Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Новосілко-Гостиннівська сільська рада 22.06.2016 року пред'явила позов до [PERSON] про зобов'язання привести у придатний до цільового використання стан та повернути сільській раді частину самовільно зайнятої земельної ділянки площею 1,0133 га. У обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що зазначена земельна ділянка площею 1,0133 га, яка призначена для обслуговування дитячого садка по [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Новосілко-Гостиннівської сільської ради, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 вересня 2013 року, проте, відповідач всупереч положенням ст. 12 та ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України самовільно, без рішення сільської ради про надання у користування, зайняв, огородив та протиправно користується частиною цієї земельної ділянки для власних потреб. До початку судового розгляду Новосілко-Гостиннівська сільська рада змінила предмет позову, а саме, просила визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення ОСГ у с. Хлопчиці Самбірського району, виданий [PERSON], посилаючись на відсутність рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради про надання цієї земельної ділянки [PERSON] [PERSON] 9 серпня 2016 року пред'явив зустрічний позов до Новосілко-Гостиннівської сільської ради про визнання протиправними та скасування рішень та реєстрації речового права, посилаючись на те, що на підставі рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24 квітня 1996 року № 7 йому була передана у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель земельна ділянка площею 0,2499 га та земельна ділянка площею 0,3465 га для ведення особистого підсобного господарства у с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області і 13 січня 2006 року йому було видано два Державні акти на право власності на земельну ділянку: серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,2499 га, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, а також серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,3465 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства, однак, на частину земельної ділянки площею 0,3465 га, яка належить йому, [PERSON], на праві приватної власності, Новосілко-Гостиннівською сільською радою рішенням від 7 серпня 2012 року № 4 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок площею 0,2975 га для обслуговування нежитлових будівель (дитячий садок) у [ADDRESS] площею 1,3107 га» було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у постійне користування для обслуговування нежитлових будівель (дитячий садок) та рішенням Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 10 липня 2013 року № 2 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у постійне користування Новосілко-Гостиннівській сільській раді у [ADDRESS] для обслуговування будівлі дитячого садка» затверджено вказаний проект землеустрою, після чого 10 вересня 2013 року право сільської ради на користування земельною ділянкою, площею 1,0133 га, було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель органів державної влади та місцевого самоврядування. Під час судового розгляду справи представники позивача-відповідача Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району у підтримання позовних вимог посилалися на обставини викладені у позовній заяві та доповненнях до неї, зустрічний позов [PERSON] не визнали, у заперечення позовних вимог посилалися на те, що у копії рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24 квітня 1996 року № 7 серед громадян, яким надано земельні ділянки, прізвище позивача відсутнє, а відтак державний акт на право власності на спірну ділянку виданий безпідставно і є незаконним. Крім того, просили застосувати позовну давність відносно зустрічних позовних вимог. Представник відповідача-позивача [PERSON] первісний позов не визнала та просила застосувати позовну давність, посилаючись на те, що первісному позивачу з 1991 року було відомо про використання [PERSON] земельної ділянки площею 0,3465 га для ведення особистого селянського господарства та передачу її у приватну власність [PERSON] згідно державного акта, виданого на підставі рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24.04.1996 року № 7, так як межі земельної ділянки були встановлені в натурі та відповідають фактичному стану, що підтверджується актом встановлення та узгодження меж земельної ділянки, підписаним тодішнім головою сільської ради, землевпорядником та суміжним користувачем. В матеріалах технічного звіту про виконані роботи по підготовці та видачі Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку наявний витяг з рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради № 7 від 24.04.1996 року, підписаний сільським головою, землевпорядником, скріплений печаткою. Крім того, земельною ділянкою [PERSON] користувався відкрито, добросовісно з 1991 року, а отже є її добросовісним набувачем. У підтримання зустрічних вимог посилалася на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві. Також просила поновити строк позовної давності за зустрічним позовом. Представник третьої особи - управління Держгеокадастру у Самбірському районі пояснила, що в архіві управління є технічний звіт про виконані роботи з підготовки і видачі [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства, але розробником проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок Новосілко-Гостиннівській сільській раді для обслуговування дитячого садка дані цього звіту не були враховані. Вислухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, з'ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у первісному позові та часткове задоволення зустрічного позову з таких підстав. Статтями 1 та 3 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 214 ЦПК України встановлено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. У абзаці другому пункту 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», роз'яснено, що судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, Державного акта на право власності на земельну ділянку, проекту землеустрою та технічного звіту вбачається, що предметом спору є право на земельну ділянку по [ADDRESS] Так, на підставі рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району Львівської області від 7 серпня 2012 року № 4 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування площею 0,2975 га (землі сільськогосподарського призначення, несільськогосподарські угіддя, господарські будівлі та двори) для обслуговування нежитлових будівель (дитячий садок) Новосілко - Гостиннівської сільської ради в [ADDRESS] площею 1,3107 га (а.