Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

В березні 2014 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом з подальшими уточненнями до відповідача, підставою позову зазначила ст. 17 ЗУ «Про власність», ст. 22,28 Кодексу про шлюб і сім'ю , ст.3,69,70, 74 СК України. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що проживала однією сім'єю з [PERSON] як подружжя без реєстрації шлюбу з 1997 року по 01.07.2009 року . За час проживання однією сім'єю вони разом з відповідачем за спільні кошти сім'ї придбали квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на те, що іншим чином спір вирішити неможливо , просила суд встановити юридичний факт її проживання з [PERSON] однією сім'єю як чоловіка та жінки без укладання шлюбу з 1997 р. По 01 вересня 2009 року. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON], та [PERSON] квартиру [ADDRESS] та визнати за нею право власності на ? частину у спільному майні на вказану квартиру. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали в повному обсязі, просили про його задоволення з підстав, викладених в позові. Відповідач позов не визнав в повному обсязі, просив про відмову у задоволенні позовних вимог. Суду пояснив, що з 1975 року і по тепершній час перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , за спільні сумісні кошти їх сім'ї і придбана спірна квартира. З позивачкою ніколи не проживав однією сім'єю, мав виключно ділові стосунки за спільним місцем роботи. Факт її реєстрації в спірній квартирі пояснив бажанням допомогти добрій знайомій та співробітниці , яка втратила на той час житло і виховувала сама доньку. Також заявив про застосування строку позовної давності, який сплинув у вересні 2012 року. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, оскільки з 1975 році перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , вони ніколи не переставали існувати та проживати як одна сім'я, спірна квартира придбана відповідачем за її згодою за спільно нажиті кошти. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з Свідоцтва про укладення шлюбу , [PERSON] уклав шлюб 22 березня 1975 року з [PERSON] (а.с. 100 - оригінал оглянуто в судовому засіданні). З копій паспортів відповідача та третьої особи вбачається, що між ними зареєстровано шлюб , який до теперішнього часу не розірваний. Згідно Договору купівлі-продажу № 4-122 від 25 грудня 2001 року , зареєстрованого на УТБ "Миколаївська нерухомість 2000" , [PERSON] продала, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] , вартістю 1700 грн. З Угоди про попередню оплату , укладену між [PERSON] як покупцем та [PERSON], як продавцем, від 14 грудня 2001 року вбачається, що дійсна вартість цієї квартири становила 23200 грн. (а.с. 145). З довідки про склад сім'ї КЖЕП "Проспект" вбачається, що в зазначеній квартирі з 26 липня 2002 року проживають та зареєстровані [PERSON], , а з 28.11.2002 року - [PERSON] та її донька [PERSON], [INFO] (а.с. 12, 27). Позивачка та її донька зареєстровані в цій квартирі на підставі заяви [PERSON] від 14.11.2002 року для постійного місця проживання , оскільки перебуває з [PERSON] в цивільному шлюбі 5,5 років (а.с. 25). Як вбачається з Договору № 34 від 15 липня 1998 року купівлі-продажу нерухомого майна, [PERSON] квартиру [ADDRESS] за 8000 грн. Згідно Договору купівлі-продажу від 02 липня 1999 року [PERSON] придбала цілий житловий будинок в селі Сердлове Комітернівського району Одеської області, вартістю 21 402 грн. (а.с.118). З трудових книжок позивача та відповідача вбачається, що з 27 січня 1998 року по 25.09.2002 року [PERSON] перебувала на різних посадах на підприємствах, керівником яких на той час був [PERSON], що не заперечував і відповідач. Не може суд прийняти до уваги пояснення позивачки , що [PERSON] мав намір розірвати шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією позовної заяви до Южноукраїнського міського суду Миколаївської області в січні 2004 року (а.с. 83), оскільки ухвалою суду від 13 квітня 2004 року прийнято відмову позивача [PERSON], від позову (а.с. 117). Положеннями ст. 74 СК України визначено що, право на майно жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Оскільки Сімейний Кодекс України набув чинності з 01.01.2004 року, а право власності на спірну квартиру [PERSON] набув до набрання чинності цим Кодексом , тобто в період, коли діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю , яким не передбачено можливості визнання будь-якого майна - спільним сумісним майном набутого особами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу , слід застосовувати положення ст.17 ЗУ «Про власність». Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12.06.1998 р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», п.12 правила статей 22,28, 29 КпШС не можуть застосовуватись до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розв'язуватись відповідно до п. 1 ст. 17 ЗУ «Про власність» за нормами ЦК про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці і інше не визначалося письмовою угодою між сторонами , а в інших випадках за нормами цього Кодексу про спільну часткову власність з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами і особистою працею в придбанні майна. Відповідно до п. 5 Постанови пленуму ВСУ від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" , розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" . В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. З огляду на наведені положення ЗУ "Про власність", позивачем не надано суду жодних достеменних доказів, що вона об'єднувалася до грудня 2001 року з відповідачем для спільної діяльності з метою набуття чи створення зазначеного майна - квартири [ADDRESS] , а також доказів, що отримані нею доходи були об'єднані з коштами [PERSON] для придбання цього майна. Суд не приймає до уваги пояснення позивачки та її представника, що спірна квартира придбана в тому числі і за кошти, отримані нею за продаж особистої квартири в м.Южноукраїнську в 1998 році, оскільки таке спростовується матеріалами справи, адже в 1999 році вона придбала на своє ім'я інший житловий будинок в Одеській області ( для виїзду куди і продавала квартиру в м.Южноукраїнськ) за заначно більшу вартість, ніж отримана нею від продажу своєї квартири. За таких обставин відсутні підстави вважати, що зазначений житловий будинок був придбаний внаслідок спільної праці позивачки та [PERSON] , які об'єдналися для спільної діяльності. При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. З огляду на обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо встановлення факту спільного проживання з відповідачем з 1997 по 2009 роки не ґрунтуються на законі, оскільки весь цей час відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою особою , який не розірваний до теперішнього часу. Що стосується заяви вдповідача про застосування строку позовної давності, то таке не підлягає застосуванню судом. Так, в разі, якщо суд встановить , що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з обставин справи та норм матеріального права, то необхідно відмовляти у позові по суті позовних вимог, а не з підстав порушення строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed