Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-30 00:00:00

04 червня 2021 року до Варвинського районного суду Чернігівської області надійшла вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що 15 липня 1982 року він влаштувався на роботу в колгосп імені Леніна, який 24 жовтня 1987 року було розукрупнено на два самостійні господарства, одним з яких став колгосп імені Ленінського комсомолу в с. Брагинці, що розпочав свою діяльність 03 листопада 1987 року, куди він і був переведений. У подальшому, 04 лютого 1993 року, колгосп імені Ленінського комсомолу було реорганізовано в КСП «Колос». Під час розпаювання земель КСП «Колос» його було включено до списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» Варвинського району Чернігівської області, який є додатком до державного акта на право колективної власності на землю серії ІІ-ЧН 000113, виданого відповідно до рішення 3 сесії 22 скликання Брагинцівської сільської ради від 31 травня 1995 року. Сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я не видавався. Про те, що він включений до списку громадян-членів КСП «Колос», дізнався нещодавно, в розмові з колишній односельцем, який був членом колишнього КСП та брав участь у розпаюванні земель. Коли він 29 вересня 1995 року звільнявся із КСП «Колос», то колишній керівник сказав йому та його дружині, яка теж працювала в КСП, що вони не включені до списку громадян - членів КПС «Колос», який є додатком до державного акта, тобто повідомив неправдиву інформацію, томі він і не звертався за захистом своїх прав раніше. З листів Міжрайонного управління у Варвинському та Срібнянському районах Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 16 лютого 2021 року та 12 березня 2021 року вбачається, що він дійсно включений до списку членів КСП, але сертифікат на право на земельну частку (пай) на його ім`я не видавався та не реєструвався. На підставі ст.ст. 1, 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», п. п. 23-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», ст. 152 ЗК України просить визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 5,45 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться на території Варвинської селищної об`єднаної територіальної громади Прилуцького району Чернігівської області. Провадження у справі відкрито 07 червня 2021 року та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження на 05 липня 2021 року. За клопотанням позивача оголошено перерву у судовому засіданні до 31 серпня 2021 року. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав свої позовні вимоги з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач Варвинська селищна об`єднана територіальна громада в особі Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області свого представника в судове засідання не направила. До суду надійшла заява, підписана селищним головою, про те, що селищна рада не має заперечень до позовних вимог [PERSON] (а.с. 28) та просить розглядати справу за відсутності їх представника (а.с. 29). Заяв про визнання позову в порядку ст. 206 ЦПК України до суду не надіслали. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. В архівному витязі з протоколу № 9 засідання правління КСП «Колос» с. Брагинці від 29 вересня 1995 року зазначено, що у січні 1975 року в с. Мармизівка був створений колгосп імені Леніна, який 24 жовтня 1987 року розукрупнено на два самостійні господарства, одним з яких став та розпочав свою діяльність 03 листопада 1987 року колгосп імені Ленінського комсомолу в с. Брагинці (а.с. 19). 04 лютого 1993 року припинено діяльність колгоспу імені Ленінського комсомолу та створено колективне сільськогосподарське підприємство «Колос», яке є правонаступником вказаного колгоспу. Відповідно до рішення установчих зборів членів КСП «Колос» від 04 лютого 2000 року на базі КСП «Колос» створено сільськогосподарське товариство з обмеженою від повільністю «Колос», яке є правонаступником КСП «Колос». З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 30 листопада 2007 року до реєстру внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи ТОВ «Колос». Відповідно до трудової книжки колгоспника [PERSON] (а.с. 15-17) останній був прийнятий на роботу в колгосп імені Леніна 15 липня 1982 року, а 03 листопада 1987 року переведений у колгосп імені Ленінського комсомолу у зв`язку з розукрупненням колгоспу імені Леніна. 29 вересня 1995 року [PERSON] звільнений з посади водія КСП «Колос» за власним бажанням. В архівній довідці КУ «Варвинський районний трудовий архів» Варвинської районної ради Чернігівської області № 07-01/196 від 16 червня 2020 року зазначено, що починаючи з 1982 року до кінця серпня 1995 року [PERSON] як член колгоспу імені Леніна, колгоспу імені Ленінського комсомолу та КСП «Колос» відпрацював зазначену кількість трудоднів (а.с. 18). 31 травня 1995 року на підставі рішення 3-ї сесії 22-го скликання Брагинцівської сільської ради колективному сільськогосподарському підприємству «Колос» на території Брагинцівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області було видано державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ЧН № 000113, відповідно до якого передано у колективну власність 1297,3 гектарів землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 12). До акту додавався список громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, де під номером 70 зазначений [PERSON] (а.с. 13, зворот). Довідкою № П-26/0-0.191-27/146-21 від 16 лютого 2021 року, виданою начальником Міжрайонного управління у Варвинському та Срібнянському районах Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області (а.с. 11), також підтверджується, що громадянин [PERSON] включений до списку громадян членів КСП, який є додатком до державного акта серії ІІ-ЧН № 000113, виданого КСП «Колос» на території Брагинцівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області. Вартість земельної частки (паю) станом на 15 лютого 2021 року становить 166 108,02 грн. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах - 5,45 га. Довідкою № П-38/0-0.191-40/146-21 від 12 березня 2021 року підтверджується, що згідно з книгою реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Варвинською РДА на території Брагинцівської сільської ради, сертифікат на право на земельну частку (пай) на ім`я громадянина [PERSON] не реєструвався (а.с. 14). З листа Варвинської селищної ради від 30 серпня 2021 року вбачається, що на території Варвинської селищної ради нараховується 986 га земель сільськогосподарського призначення не переданих у власність та користування. Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Крім того, статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-ІV визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно перевіряти наявність підстав, передбачених Указом Президента України від 08 серпня 1995 року N 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам, організаціям», відповідно до пункту 2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), сільськогосподарського кооперативу (далі - СК), сільськогосподарського акціонерного товариства (далі - САТ), у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються його членами відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в КСП, СК чи САТ, а про наявність трудових відносин з ними. У трудовій книжці позивача відсутні відомості про його членство в КСП «Колос» на день видачі державного акта про право колективної власності на землю. Позивачем не подано до суду документів, які б підтверджували факт прийняття його в члени колгоспу (КСП), наприклад, протоколу зборів колгоспників, протоколу засідання правління колгоспу тощо. Не надано і копій статуту колгоспу імені Леніна, колгоспу імені Ленінського комсомолу та КСП «Колос», які б містили відомості про порядок набуття членства в колгоспі/підприємстві та порядок виходу. Однак, суд констатує, що відповідно до додатку до державного акту, позивач був включений у список саме громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства. В свою чергу, матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів того, що включення позивача до списку членів КСП було помилковим. Отже, проаналізувавши наведені правові норми, правовідносини та обставини справи, суд дійшов висновку про наявність у позивача [PERSON] права на земельну частку (пай) в складі земель колективного сільськогосподарського підприємства «Колос» Варвинського району Чернігівської області на території Брагинцівської сільської ради Варвинського району Чернігівської області. Однак, підставою для відмови у задоволенні позову суд вбачає наступне. Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року передбачено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин до 01 січня 2004 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з вимогами статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються і статтями 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронним доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах. Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним; воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності. Застосування позовної давності є передбачуваним. Принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним у разі потреби за допомогою необхідних порад передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Відповідно до правового висновку Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у цивільній справі №629/548/17 порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач не довів той факт, що він з 1995 року не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, суд звертає увагу, що позивач працював певний час у КСП і після оформлення Державного акта на землю, відомості про зміну його місця проживання протягом трирічного строку звернення до суду у його паспортному документі відсутні, в подальшому він був зареєстрований у межах Варвинського району, а процедура розпаювання та видачі сертифікатів та державних актів на землю проходила відкрито та прилюдно. Суд критично ставиться до тверджень позивача, що у 1995 році керівник КСП «Колос» повідомив йому неправдиву інформацію про невключення його до списку членів КСП. Наведений факт не підтверджений будь-якими доказами, та сам по собі не є поважною причиною пропуску строку позовної давності, адже, навпаки, повинен був стати підставою для перевірки позивачем такої інформації шляхом отримання офіційних відповідей на письмові запити та для вчинення дій для захисту своїх прав ще 26 років тому. Тобто, фактично доводи позивача свідчать те, що він був обізнаний про порушення свого права на земельну частку (пай) ще у 1995 році. Отже, клопотання позивача про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними не підлягає задоволенню. За таких обставин суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку позовної давності. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed