Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~02 липня 2015р. представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 01 серпня 2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір № 79410-SOGL, відповідно до якого позивач зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 76450,00грн. на термін до 25.01.2010 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредит у розмірі 76450,00грн. Відповідач [PERSON] не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відповідно до умов договору, у зв'язку з чим станом на 18.05.2015 року має заборгованість 211353,78 грн., яка складається з 45140,30грн. заборгованість за кредитом, 166213,48грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Від цієї суми віднімається сума у розмірі 140606,09грн., яка була стягнута рішенням Індустріального суду і різниця становить 70747,69грн., а також штрафи відповідно до договору 250,00 (фіксована частина), 3537,38грн. (процентна складова). Отже заборгованість становить 74535,09грн. В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № 79410-SOGL від 01.08.2007р. [PERSON] було укладено договір поруки між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON], і договір поруки між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] Позивачем направлялася відповідачам досудова вимога, яка залишена ними без задоволення. На підставі викладеного позивач ПАТ КБ "ПриватБанк" просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на їх користь заборгованість у розмірі 74535,07грн. за кредитним договором № 79410-SOGL від 01.08.2007 року та судові витрати по справі (а.с.1-2). 28 серпня 2015 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк", треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки припиненим та визнання зобов'язань за договором поруки припиненими. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 01.08.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду №79410- SOGL та договір про видачу траншу №79410-CRED, за умовами яких ПАТ КБ «Приватбанк» зобовязалось надати 76450,00грн. зі строком повернення «не пізніше 25.01.2001 року» - як зазначено в угоді і як наголошує ПАТ КБ «Приватбанк» в первісному позові не пізніше 25.01.2010 року. 01.08.2007 року [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір поруки №79410-2 предметом якого було надання поруки [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою. Умовами договору поруки у п.10 передбачено та погоджено сторонами, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань за Кредитною угодою, а у п.14 - що всі питання не врегульовані цим Договором, регулюються діючим законодавством України. Умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. З аналізу обставин справи та норм права вбачається, що в договорі поруки між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» не встановлений строк припинення поруки, а відповідно порука [PERSON] на момент звернення з позовом у цій справі вже припинилась, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не звертався в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу - за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), і навіть з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) з позовом до поручителя [PERSON] Також зазначає, що до матеріалів справи ПАТ КБ «Приватбанк» долучило копію рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за тією самою угодою від 01.08.2007 року №79410- SOGL, на яку посилається при зверненні з позовом у цій справі. Після ознайомлення з матеріалами цивільної справи було зясовано, що з позовом до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON], [PERSON], [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду тільки 25.07.2012 року, та просило стягнути заборгованість з позичальника та поручителів солідарно, однак судом в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу солідарно з [PERSON] та [PERSON] йому було відмовлено, оскільки в даному випадку не підлягає застосуванню ч.3 ст.554 ЦК України. Окрім того, вказане рішення суду в апеляційному порядку ПАТ КБ «Приватбанк» не оскаржували. Крім того, з розрахунку заборгованості наданого ПАТ КБ «Приватбанк» до позову у цій справі вбачається, що невиконання зобовязання щодо сплати чергового платежу мало місце вже станом на 30.06.2008 року (сальдо простроченої заборгованості за кредитом - 2328,10 грн.), а отже шестимісячний строк протягом якого ПАТ КБ «Приватбанк» мало б звернутись з позовом до [PERSON] сплинув ще у 2008 році. На підставі викладеного просить суд визнати припиненим договір поруки №79410-2 від 01.08.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] Визнати зобовязання [PERSON] за договором поруки №79410-2 від 01.08.2007 року припиненими. Здійснити розподіл судових витрат відповідно до закону (а.с.51-55). 17 вересня 2015 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки припиненим та визнання зобов'язань за договором поруки припиненими. