових рахунків клієнта банку. У першу чергу це первинні документи щодо видачі коштів, оскільки вони є основною підставою для розрахунків, порядок яких визначається кредитним договором. Вказані первинні документи повинні складатись на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України, та містити обов`язкові реквізити, значення яких повинні відповідати договірним умовам. Відповідно до Постанови Правління НБУ № 566 від 30.12.1998 року "первинні документи", які не містять реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою бухгалтерського обліку, а відповідно неможуть підтверджувати суму кредиту. Встановити, чи відповідає оформлення надання кредиту умовам договору та/або нормативним вимогам можливо за результатами відповідних експертиз, які у даній справі не призначались. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином представник банку не довів належними доказами наявності заборгованості у відповідача [PERSON] перед банком. Тому, враховуючи викладене, взадоволенні позовних вимог представника АТ КБ "ПРИВАТБАНК" Гребенюка О.С. до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 13078,16 грн. станом на 31.12.2019 року слід відмовити повністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 11, 13, 16, 509, 510, 526, 626-628, 638, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed