Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

24 червня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] , згідно вимог якого останній просив стягнути з Товариства з додаткової відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» на його користь: - пеню на суму заборгованості 10 919,51 грн., за період починаючи з 11.12.2017 року по 20.05.2020 року включно, в розмірі 8 541,48 грн.; - 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України на суму заборгованості 10 919,51 грн., за період починаючи з 11.12.2017 року по 20.05.2020 року включно, яка складає 800,56 грн.; - індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦК України, на суму заборгованості 10 919.51 грн., за період починаючи з 11.12.2017 року по 20.05.2020 року включно, яка складає 2 020,00 грн.; - моральну шкоду, за несвоєчасне виконання зобов`язання, в розмірі 5 000 00 грн, н а всього 16 362,04 грн. Мотивуючи свої вимоги позивач вказує, що відповідач прострочивши виконання грошового зобов`язання (здійснення виплати страхового відшкодування в повному обсязі з порушенням строку передбаченого Законом), повинен сплатити позивачу штрафні санкції та відшкодувати внаслідок таких дій завдану моральну шкоду. Ухвалою Печерського районного сулу м. Києва від 25.06.2020 відкрито провадження у справі та визначено її розглядати за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін. 27.02.2019 до суду надійшов відзив на позовну заяву та пояснення по справі, в яких представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, одночасно вказав що до позовних вимог про стягнення пені слід застосувати строк позовної давності, а підстави для відшкодування моральної шкоди з страхової компанії відсутні. Позивач та його представник до судового засідання не з`явився, представник направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, щодо задоволення позовних вимог заперечував з урахуванням позиції викладеної у відзиві. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим розглядом встановлено, що 29 січня 2017 року о 12:00 водій [PERSON] , керуючи автомобілем «ВАЗ-21093» д.н. [NUMBER] , проїхав перехрестя вул. Святослава Хороброго та вул. Воскресенській у м. Дніпро на заборонений червоний сигнал світлофору, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Красйлер» д.н. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП транспортні засоби пошкоджені та спричинена матеріальна шкода. Постановою Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 14 березня 2017 року, яка набрала чинності 27 березня 2017 року, [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у розмірі триста сорок гривень. Цивільно-правова відповідальність водія [PERSON] була застрахована, згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів АЕ/9976926, страховик - ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ»: ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну -100000,00 грн., франшиза -500,00 грн. 30 січня 2017 року [PERSON] звернувся до ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду потерпілої особи. 01 лютого 2017 року [PERSON] подав ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» заяву на виплату страхового відшкодування без вказівки конкретної суми страхового відшкодування. Відповідно до платіжного доручення №ID-93815 від 12 травня 2017 ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» виплатило страхове відшкодування [PERSON] в розмірі 18986,68 грн. (оцінена шкода без ПДВ згідно зі звітом № 76/D/28/2/0417 від 04 квітня 2017 року (дата оцінки 04 квітня 2017 року), складеного ТОВ «Завод Тансмаш - К» 19486 грн. 68 коп. - 500 грн. (франшиза) = 18 986 грн. 68 коп.), що підтверджується випискою з карткового рахунку [PERSON] про отримання 12 травня 2017 року коштів в розмірі 18986,68 грн. Також, платіжним доручення №№ID-95542 від 30 червня 2017 ТДВ СК «АЛЬФА-ГАРАНТ» виплатило [PERSON] пеню за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в розмірі 108 грн.02 коп. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.12.2019 року по справі 202/1030/18 з Відповідача на користь Позивача було стягнуто матеріальну шкоду в розмірі 17 026,70 грн., з яких: несплачена частка страхового відшкодування в розмірі 10 919,51 гри., пеня за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в розмірі 1 846,50 грн., 3% річних в розмірі 216,42 грн., індекс інфляції в розмірі 644,27 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 3400,00 грн.. Згідно рішення суду штрафні санкції було стягнуто за період з 12.05.2017 року по 10.12.2017 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08.05.2020 року по цивільній справі № 202/1030/18 залишив рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.12.2019 року без змін. Приймаючи відповідне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки страховик ТДВ «СК «Альфа-Гарант» прострочив виплату страхового відшкодування та не в повному розмірі оплатив страхове відшкодування, беручи до уваги, що страховиком не здійснені необхідні дії щодо визначення розміру шкоди, завданої у ДТП, та виплати страхового відшкодування суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. При цьому, із даними висновками суду погодився і суд апеляційної інстанції, відхиляючи апеляційну скаргу ТДВ «СК «Альфа-Гарант». 21.05.2020 року відповідачем, на підставі рішення суду було сплачено позивачу несплачену частку страхового відшкодування в розмірі 10 919,51 грн. Вказане свідчить, що з вини відповідача страхове відшкодування було сплачено позивачу не в повному обсязі та зі значним порушенням строку, відповідно до вимог Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та 21.05.2020 року відповідач, доплативши несплачену частку страхового відшкодування, виконав свої зобов`язання перед позивачем, при цьому зі значним простроченням. Відповідач, доплативши несплачену частку страхового відшкодування, виконав свої зобов`язання перед позивачем, при цьому зі значним простроченням. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 9 Закону України "Про страхування" визначено наступне. Страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умок страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Оскільки, зобов`язання відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим. В разі прострочення його виконання настає відповідальність, що передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, зокрема - сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Проценти річних, так само як і інфляційні витрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов`язання, і на відміну від пені не є грошовою санкцією за порушення грошового зобов`язання, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляції і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що підлягають сплаті кредитору. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до правової позиції Верховного суду України: "Правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01.06.2016 р. у справі № 6-927цс16 та постанові Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 2-438/12. Згідно ст. 36 Закону, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. 13.10.2020 до суду надійшла заява ТДВ СК «Альфа-Гарант» про застосування строку позовної давності заявити за вимогами позивача, оскільки строк у межах якого позивач міг звернутися до суду вимогою про захист свого права, сплинув 11.12.2018 року. Відповідно до ч.4 ст.267 сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі «Юкос проти Росії», пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Так, до суду із позовом про стягнення пені позивач звернувся 22.06.2020 р., що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому надійшов вказаний позов. В розумінні статті 256 Цивільного кодексу позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. Початок перебігу, тривалість та сплив позовної давності пов`язується з конкретною вимогою про захист окремого порушеного права. У даному випадку така вимога стосується визнання недійсним договору у зв`язку з його невідповідністю на момент укладення нормам чинного законодавства. Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Перебіг позовної давності, відповідно до ст.264 ЦК України, переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку. Матеріали справи не містять обставин, які б свідчили про зупинення, перерив або про наявність підстав для поновлення строку позовної давності, клопотань щодо поновлення строку звернення до суду позивач також суду не заявляв. За таких обставин, вимога про стягнення пені заявлена позивачем з пропуском строку позовної давності в частині стягнення з 11.12.2017 до 20.05.2019. Частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Порядок та умови виплати страхового відшкодування, внаслідок настання страхового випадку, за участю транспортного засобу, забезпеченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, регламентовано спеціальним законом - Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Зі змісту даного закону чітко вбачається, що в разі настання страхового випадку, на страхову компанію покладається обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування в повному обсязі в строк, що передбачений законом. Окрім цього, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язання боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених законом штрафних санкцій (пені) за договором та не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Таким чином, наявність судового рішення не змінює цивільне або будь-яке інше зобов`язання, утому числі в частині строків його виконання. Тобто наявність судового рішення не припиняє зобов`язання відповідача, та не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема шляхом сплати сум (штрафних санкцій), передбачених умовами закону чи договору. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до вищенаведеного слід прийти до висновку, що відповідач, прострочивши виконання грошового зобов`язання (здійснення виплати страхового відшкодування в повному обсязі з порушенням строку передбаченого Законом), повинен сплатити позивачу: пеню на суму заборгованості 10 919,51 грн., за період починаючи з 20.05.2019 року по 20.05.2020 року включно, в розмірі 3 114.57 грн.; 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України на суму заборгованості 10 919,51 грн., за період починаючи з 11.12.2017 року по 20.05.2020 року включно, яка складає 800,56 грн.; індекс інфляції в порядку ст. 625 ЦК України, на суму заборгованості 10 919,51 грн., за період починаючи з 11.12.2017 року по 20.05.2020 року включно, яка складає 2 020,00 грн. Загальний розмір штрафних санкцій, які відповідач повинен сплатити позивачу за несвоєчасну виплату страхового відшкодування в повному обсязі становить 5935,13 грн. Так, відповідно до ч. 1, п. 3 ч.2 ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Звертаючись з вказаним позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 5 000 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що моральна шкода полягає, зокрема, у тому, що позивач тривалий час не отримував належне йому майно. Також позивачем витрачалися кошти на правову допомогу, з метою отримання повної суми страхового відшкодування від відповідача. Тобто, позивач вкладав додатково кошти для вирішення майнового питання і не знає, чи поверне він свої кошти. Позивач знаходився у стані постійного очікування тривалий час, що негативно впливало на його загальний стан. Позивач відчував моральні переживання з приводу недоплаченої суми страхового відшкодування. Все вище перелічене, на думку позивача, накладає негативний відбиток на спосіб життя позивача. У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності. Так, Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008 року, де вказувалися порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним. Окрім того, Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Враховуючи те, що відповідач своїми неправомірними діями порушив права позивача, суд, з урахуванням принципів розумності та справедливості, оцінює розмір відшкодування за спричинену моральну шкоду у 2000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. З огляду на зазначене, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку про часткову обґрунтованість та доведеність заявлених вимог, у зв`язку з чим позов слід задовольнити частково. Так, за правилами статті 141 ЦПК України на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 840,80 грн. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6 0000, 00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання послуг та ордер адвоката. Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду, ані акт приймання-передачі наданих послуг, ані платіжні документи,що підтверджують оплату послуг, ані детальний розрахунок таких витрат. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial