Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, вимоги за якою уточнено уточнюючою позовоною\~заявою, до Державного підприємства «Літинський автобусний парк» про стягнення на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в 2013 році в сумі 35689грн. Просив допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 31.07.2013 його було звільнено з роботи Державного підприємства "Літинський автобусний парк" з посади водія першого класу згідно заяви за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. В даному підприємстві він пропрацював з 2006 року. На день звільнення з роботи Державне підприємство "Літинський автобусний парк" нарахувало йому заробітну плату за попередній період в сумі 35689грн 99коп, але виплатити її внаслідок відсутності грошових коштів відмовилося. На проміжку 2013 року йому нараховувалась мінімальна заробітна плата на місяць яка становила 1218 гривень. При неодноразових зверненнях до роботодавця після пред`явлення звільнення вимоги про надання розрахунку та виплаті заробітної штати, яка з урахуванням заборгованості становила 35689грн 99коп, йому було відмовлено у виплаті в зв`язку з відсутністю коштів та не надано довідки. Директором обіцяно, що при наявності коштів заборгованість буде виплачена та запропоновано було продовжувати працювати охоронником даного підприємства за окремим договором. Довідка про заборгованість йому видана лише в квітні місяці 2014 року. Головним бухгалтером постійно йому обіцялось, що з дня на день виплатять заборгованість. Станом на травень місяць 2021 року виплат ніяких не проведено. Вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності з ч. 1 ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівнику від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Ухвалою Літинського районного суду Вінницької області від 16.06.2021 прийнято до розгляду уточнюючу позовну заяву (а.с. 17-18) та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд по суті на 13.07.2021 із викликом сторін. 13.07.2021 розгляд справи відкладено на 05.08.2021. Позивач [PERSON] у судове засідання 05.08.2021 не з`явився, через канцелярію суду подав заяву, відповідно до якої просить розглянути справу без його участі, позов підтримує та просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача ДП «Літинський автобусний парк» у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (ухвали суду направлялись відповідачу на поштову адресу вказану в позовній заяві, яка є ідентичною адресі зазначеній у витязі з ЄДР юридичних осіб, фізичнихх осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 25). Про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відзив на позов не подав. Заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надходило. Заходи забезпечення позову та доказів не вживались. Інші процесуальні дії у справі не проводились. З урахуванням одночасного існування умов, передбачених ч. 1\~ст. 280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дотримуючись положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також виходячи із наведених вище норм національного процесуального законодавства, суд, перевіряючи порушення прав [PERSON] за пред`явленими позовними вимогами, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач у період з 11.08.2005 і до часу звільнення з роботи - 31.07.2013 включно, працював на СП "Поділлямазсервіс", реорганізованого 2006 року в Державне підприємтсво "Літинський автобусний парк", на посадах: водій автобуса 1-го класу, черговий механік, що підтверджується трудовою книжкою позивача серії [NUMBER] від 18.08.1980 (копія мітиться у справі). Листом №18-0-297-4 від 10.10.2012, у відповідь на звернення щодо виплати заборгованості заробітної плати, [PERSON] повідомлено, що ДП «Літинський автобусний парк» перебуває у стані приватизації, діяльності не здійснює, грошових надходжень не має. Зазначено, що заборгованість по заробітній платі буде виплачена після продажу підприємства (а.с.11). \~ \~ \~ \~Згідно Інвентаризаційного опису товаро-матеріальних цінностей від квітня 2014 року, Державне підприємство «Літинський автобусний парк» має кредиторську заборгованість за невиплачену заробітну плату перед [PERSON] в сумі 35689,00грн (а.с.5,6). За\~ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 21 КЗпП\~трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до положень ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно зі\~ст. 24 КЗпП\~трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ч. 1\~ст. 115 КзПП\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно з ч. 1\~ст. 116 КЗпП\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено\~судом на\~підставі доказів,\~наданих у\~порядку ст. 76 - 81 ЦПК України, при звільненні із позивачем відповідач не провів розрахунок із позивачем, та між сторонами не має спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні: заявлена позивачем до стягнення сума 35689 грн фактично визнана відповідачем згідно Інвентаризаційного опису товаро-матеріальних цінностей від квітня 2014 року. На час розгляду справи судом, відповідачем не надано даних, що свідчать про погашення заборгованості. Згідно положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи ту обставину, що право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати будь-яким строком не обмежується, суд зазначає про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення заборгованості із нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судові витрати у справі слід визначити відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України, у спосіб стягнення з відповідача на користь держави судового збору за подання позову у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір», оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення у даній справі, звільнено від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 вищевказаного Закону. Відповідно до пп. 1 п. 1 ч. 2\~ст. 4 Закону України «Про судовий збір»\~ставка судового розміру за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою встановлюється у розмірі 1 відсоток від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який відповідно до\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», становить суму 2270 грн., тобто не менше (908,00 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (11 350 грн.). Відтак, з відповідача в дохід держави має бути стягнутий судовий збір в сумі 908,00грн. Підстави для негайного виконання рішення передбачені п. 2 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України: суд допускає негайне виконання рішення у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: approved