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 1 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] була укладена кредитна угода №79410-SOGL. В цей же день, 1 серпня 2007р. [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір поруки №79410-1 предметом якого було надання поруки [PERSON] перед ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою. Звертаючись з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути солідарно з боржника та поручителів заборгованість за кредитною угодою, але, оскільки договір поруки на момент звернення з позовом у цій справі вже був припинений та зобовязання за цим договором припинені, то позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором поруки не підлягають задоволенню. З аналізу обставин справи та правової позиції Верховного суду України і ЦК України вбачається, що в договорі поруки між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» не встановлений строк припинення поруки, а відповідно порука [PERSON] на момент звернення з позовом у цій справі вже припинилась, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не звертався в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), і навіть з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем) з позовом до поручителя [PERSON] З розрахунку заборгованості наданого ПАТ КБ «Приватбанк» до позову у цій справі вбачається, що невиконання зобовязання щодо сплати чергового платежу мало місце вже станом на 30.06.2008 року (сальдо простроченої заборгованості за кредитом - 2328,10грн.), а отже шестимісячний строк протягом якого ПАТ КБ «ПриватБанк» мало б звернутись з позовом до [PERSON] сплинув ще у 2008 році. На підставі викладеного просить суд, визнати припиненим договір поруки №79410-1 від 01.08.2007 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та [PERSON]. Визнати зобовязання [PERSON] за договором поруки №79410-1 від 01.08.2007 року між Публічним акціонерним товариством «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] припиненими. Здійснити розподіл судових витрат відповідно до закону (а.с.85-87). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав первісний позов з підстав викладених у позові та просив задовольнити. Проти зустрічних позовів заперечував у повному обсязі та просив відмовити. Пояснив, що зустрічні позови не обґрунтовані та не підлягають задоволенню. Строк позовної давності по вимогам не сплив. Також надав письмові заперечення на зустрічні позови, які обґрунтовує тим, що у п. 10 договору поруки вказано, цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитною угодою, п. 11 сторони прийшли до згоди, що строк (позовна давність) в межах якого можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом у п'ять років. Строк позовної давності був перерваний подачею позовної заяви та рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2012р. Тому строк позовної давності не сплив (а.с.79-81, 101-104). \~Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд застосувати строк позовної давності, оскільки позивачем було його пропущено. Як вбачається із позовної заяви, кредит у розмірі 76\~450 грн. за договором №79410-SOGL від 01.08.2007р. [PERSON] зі строком погашення до 25.01.2010р., який несвоєчасно був повернутий у звязку з його мінливим заробітком. Очевидним є той факт, що ПАТ КБ «ПриватБанк» без поважних причин було пропущено строк для звернення до суду, визначений ст. 257 ЦК України, оскільки банк звернувся до суду з позовом про стягнення решти заборгованості 02.07.2015р., що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. Посилання в позовній заяві на ту обставину, що заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2012р. (суддя Мороз В.П.) з [PERSON] на користь банку була стягнута заборгованість у розмірі 140\~606,09 грн., що у подальшому стало підставою для стягнення решти боргу 74\~535,07 грн., не підтверджує виникнення у нього обставин у розумінні ст.ст. 263, 264 ЦК України (зупинення та/або переривання перебігу позовної давності). При цьому банк взагалі не порушує перед судом питання про поновлення цього строку, тобто можна припустити, що він вважає, що звернувся з позовом у встановлений строк. Також позивачем пропущено строк позовної давності сплив і по вимогам до поручителям. Також надала до суду письмову заяву про застосування строків позовної давності (а.с.83). Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог за первісним позовом банку заперечував у повному обсязі та просив відмовити. Вимоги зустрічних позовів підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що строк позовної давності для звернення банку до суду сплив. Також надав заяву про застосування строку позовної давності (а.с.107-108). Представник відповідача [PERSON] [PERSON]. в судовому засіданні проти позовних вимог банку заперечував у повному обсязі та просив відмовити. Вимоги зустрічних позовів підтримав з підстав викладених у зустрічному позові та просив задовольнити. Зазначив, що строк позовної давності для звернення банку до суду сплив. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов задоволенню з наступних підстав. В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори й інші правочини. Згідно ст. 1050 та ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. В судовому засіданні було встановлено, що 01 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду №79410-SOGL, за умовами якої ПАТ КБ «ПриватБанк» надав останньому 76450,00грн. зі строком повернення не пізніше 25.01.2010р. (а.