с. 48). Відповідно до цього рішення ТОВ «ОРДО ПЛЮС» розроблено зазначений проект землеустрою, який затверджено рішенням Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району Львівської області від 10 липня 2013 року № 2 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у постійне користування Новосілко-Гостиннівській сільській раді в [ADDRESS] для обслуговування будівлі дитячого садка», згідно якого передано Новосілко-Гостиннівській сільській раді у постійне користування земельну ділянку, площею 1,0133 га (кадастровий номер [NUMBER]), за рахунок земель житлової та громадської забудови Новосілко - Гостиннівської сільської ради для обслуговування дитячого садка в [ADDRESS] та 27.09.2013 року проведено реєстрацію речових прав (а.с. 4, 62, 63). Також, [PERSON] 13 січня 2006 року Новосілко-Гостиннівською сільською радою видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,3465 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована в с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області (а.с. 21). Із проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок Новосілко-Гостиннівській сільській раді за адресою: [ADDRESS] для обслуговування дитячого садка та технічного звіту про виконанні роботи по підготовці та видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON], яка розміщена в с. Хлопчиці Самбірського району Львівської області, видно, що частина вказаної земельної ділянки, яка передана у користування Новосілко-Гостиннівській сільській раді, накладається на частину земельної ділянки площею 0,3465 га, призначеної для ведення особистого підсобного господарства, яка передана у власність [PERSON] (а.с. 56, 58, 60, 102). Перевіряючи правомірність видачі [PERSON] зазначеного державного акта суд виходить із такого. Відповідно до ст. 6 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі ЗК України 1990 року) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадян провадилася місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передавалися у власність громадян, а саме, для: ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Згідно ст.ст. 9 та 17 ЗК України 1990 року до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належали передача земельних ділянок у власність. Передача земельних ділянок у приватну власність провадилася Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Статтею 56 цього Кодексу було встановлено, що для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково могли надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна була перевищувати 1 гектара. Відповідно до ст. ст. 22 та 23 ЗК України 1990 року право власності на землю виникало після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчувалися державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Із викопіювання з генплану с. Хлопчиці, технічного звіту про виконанні роботи по підготовці та видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] та проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок Новосілко-Гостиннівській сільській раді для обслуговування дитячого садка відомо, що спірна земельна ділянка розташована в межах населеного пункту, її призначення - землі сільськогосподарського призначення, несільськогосподарські угіддя - багаторічні насадження, на даний час землі житлової і громадської забудови, яка Новосілко-Гостиннівською сільською радою Самбірського району на підставі рішення цієї ради від 24 квітня 1996 року № 7 передана у власність [PERSON] для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 52, 97, 123-125). Із рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24 квітня 1996 року № 7 «Про надання земельних ділянок жителям сіл сільської ради у приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства» та повідомлень архівного відділу Самбірської РДА видно, що у вказаному рішенні прізвище [PERSON] відсутнє, у рішенні від 1 серпня 1996 року № 8 значиться [PERSON], якому виділено земельну ділянку для обслуговування житлового будинку в кількості 0,12 га та наявна його заява (а.с. 67- 70). Однак, відсутність прізвища [PERSON] у списку осіб, який є додатком до рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24 квітня 1996 року № 7, не є безумовною підставою для визнання недійсним Державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,3465 га, призначену для ведення особистого підсобного господарства, виданого [PERSON] Так, [PERSON] як житель с. Хлопчиці і член Новосілківської СВСГ (а.