Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-10 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № HES0GA00001754 від 07.12.2006 року відповідачка [PERSON] отримала кредит у розмірі 40000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 07.12.2010 року. Для забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним кредитним договором 08.12.2006 року між сторонами було також укладено договір іпотеки № HES0GA00001754, згідно умов якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, загальною площею 90,90 кв.м. Однак відповідачка взятих на себе зобов'язань за договором кредиту не виконала, у зв'язку з чим станом на 16.06.2014 року має заборгованість в сумі 13321,53 доларів США, що еквівалентно 156394,76 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 11318,41 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом в розмірі 1333,26 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в розмірі 592,15 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 77,71 доларів США. Просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], загальною площею 90,90 кв.м. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з правом отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачів, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки) а також стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача судові витрати в розмірі 1807,55 грн. В судове засідання представник позивача з'явився, зазначив, що позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні, не оспорюючи наявність заборгованості перед позивачем та її розміру, просила надати розстрочку по кредиту за договором № HES0GA00001754 від 07.12.2006 року на один рік. Крім того, посилалася на стан здоров'я [PERSON], який є інвалідом. Також вважала, що на вказані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року. Виходячи з викладеного просила у задоволенні позову відмовити. Відповідач неповнолітній [PERSON] та його законні представники в судове засідання не з'явилися, про день час та місце розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку. Представник Служби у справах дітей Скадовської РДА Херсонської області в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в частині виселення неповнолітнього [PERSON], посилаючись на порушення його права на житло. Представник Скадовського РС УДМС України в Херсонській області в судове засідання не з'явився, про день час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07.12.2006 року між ПриватБанк та [PERSON] було укладено кредитний договір № HES0GA00001754, за яким позичальниці надано готівку через касу на строк з 07.12.2006 року по 07.12.2010 року включно у вигляді непоновлюввної кредитної лінії у розмірі 41829,00 доларів США на наступні цілі: ремонт житла 40000,00 доларів США, а також у розмірі 1829,00 доларів США на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, в період з «07» по «14» число кожного місяця, щомісячними платежами в сумі 1136,63 доларів США (п. 1.1 Кредитного договору). Крім того, до вищевказаного договору № HES0GA00001754 від 07.12.2006 року була укладена додаткова угода № /н від 16.11.2009 року, відповідно якою було збільшено строк кредитування до 07.12.2016 року, встановлено розмір щомісячного платежу в розмірі 437,01 доларів США. Грошові зобов'язання між сторонами виникли в іноземній валюті, що узгоджується з нормами Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про банки і банківську діяльність», ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Судом встановлено, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за кредитним договором належним чином виконав, передавши кошти вказані у договорі відповідачці, що вбачається з ордеру-розпорядження № HES0GA00001754 від 07.12.2006 року. В свою чергу відповідачка [PERSON] взяті за договором зобов'язання в повному обсязі не виконала. Як вбачається з довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором № HES0GA00001754 від 07.12.2006 року наданої позивачем, станом на 16.06.2014 року у [PERSON] існує заборгованість в розмірі 13321,53 доларів США, що еквівалентно 156394,76 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 11318,41 доларів США, заборгованості по відсоткам в розмірі 1333,26 доларів США, заборгованості по комісії в розмірі 592,15 доларів США, нарахованої пені в розмірі 77,71 доларів США. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 08.12.2006 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та відповідачкою [PERSON] був укладений договір іпотеки № б/н, зареєстрований в реєстрі за № 6972, згідно умов якого відповідачка [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 90,90 кв.м., жилою площею 55,30 кв.м. Відповідно до п. 15.7.1 Договору іпотеки іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з п. 21 Договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 15.7.1, 15.7.2, 15.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі. Так, відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 26 Договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Пунктом 10 Договору іпотеки визначено, що заставна вартість предмета іпотеки складає 324645,00 гривень. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Стаття 38 Закону України "Про іпотеку" передбачаючи право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, у частині 6 визначає, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Положеннями ст. 589 ЦК України визначено, що у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦПК України). На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Доводи відповідачки про необхідність застосування до спірних правовідносин положень п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» судом до уваги не приймаються та спростовуються наступним. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. З довідки Скадовського БТІ № 728 від 15.12.2014 року вбачається, що [PERSON] станом на 31.12.2012 року на праві приватної власності належить [ADDRESS] та 1/3 частина [ADDRESS]. Таким чином, оскільки крім нерухомого майна, що перебуває у іпотеці у відповідачки також є інше належне їй на праві власності нерухоме житлове майно, а отже дія вищевказаного мораторію на вказані правовідносини не розповсюджується. Враховуючі вищевикладене суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] обґрунтовані і підлягають задоволенню. В частині позовних вимог про виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Відповідна позиція викладена в п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». З матеріалів справи вбачається, що 10.05.2014 року Банком на адресу відповідачки було направлено письмову вимогу про звільнення вищезазначеної квартири (а.с. 10), яку [PERSON] отримала 20.05.2014 року, що підтверджується відбитком поштового штемпелю на повідомленні (а.с. 12). Згідно ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям (ч. 4 цієї статті). Проте, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», в п. 44 роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Крім того, ані ст.40 Закону України «Про іпотеку», ані ст.109 ЖК України не передбачають виселення мешканців з житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, за згодою органів опіки та піклування. Судом встановлено, що договір іпотеки був укладений 08.12.2006 року, а неповнолітній [PERSON] згідно домової книги був зареєстрований в спірній квартирі 17.01.2015 року без згоди іпотекодержателя вже після укладення кредитного й іпотечного договорів тому передбачені законом підстави для відмови ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про виселення відсутні. Клопотання відповідачки [PERSON] про розстрочку сплати заборгованості задоволенню не підлягає, оскільки предметом спору у вказаній справі є звернення стягнення не майно передане в іпотеку. Крім цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідачки [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені.

Outcome: approved