Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-09 00:00:00

[PERSON], звертаючись з позовом до суду, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за вищезазначеною адресою. 10 червня 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено заочне рішення про часткове задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Визнано [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] В іншій частині позовних вимог - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 243,60грн. (а.с.85-87 т.1) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2016 року заяву відповідача [PERSON] про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, - задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року, ухвалене в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського районного управління головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. (а.с.128-129 т.1) 16 січня 2017 року, в судовому засіданні, судом постановлено ухвалу про прийняття зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення. (а.с.170-172, 178-179 т.1). Під час розгляду справи, за ініціативою суду, залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва». (а.с.246-247 т.1) 10 жовтня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва постановлено ухвалу про залишення без розгляду зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про вселення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що відповідно до ордеру [NUMBER] на жиле приміщення серії Б від 06 жовтня 2008 року Дніпровською районною в м. Києві державною адміністрацією позивач займає жиле приміщення житловою площею 18.70 кв.м., яке складається з 1 кімнати в комунальній квартирі за адресою: [ADDRESS]. Ордер було видано на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11 серпня 2008 року №721. В період з 03.03.2006 року по 29.07.2011 року позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.07.2011 року шлюб між сторонами розірвано, після припинення сімейно-шлюбних стосунків відповідач добровільно покинула квартиру, в квартирі не проживає, наміру вселятись до квартири не має, в свою чергу позивач створив нову сім'ю, разом з дружиною та дитиною проживає в цій квартирі, самостійно здійснює оплату житлово-комунальних послуг, несе інші витрати по утриманню житла, оскільки відповідач протягом тривалого часу не проживає в цій квартирі, не приймає участі у витратах на утримання житла, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду. Представник позивача татарчук І.В. в судовому засіданні просила позов задовольнити з підставі, викладених у позовній заяві та поданих до суду додаткових пояснень, які приєднано до справи. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що з 03.03.2006 р. по 29.07.2011 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, починаючи з 2005 року сторони проживали в кімнаті [ADDRESS], яка була надана для заселення позивачу, як працівнику АК «Київенерго». 18 грудня 2006 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON], [PERSON] до Акціонерної компанії «Київенерго», Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, Відділу паспортної реєстрації та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві про визнання права користування жилим приміщенням та видачу ордер на жиле приміщення, на виконання рішення суду 06.10.2008 р. Дніпровською районною у місті Києва державною адміністрацією видано на ім'я [PERSON] ордер [NUMBER] серії Б на право зайняття жилого приміщення жилою площею 18,70 кв.м., яке складається з 1-ої кімнати в комунальній квартирі за адресою [ADDRESS]/12. Починаючи з грудня 2010 року позивач чинив перешкоди відповідачу у користуванні спірною квартирою, змінив замки до вхідних дверей, що стало підставою звернення відповідача з позовом до суду. Рішенням Дніпровського районного суду від 24.06.2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про вселення був задоволений. 16.12.2011 р. державним виконавцем відповідача було вселено до спірної квартири, де вона проживала до липня 2014 р. відповідач наголосила, що не має змоги проживати у спірній квартирі, оскільки позивач має іншу сім'ю, проживає в цій квартирі разом з дружиною та дитиною, однак твердження позивача про те, що в спірній квартирі відсутні речі відповідача є сумнівними, оскільки за час спільного сумісного проживання з позивачем вони придбавали побутові речі, меблі, зробили ремонт в квартирі, всі ці речі залишились в квартирі, тому аналізуючи зміст поданих до суду актів про не проживання відповідача в квартирі виникають сумніви щодо достовірності викладеної інформації де зазначено про те, що виявлені жіночі речі належать саме дружині позивача, оскільки невідомо за якими ознаками та з чиїх слів особи, що вказані в актах, визначили приналежність жіночих речей та зробили такі висновки. Представник третьої особи: Відділу громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства. Представник третьої особи - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», в судове засідання не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи. (а.с.8 т.2) Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON]І, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення. 18 грудня 2006 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено рішення про задоволення позову [PERSON], [PERSON] до Акціонерної компанії «Київенерго», Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, Відділу паспортної реєстрації та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві про визнання права користування жилим приміщенням та видачу ордеру на жиле приміщення. Зобов'язано Акціонерну компанію «Київенерго» не перешкоджати [PERSON] та [PERSON] користуватись кімнатою [ADDRESS] Визнано за [PERSON] право користання жилою площею в кімнаті [ADDRESS]. Зобов'язано Відділ паспортної реєстрації та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві зареєструвати [PERSON] кімнаті [ADDRESS]. Зобов'язано Акціонерну компанію «Київенерго» надати подання до Дніпровської районної в м.Києві державної адміністрації про видачу [PERSON] ордеру на кімнату [ADDRESS] та включити до складу його сім'ї дружину [PERSON]. Зобов'язано Дніпровську районну у місті Києві державну адміністрацію видати [PERSON] ордер на кімнату [ADDRESS] та включити до складу його сім'ї дружину [PERSON]. (а.с.175-177) 06 жовтня 2008 р. Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією видано на ім'я [PERSON], разом з членами сім'ї, ордер [NUMBER] серії Б на жиле приміщення жилою площею 18,70 кв.м., яке складається з 1-ої кімнати в комунальній квартирі за адресою [ADDRESS]/12. Ордер виданий на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації від 11.08.2008 р. №721. (а.с. 5) Статтею 71 ЖК УРСР передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження). Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. Крім даних встановлених на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, пояснень свідків, серед допустимих письмових доказів слід відокремити належним чином завірений акт про не проживання особи за місце реєстрації протягом певного періоду часу; особистої заяви особи про вибуття з місце реєстрації на інше постійне місце проживання. При цьому у відповідності з наведеною нормою та п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України „Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 р. за №2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням дозволяє віднести до членів сім'ї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сім'ї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сім'ї; члени сім'ї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сім'ї колишнього власника житлового приміщення. Як з'ясовано судом, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.07.2011 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 30.03.2006 року в Виконкомі Ребедайлівської сільської ради Каменського району, Черкаської області, актовий запис №1 (а.с. 10) Згідно довідки, виданої ЖРЕО №408 (форма № 3) від 25.03.2015 р., за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - власник, [PERSON] - дочка, [PERSON] - колишня дружина (а.с.33) Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України) Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підтвердження факту відсутності відповідача [PERSON] за місцем її реєстрації за адресою: [ADDRESS], позивачем долучено докази, які були предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті. Так, згідно Актів про не проживання від 14.07.2014 р., 16.11.2014 р., 17.03.2014 р., які складено мешканцями будинку [ADDRESS] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], встановлено, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 23 січня 2011 року, ніяких її речей у квартирі немає, місце її знаходження не відомо (а.с. 65,66, 67) Відповідно до довідки ЖРЕО №408 за №1822 від 25.03.2015 року [PERSON], 1985 року народження, згідно акту від 17.03.2015 р., не проживає в цій квартирі.(а.с.64) Показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. (ст.63 Цивільного процесуального кодексу України) Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що тривалий час проживають в [ADDRESS], добре знають сім'ю позивача, підтвердили, що [PERSON], колишня дружина позивача, не проживає в квартирі №19/12 цього ж будинку з 23 січня 2011 року, ці обставини свідки підтвердили як члени комісії, коли були запрошений для оформлення акту про не проживання відповідача у квартирі, зазначили, що під час проведення обстеження свідки разом з іншими членами комісії заходили до квартири позивача та особисто підписали акт про відсутність відповідача в цій квартирі. Зважаючи на викладене, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивачем чиняться перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, після припинення сімейно-шлюбних відносин з позивачем відповідач добровільно звільнила житлове приміщення, наміру вселятись до квартири не має, не несе витрати по утриманню житла, зібрані по справі докази підтверджують факт припинення відповідачем користування житловим приміщенням поза межами визначених законодавством строків, як це передбачено ст.71 Житлового кодексу України. Висуваючи заперечення проти позову, відповідач не скористалась правом надати докази, які мали підтвердити, що після припинення сімейно-шлюбних стосунків між подружжям, відповідач намагалась вселитись та проживати в спірній квартирі, зверталась до компетентних органів з приводу чинення позивачем перешкод у користуванні квартирою, де вона зареєстрована, в свою чергу відповідач не заперечувала той факт, що не проживає в цій квартирі, оскільки на даний час позивач має іншу сім'ю, його дружина та дитина проживають у спірній квартирі, тому відповідач фактично не має змоги вселитись до квартири, яка складається з однієї кімнати, наголошуючи при цьому, що в квартирі залишились побутові речі та меблі, які придбавались під час спільного сумісного проживання подружжя, однак при доведенні цих обставин відповідач обмежилася лише наданням особистих пояснень, процесуальним правом заявити клопотання про витребування доказів відповідач протягом розгляду справи не скористалась. Суд критично відноситься до показів свідка [PERSON], матері відповідача, оскільки повідомлені свідком обставини щодо чинення позивачем перешкод відповідачу у користуванні спірною квартирою, зміни замків у вхідних дверях до квартири, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, при цьому свідок не заперечувала той факт, що з листопада 2014 року її донька не проживає в цій квартирі, хоча постійно проживає та працює в місті Києві, до квартири не навідується, будучи обізнаною про те, що позивач створив нову сім'ю та проживає разом з дружиною та дитиною в цій квартирі. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що стороною позивача доведено факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] протягом строку, що перевищує півроку (на дату звернення з позовом до суду), що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування зазначеним житлом. Згідно зі ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Згідно зі ст. 6 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Статтею 7 цього ж Закону встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семі днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення вказаного Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. При цьому суд враховує, що виходячи із суб'єктного складу сторін, сторонами виступають фізичні особи, заявляючи окремо вимоги щодо зняття відповідача з реєстраційного обліку позивач просить зобов'язати Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку [PERSON] за вищезазначеною адресою, разом з тим відповідно до положень ч.4 ст.31 Цивільного процесуального кодексу України, кожна із сторін має право вимагати виконання судового рішення в частині, що стосується цієї сторони, що зумовлює покладення вимог зобов'язального характеру лише на сторін процесу, тобто позивача та відповідача у цивільному процесі, в розрізі даного спору Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві за своїм процесуальним статусом залучено до участі у справі у якості третьої особи без самостійних вимог, з дотримання вимог ст.35 Цивільного процесуального кодексу України, при цьому вирішення питання щодо зняття фізичної особи з реєстраційного обліку відноситься до виключеної компетенції органів державної міграційної служби з дотримання вимог Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. ( ст.1 Цивільного процесуального кодексу України) За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа Відділ громадянства і реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУ МВС України в м.Києві, Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.Києва» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та заняття з реєстраційного обліку, підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд визнає [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою №19/2 в будинку [ADDRESS], в іншій частині позов задоволенню не підлягає . Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп., який сплачено позивачем при звернені з цим позовом до суду. Враховуючи викладене та

Outcome: partial