с.11-14). Відповідно до п. 1.3. кредитної угоди строк повернення кредиту та окремих частин - траншей кредиту, встановлюється договорами о видачі траншей кредиту, а також графіками погашення кредиту та процентів, які є невід'ємними додатками до договору про видачу траншу. Згідно п. 4.9. кредитної угоди сторони погодили, що кількість днів у рік 360 днів. Пунктом 6.6. кредитної угоди при порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цією угодою понад 120 днів, у зв'язку з чим банк вимушений буде звернутися до суду, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 250грн. + 5% від суми позову. 01 серпня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір про видачу траншу № 79410-CRED, згідно якого банк зобов'язується надати кредитні кошти в частині загального кредиту, встановленого п. 1.2. кредитної угоди №79410-SOGL у сумі 76450,00грн. Відповідно до п. 1.3. договору про видачу траншу, строки повернення траншу кредиту та процентів встановлюються графіком погашення кредиту і процентів (додаток №1 до цього договору) (а.с.15). Пунктом 4.3. договору про видачу траншу позичальник сплачує банку проценти за користування траншем кредиту в розмірі 40% річних на загальну суму заборгованості. 01 серпня 2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №79410-1 предметом якого було надання поруки останньої перед ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою від 01 серпня 2007 року № 79410 (а.с.16). 01 серпня 2007р. між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №79410-2 предметом якого було надання поруки останнього перед ПАТ КБ «Приватбанк» за виконання [PERSON] своїх обовязків за кредитною угодою від 01 серпня 2007 року № 79410 (а.с.16 з обороту). Пунктом 10 договору поруки передбачено та погоджено сторонами, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобовязань за Кредитною угодою. Згідно п. 11 договору поруки сторони прийшли до згоди, що строк (позовна давність), в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється протягом у 5 (п'ять) років. У відповідності до п.14 договору поруки всі питання не врегульовані цим договором, регулюються діючим законодавством України. Відповідно до розрахунку заборгованості ПАТ КБ "ПриватБанк" за договором №79410-SOGL станом на 18.05.2015 рік [PERSON] має заборгованість у розмірі 211353,78грн., яка складається з: 45140,30 заборгованість за кредитом, 166213,48грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 166213,48грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість, з урахуванням вже стягнутої суми за рішенням суду у розмірі 140606,09грн. сума заборгованості становить 70747,69грн., штраф (фіксована частина) 250грн., штраф (відсоток від суми заборгованості) 3537,38грн. (а.с.4). З розрахунку заборгованості вбачається, що невиконання зобовязання щодо сплати чергового платежу мало місце вже у 2009 році (сальдо простроченої заборгованості за кредитом). 13.03.2015р.банком направлялося відповідачам досудова вимога про погашення заборгованості (а.с.5-10). З виписки за період з 14.08.2000р. по 14.09.2015р. по рахунку [PERSON] вбачається, що [PERSON] здійснив останній платіж 12.08.2009р. на суму 2000,00грн. (а.с.88-91). На запит суду Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська надав засвідчену копію цивільної справи № 2/0417/5972/2012 за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором №79410-SOGL від 01.08.2007р., з якої вбачається, що ПАТ КБ "Приватбанк" звернулися до суду 27 липня 2012 року (а.с.144-148). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили 25 жовтня 2012 року, яким позовні вимоги Аублічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 130606,09грн. та судовий збір у розмірі 1408,06грн. Стягнуто з [PERSON], Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" 10000,00грн. В решті позову відмовлено (а.с.146-147). Цим рішенням відмовлено у стягнення заборгованості з поручителів [PERSON], [PERSON]. Також, рішенням суду було стягнуто заборгованість, яка утворилася станом на 23.07.2012 року. \~ \~ \~ \~Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Нормами ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Приписами п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. З договорів поруки від 01 серпня 2007 року № 79410-1 та № 79410-2 вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником або поручителем основного зобов'язання перед ПАТ КБ "ПриватБанк" не може розглядатися як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно з розрахунком заборгованості за кредитним договором від 01.08.2007 року № 79410- SOGL погашення кредиту позичальником припинилося з 2009 року. Крім того, рішенням Індустріального суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2012 року в позовних вимогах до поручителів було відмовлено. Проте, у передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний термін кредитодавець не звертався до поручителів з вимогою виконання основного зобов'язання за кредитними договрами. Відтак, порука в силу норм ч. 4 ст. 559 ЦК України є припиненою. За змістом ст.ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Уживаний законодавцем термін "порука" використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Зі змісту норми ч. 4 ст. 559 ЦК України вбачається, що до припинення поруки призвели або можуть призвести непред'явлення кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до поручителя. Таким чином, виходячи із загальних засад цивільного законодавства й судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав та обов'язків сторін слід дійти висновку про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. З урахуванням встановлених судом обставин, а саме непред'явлення кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання за кредитними договорами вимоги до поручителів, суд доходить до переконання про безпідставність вимог позивача за первісним позовом в частині стягнення заборгованості за кредитними договорами з поручителів та необхідності відмови у їх задоволенні. З наведених мотивів суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивачів за зустрічними позовами про припинення договорів поруки та необхідність їх задоволення. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Нормами ст. 258 ЦК України визначено спеціальну позовну давність в один рік, яка застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). В силу ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Роз'ясненнями, наданими в п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Представники відповідачів за первісним позовом наполягали на застосуванні позовної давності до спірних правовідносин. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Так, суд ставиться критично до посилань представника відповідача [PERSON] щодо пропущення позивачем строку позовної давності. Як було встановлено судом, ПАТ КБ "ПриватБанк" зверталися до суду з позовом до відповідачів 25.07.2012 року, по якому було ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] Таким чином, перебіг позовної давності для вимог про стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] за договором про видачу траншу № 79410-CRED від 01.08.2007 року був перерваний з дати звернення ПАТ КБ "ПриватБанк" до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, тобто 25.07.2012р. З наведених обставин суд доходить висновку про необхідність частково задовольнити первісний позов ПАТ КБ "ПриватБанк" в частині стягнення заборгованості з позичальника [PERSON] зі сплати відсотків за договором про видачу траншу № 79410-CRED від 01.08.2007 року, яка утворилася за період з 23.07.2012р. по 18.05.2015р. включно та штрафів. Суд не бере до уваги розрахунок позивача, оскільки він включає суми, які вже були стягнуті судовим рішенням, та підвищений розмір відсотків 60%, визначений п. 4.3. кредитної угоди, оскільки остання має загальний характер, а договір про видачу траншу, безпосередньо за яким надавалися кошти, у своєму пункті 4.3. передбачив саме 40% ставку від суми непогашеної заборгованості у випадку порушень зобовязань позичальником, яка діє і підлягає застосуванню при розрахунку заборгованості за відсотками. Таким чином, вирішуючи питання щодо суми, яка підлягає стягненню суд виходить з розрахунку: з урахуванням розрахунку банку сальдо простроченої заборгованості по кредиту (тіло) дорівнює 45140,30, за договором про видачу траншу п.4.3 позичальник сплачує банку проценти за користування траншем кредиту в розмірі 40% річних на загальну суму заборгованості, п. 4.9. кредитної угоди сторони погодили, що кількість днів у рік 360 днів, тобто в день ((45140,30)/360 х 40%) = 50,15 (грн.). Оскільки рішенням Індустріального суду стягнуто заборгованість по 22.07.2012р. включно, тому з 23.07.2012р. по 18.05.2015р. (дата, по яку банк у даній справі просить стягнути заборговансість) = два роки, 9 місяців і 27 днів: (720+270+27) = 1017 днів, тому 1017 (днів) х 50,15 (відсоток на день) = 51002,55грн. загальна сума заборгованості по відсоткам, що підлягає стягненню. Також стягненню підлягають штрафи відповідно до п.6.6. кредитної угоди: 250грн. (фіксована частина) та 2550,13грн. (відсоткова складова). \~Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. \~ \~ \~ \~Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. \~\~ \~ \~ \~ \~У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, під час ухвалення рішення суд зокрема має вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. \~ \~ \~ \~Розглядаючи позови в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України, оцінюючи їх в сукупності та аналізуючи зміст наведених вище норм права, суд приходить до висновку про часткове задоволення первісного позову та задоволення зустрічних. \~ \~ \~ \~Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходив з наступного. \~ \~ \~ \~Змістом ч. 1 ст. 88 ЦПК України визначено, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому слід стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 538,03грн. З Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь [PERSON] та [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 243,60грн. та 487,20грн. відповідно.

Outcome: partial