с. 117) мав право на одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для ведення особистого підсобного господарства. Із зазначеного рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради, рішення від 24 травня 1997 року № 2 та повідомлень архівного відділу Самбірської РДА вбачається, що оформлення документів з питань передачі земельних ділянок жителям сіл сільської ради у приватну власність для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення підсобного господарства велося недбало, а саме, рішення приймалися списком, у яких є виправлення, заява громадян про передачу їм у власність земельної ділянки також подавалася списком, такі заяви до рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24 квітня 1996 року № 7 відсутні. Отже, посилання первісного позивача на те, що рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради від 24 квітня 1996 року № 7, яке міститься у технічному звіті про виконанні роботи по підготовці та видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON], що проводилися у 2003 - 2006 роках, не відповідає дійсності, суд відхиляє. Крім того, відповідно до ст. ст. 256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтями 261 та 267 цього Кодексу встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа № 6-2469 цс 16) зазначено, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Із вказаного технічного звіту про виконанні роботи по підготовці та видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] видно, що в матеріалах міститься рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району, яке підписане головою сільської ради, секретарем та землевпорядником і засвідчено відбитком гербової печатки ( а.с. 97). У матеріалах технічного звіту також наявний акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 26.11.2003 року, який підписаний головою місцевої ради, землевпорядником, землекористувачем та суміжним землекористувачем ( а.с. 100) Із Державного акта на право приватної власності на землю, серія [NUMBER] виданого 13 січня 2006 року, відомо, що він виданий Новосілко - Гостиннівською сільською радою Самбірського району на підставі рішення 8 сесії 4 скликання від 24.04.1996 року № 7 та підписаний головою Новосілко-Гостиннівської сільської ради (а. с. 21). Ураховуючи наведене, позивач за первісним позовом пропустив позовну давність без поважних причин, а відповідачем-позивачем подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 72), а тому на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України у позові слід відмовити. Як встановлено під час судового розгляду і це визнав позивач за первісним позовом, [PERSON], на протязі 1996 року і по даний час добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою, що відповідно до ст. 119 ЗК України є також підставою для набуття права на земельну ділянку за давністю користування (набувальна давність). Також, вирішуючи даний спір, суд виходить із того, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол; Конвенція) кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. Перший протокол ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року і тому, виходячи із положень ст. 9 Конституції України та ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини, яка згідно зі ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Європейський суду з прав людини констатує порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Принцип пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Справедлива рівновага передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе індивідуальний і надмірний тягар. За наведеного, спосіб захисту права, обраний первісним позивачем, шляхом визнання недійсним виданого [PERSON] Державного акта на право власності на земельну ділянку, площею 0,3465 га, яка призначена для ведення особистого підсобного господарства та зобов'язання повернути частину цієї земельної ділянки не буде відповідати зазначеному принципу пропорційності. Посилання Новосілко-Гостиннівської сільської ради на те, що на цій частині земельної ділянки знаходилися і знаходяться очисні споруди дитячого садка та проходить каналізаційний трубопровід також не можуть бути підставою для задоволення первісного позову, оскільки дані відносини можуть бути вирішені шляхом встановлення земельного сервітуту чи шляхом припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку з підстав, передбачених ст. 140 ЗК України. Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Однак, Новосілко-Гостиннівська сільська рада порушила вказану правову норму, приймаючи рішення від 10 липня 2013 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі у постійне користування Новосілко-Гостиннівській сільській раді в [ADDRESS] для обслуговування будівлі дитячого садка» щодо передачі Новосілко-Гостиннівській сільській раді у постійне користування земельної ділянки площею 1,0133 га для обслуговування дитячого садка по [ADDRESS] так як власником частини цієї земельної ділянки на той час був [PERSON], право власності котрого ніким не було оспорено. Про порушення свого права на земельну ділянку [PERSON] не знав і не міг знати, оскільки він безперешкодно користувався цією земельною ділянкою. Із проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок в постійне користування Новосілко-Гостиннівської сільської ради видно, що під час розроблення цього проекту [PERSON] не залучався, межі земельної ділянки з ним не погоджувалися. Із листа сільського голови від 14.01.2016 відомо, що тільки з цієї дати [PERSON] було висловлено вимогу звільнити частину земельної ділянки та надано копії рішення сесії та державного акта (а.с. 5). Інших доказів про те, що [PERSON] раніше довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, Новосілко-Гостиннівською сільською радою не надано, а відтак заява відповідача за зустрічним позовом про застосування позовної давності до зустрічного позову задоволенню не підлягає. Проте, слід відмовити у вимозі [PERSON] про визнання протиправним та скасування рішення Новосілко-Гостиннівської сільської ради Самбірського району Львівської області від 7 серпня 2012 року № 4 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, щодо відведення земельних ділянок площею 0,2975 га для обслуговування нежитлових будівель (дитячий садок) в [ADDRESS] площею 1,3107 га», так як вказаним рішенням не порушені права, свободи чи законні інтереси [PERSON]

Outcome: partial