Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до ТОВ «Євролізинг Україна» , які змінив до початку розгляду справи по суті і просить: визнати договір лізингу № 01480 від 22.06.2015 року, укладений між позивачем та ТОВ «Євролізинг Україна», недійсним; стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача внесені ним в якості авансового платежу кошти в розмірі 30000,00 грн.; та стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений правочин не відповідає вимогам чинного законодавства, містить несправедливі умови. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, та проханням проводити заочний розгляд справи. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, письмових заперечень не надав, причину неявки суду не відомо. Судом за згодою позивача проведено заочний розгляд справи. Суд дослідивши письмові докази надані сторонами, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 22 червня 2015 року між мною та ТОВ " Євролізинг Україна" було укладено договір фінансового лізингу N9 01480, відповідно до якого відповідач зобов'язався передати позивачу транспортний засіб RENAULT DOKKER (ACCES дизель, об'єм двигуна 1,5 л. 85 кс., МКП 5, передній привід), позивач я в свою чергу сплатив авансовий платіж. Цього ж дня 22.06.2015 р. Позивачем було здійснено перерахування коштів на рахунок "Лізингова компанія "ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА" в розмірі 30 000 (тридцять тисяч) гривень . Після внесення коштів і ознайомлення з умовами договору позивач усвідомив, що працівник відповідача ввів його в оману стосовно істотних умов договору, а саме ціни та строків поставки. Проте, позивачем уже було сплачено 30 000,00 грн. авансового платежу, але позивачуя, відповідно до договору, це незрозумілий адміністративний платіж, про необхідність уплати якого його навіть не повідомили, чим порушили ст. 3 п.3.1.5 даного договору. Відповідно до зазначеного пункту лізингодавець зобов'язаний ознайомити лізингоодержувача з умовами даного договору та внутрішніми правилами та надати повну інформацію, яка передбачена чинним законодавством. Поставка автомобіля здійснена не була. Тому позивач вимушений був звернутися до відповідача з заявою про визнання договору недійсним та поверненні йому сплаченої суми в розмірі 30 000, 00 грн. Але в визнанні договору недійсним йому було відмовлено та 30.07.2015 року позивач отримав відповідь, в якій відповідач зазначив, що на підставі заяви позивача договір лізингу № 01480 від 22. 06.2015 року вважається розірваним з 06.07.2015 року. Відповідно до ч. 1 ст.230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.І ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до статті 570 ЦКУ завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Встановлено, що на час укладення договору Відповідач не мав ліцензії на надання фінансових послуг, а саме фінансового лізингу. Згідно статей 1 та 2 Закону "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.5 ч.І ст.4 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансові послуги - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п. 5 ч. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь - яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ТОВ "ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА" (ЄДРПОУ 39321814) повинна мати ліцензію для надання послуг з фінансового лізингу. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" №9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що відповідачем ТОВ "ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА" (ЄДРПОУ 39321814) 22.06.2015р. було укладено Договір № 01480 фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії) та без мети настання правових наслідків, що є підставою для визнання Договору недійсним згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України та застосування наслідків недійсності правочину згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України. З даного приводу суд враховує правову позицію висловлену Верховним Судом України у Постанові від 16.12.2015 (справа М 6-2766цс15). Згідно зі статтею 3607 ЦПК правові позиції Верховного Суду України, висловлені за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Відповідно до ч.1,ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також Інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Договір, укладений Позивачем та ТОВ "ЄВРОЛІЗИНГ УКРАЇНА" нотаріально посвідчено не було. Відповідно до п.17 ч. І ст.1 ЗУ "Про захист прав споживачів" послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного, на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів - поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, (частина друга статті 18 ЗУ "Про захист прав споживачів") Відповідно до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права позивача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. В ст. 18 цього Закону наведено перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, який не є вичерпним та визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови Договору про: 1) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); - в договорі відсутні будь-які положення щодо відповідальності Лізингодавця та Продавця за невиконання умов договору в тому числі поставки самого предмету лізингу. 2) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктом 3.2.7 договору визначено, що "Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку Предмета лізингу та у разі необрання нового предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку Лізингодавець повертає Лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів. В п. 12.1 Договору передбачено, що Адмін. Платіж і 40 % авансового платеже не повертаються. 3) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; ( п. 3.2.7, 12.1; договором не встановлено права на одержання компенсації від Лізингодавця у разі розірвання або невиконання ним договору) 4) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції (роботи, послуги) у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); (пункти 12.1, п. 3.2.7 договору); 5) несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, (що мало місце, оскільки Позивача не було повідомлено про обов'язкову сплату Адміністративного платежу, який не є частиною Авансових чи лізингових платежів та про відсутність можливості його повернення як у випадку розірвання договору з ініціативи Лізингодавця так із ініціативи Лізингоотримувача). Згідно пункту 1.3. договору Лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу (Позивач) на строк та на умовах передбачених цим договором. Крім того, нечесною підприємницькою практикою, що вводить в оману згідно п.3 ч. І. ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" вважається відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку. Як вказує позивача, товар за який Позивач частково сплатив кошти 30 000 (тридцять тисяч) гривень не був пред'явлений для огляду ні в день підписання документів та сплати коштів ні згодом. У відповідності до ч.б ст.19 Закону України „Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. П.1.7, 9.4 договору підпадає під визначення несправедливих умов договору, а саме п.13 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів" де вказується, що несправедливим є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю/виконавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни. Окрім того, в пункті 3.2.1. міститься умова про те, що лізингодавець в будь-який момент має право вимагати додаткового забезпечення виконання зобов'язання порукою з боку юридичної чи фізичної особи. При цьому не вказується жодних умов/передумов для виникнення такого наслідку, що явно свідчить про дискримінаційний, щодо споживача, характер договору. Це свідчить про те, що умови договору є несправедливими оскільки згідно п.3 ч.3 ст,18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. В пункті 10.5. Договору Відповідач визначив право збільшувати лізингові платежі (які є істотною умовою договору фінансового лізингу) в односторонньому порядку, у випадку зміни податків та прирівняних до них платежів, без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору, що також відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем згідно п.13 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів". У п. 3.2.7, 12.1 договору вказано дискримінаційні положення згідно яких споживач у випадку власної ініціативи по розірванню договору, або навіть з ініціативи Лізингодавця без його вини, не отримує повернення адміністративного платежу, а також повинен сплатити штраф у розмірі 40% від авансових платежів. Аналогічних чи схожих умов в договорі щодо відповідача не наведено. Це відповідає визначенню несправедливої умови в договорі із споживачем згідно п.4 та п.7 ч.3 ст.18 Закону України „Про захист прав споживачів". Згідно пункту 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом статті 808 ПК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від ідповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним, відповідно до ч. 5 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до статті 18 ЗУ «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Договором передбачено комісію по супроводження договору, що є по суті іншими витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, та визначено адміністративний платіж, що не є частиною лізингових платежів. Оскільки за умовами спірного Договору лізингу (п. 1.7, п. 4.1 ), виконання зобов'язання відповідача за ним ставиться в залежність від факту внесення позивачем «адміністративного платежу» за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, наявні підстави для визнання договору недійсним в цілому. Окрім того, Договір лізингу не містить графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування, що у свою чергу відповідно до п.10 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є ознакою несправедливої угоди, а саме установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Згідно з ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За викладених обставин слід дійти висновку про те, що правочин укладений між сторонами є недійсним, оскільки не відповідає вимогам чинного законодавства, наведених вище, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та ст. ст. 15,16,ч.1 ст.203, ч.1ст.215, ч.1 ст.638, ст.ст. 806,807 Цивільного кодексу України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

Outcome: approved