Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

16.11.2018 року позивач звернувся до Рівненського міського суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про стягнення на свою користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.08.2017 р. по 02.04.2018 р. у розмірі 75035,79 грн. Позовні вимоги мотивує тим, судовим наказом від 22.02.2018 р. стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 18955,61 грн. Рівненським відділом ДВС було стягнуто на користь позивача присуджені грошові кошти та постановою від 18.04.2018 р. виконавче провадження було закінчено у зв`язку з виконанням. Про фактичне виконання судового наказу позивач дізнався з постанови від 18.04.2018 р., яку отримав 05.09.2018 р. Просить визнати причини пропуску строку звернення до суду з позовом поважними. У зв`язку із вищевикладеним зазначає, що йому підлягає до виплати середній заробіток, за час затримки з 21.08.2017р. по 02.04.2018 р. у розмірі 75035,79 грн. 15.01.2019 року від представника ПрАТ «Рівнеазот» до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, а саме зазначає, що перебіг тримісячного строку закінчився 04.07.2018 р. Зазначає, що постанова про закінчення виконавчого провадження є неналежним доказом та не підтверджує отримання коштів позивачем. Також представник відповідача у заяві від 30.01.2019 р. заперечує проти наданого позивачем розрахунку середньої заробітної плати за час затримки при звільненні, зокрема зазначає, що дана заборгованість становить 56305,53 грн., про що надав відповідний розрахунок. 17.05.2019 р. до суду надійшла письмова заява представника позивача, в якій останні зазначав, що позивач був позбавлений можливості ознайомитись з матеріалами виконавчого провадження, а саме своєчасно довідатись про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із фактичним виконанням. Зазначає, що саме дата отримання постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є датою відліку процесуального строку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги свого довірителя підтримав, просив позов задовольнити. Наполягав на поважності причин пропуску строку звернення до суду. В судовому засіданні представник відповідача Філонік Я.І. підтримав доводи наведені у відзиві на позовну заяву та у запереченнях на заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом прав від 29.05.2019 р. та просив відмовити у поновленні строку та задоволенні позову. Заслухавши пояснення сторін по справі та дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що судовим наказом Рівненського міського суду Рівненської області від 22.02.2018 р. по справі №569/19163/17 стягнуто з ПрАТ «Рівнеазот» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 18955,61 грн. Постановою про відкриття виконавчого провадження від 06.03.2018 року №55939135 відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу №569/19163/17 виданого 22.02.2018 р. (а.с.47) Рівненським відділом Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції було стягнуто на користь [PERSON] 18955,61 грн. нарахованої але не виплаченої заробітної плати. Постановою від 18.04.2018 р. закінчено виконавче провадження №55939135 у зв`язку із перерахуванням на рахунок стягувача коштів згідно платіжного документа №1596 від 02.04.2018 р. Вищезазначену постанову головним державним виконавцем направлено стягувачу на його адресу засобами поштового зв`язку, згідно супровідного листа від 18.04.2018 р. №36747. Згідно даних які містяться на сайті Укрпошти, шляхом відстеженя посилок укрпошти, встановлено, що відправлення вручене адресату особисто 05.09.2019 р. Тобто постанову про закінчення виконавчого провадження від18.04.2019 р. [PERSON] отримав 05.09.2018 р. Згідно довідки про доходи №2240 виданої ПрАТ «Рівнеазот» 06.11.2017 р., йому нараховано з березня 2017 р. по серпень 2017 р. включно - 64520,35 грн. заробітної плати. (а.с.8) Відповідно до платіжного доручення №1596 від 02.2018 р. було перераховано 18955,61 грн., в рахунок заборгованості по заробітній платі ПрАТ «Рівнеазот» перед [PERSON] згідно виконавчого документу №569/19163/17 від 22.02.2018 р. (а.с.27) Згідно штампу Державної казначейської служби України дана сума оплачена 03.04.2018 року 09:52:22. Також фактичний розрахунок всіх належних сум при звільненні з позивачем підтверджується розпорядженням начальника Рівненського міського відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненській області від 29.03.2018 р.(а.с.28-29) Згідно довідки про середню заробітну плату №119 від 30.01.2019 р. видану [PERSON] , за червень 2017 р. йому не нараховано коштів, за липень 2017 р. йому нараховані 3321,11 грн. заробітної плати. При цьому його середньодення заробітна плата за відпрацьовані години становить 46.0015 грн. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Судом також враховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз"яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16.01.2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. При цьому суд зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються. За правилами частини першої статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Оскільки фактичний розрахунок із позивачем ПрАТ "Рівнеазот" було проведено 03.04.2018 р. року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 04.04.2018 року. Перебіг даного строку закінчився 04.07.2018 р. року (04.04.2018 року + 3 місяці). Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місцезнаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати. Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що наведені позивачем та його представником обставини поважності пропущення строку звернення до суду не свідчать з достатньою переконливістю та очевидністю про наявність об`єктивних причин, які б унеможливлювали звернутись йому до суду за захистом своїх законних прав та інтересів особисто чи через свого представника у визначений законом строк, тому суд вважає, що доводи про поважність причин пропуску строку звернення до суду не заслуговують на увагу. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поновлення [PERSON] строку звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити, у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed