Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення заборгованості в розмірі 881 906,58 грн. за кредитним договором №02/500Ф від 24.09.2008 року на предмет застави. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.09.2008 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір №02/500Ф про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлювальної), згідно якого позивач надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою 15,992% річних за користування коштами та зі сплатою 0,33% від суми кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості із кінцевим строком повернення 24.09.2015 року. Внаслідок порушення умов Кредитного договору, станом на 04.12.2015 р. за позичальником обліковується заборгованість в розмірі 881 908,58 грн., а саме: 200 000,00 грн. - кредит; 261 028,03 грн. - проценти; 57 420,00 грн. - комісія за РКО; 363 460,55 грн. - пеня. Пеня обрахована за період з 04.12.2012 по 03.12.2015року. Вимоги позивача за кредитним договором забезпечені згідно договору іпотеки від 25.09.2008 року, посвідченого нотаріальною іпотекою нерухомого майна відповідачки: двохкімнатної квартири [ADDRESS]. Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив задоволити в повному обсязі. Представник відповідача, відповідачка в судовому засіданні заперечили проти позову, оскільки, вироком Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року цивільний позов ПАТ [PERSON] Ворота задоволено на загальну суму 3 883 674,22 грн., в тому числі стягнуто заборгованість за кредитним договором №02/500Ф (позичальник [PERSON]В.) за період з 29.08.2009 року по 25.04.2013 року на суму 270 801,31 грн., то предявлений позов є необгрунтованим та безпідтавним. Крім того, просили застосувати строк позовної давності, оскільки, вимога про дострокове стягнення до позичальника позивачем була предявлена 15.05.2009 року, майже 7 років тому. На підставі вищенаведеного, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Беручи до уваги пояснення представника позивача, представника відповідача, відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини, з приводу виконання договірних зобовязань. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 24.09.2008 року між АКБ Золоті Ворота, який 14.05.2010 року перейменований на ПАТ [PERSON] Ворота та [PERSON] укладено договір №02/500Ф про надання споживчого кредиту у формі кредитної лінії (невідновлювальної), згідно якого позивач надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 200 000,00 грн. зі сплатою 15,992% річних за користування коштами та зі сплатою 0,33% від суми кредиту комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості із кінцевим строком повернення 24.09.2015 року (а.с.6-9). У відповідності до п.3.1. договору проценти є платою за користування кредитом і сплачуються за весь час користування кредитом до дня його фактичного повернення, у тому числі і після закінчення строку, на який було надано кредит. Пунктом 3.3 договору встановлено, що за користування кредитом після закінчення строку, на який було надано кредит(з урахуванням додаткових угод до Договору), проценти сплачуються позичальником за ставкою на 5 процентних пунктів вищою ніж та, яка визначена у п.1.1. Договору. Згідно п.5.1.1. договору у випадку порушення строку повернення кредиту, передбаченого п.1.1. договору, та/або строків сплати процентів, комісій, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочки. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства, в даному випадку договору позики. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов"язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Позичальник прострочив сплату кредиту та процентів. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У відповідності до ст. 623 ЦК України, боржник який порушив зобов"язання має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Позичальник не виконав зобов"язання у встановлений Кредитним договором строк та прострочив погашення кредиту, сплати процентів, щомісячної комісії. Тобто має місце прострочення боржника. Згідно ст. 612 ЦК України, у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Внаслідок порушення умов кредитного договору №02/500Ф від 24.09.2008, станом на 04.12.2015 р. за позичальником обліковується заборгованість в розмірі 881 908,58 грн., а саме: 200 000,00 грн. - кредит; 261 028,03 грн. - проценти; 57 420,00 грн. - комісія за РКО; 363 460,55 грн. - пеня. Пеня обрахована за період з 04.12.2012 по 03.12.2015року (а.с.13-65). Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості [PERSON] за вказаним кредитним договором відповідачкою чи його представником суду не представлено. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення належного виконання зобов'язань по договору №02/500Ф про надання споживчого кредиту, між банком та відповідачкою 25.09.2008 року було укладено договір іпотеки, згідно п. 1.1 якого відповідачка, передала в іпотеку банку нерухоме майно, разом з усіма його приналежностями, а саме: двохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно з даними правовстановлюючого документа та технічної документації квартира складається з двох житлових кімнат, житловою площею 39,2 кв.м., загальною площею 71,7 кв.м. Квартира, яка передається в іпотеку за даним договором належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 02.10.2007 року виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, згідно з розпорядженням міського голови від 07.09.2007 року за №515-р, зареєстроване в Івано-Франківському ОБТІ згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16183063 від 05.10.2007 року, реєстраційний номер 20483054, в реєстрову книгу №234 номер запису 8493 (а.с.10-12). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч.1 ст. 575 ЦК України). Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задовольнити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» закріплено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для предявлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для предявлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. Як вбачається із наданих суду інформацій про виконавчі провадження №46573921 та №46530946 по примусовому виконанню виконавчих листів від 03.02.2015 року №0907/4092/2012 року виданих Івано-Франківським міським судом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ Банк Золоті Ворота в солідарному порядку 3 883 674,22 грн. матеріальних збитків, боржниками зобовязання перед стягувачем не виконані, жодних коштів на виконання вироку Івано-Франківського міського суду ними не сплачено (а.с.123-129). Згідно висновку Верховного суду України у спорі про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа 6-73 цс 13, постанова від 04.09.2013 року) наявність рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, яке не виконане, не може бути перешкодою для звернення стягнення на майно, передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобовязання позичальника за кредитним договором. Щодо посилання відповідачки, представника відповідача, що вироком Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 року цивільний позов ПАТ [PERSON] Ворота задоволено на загальну суму 3 883 674,22 грн., в тому числі стягнуто з підсудних [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку заборгованість за кредитним договором №02/500Ф (позичальник [PERSON]В.) за період з 29.08.2009 року по 25.04.2013 року на суму 270 801,31 грн., то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Оскільки, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Під судовим рішенням, зазначеним у ч. 3 ст. 61 ЦПК, мається на увазі будь-яке судове рішення, яким справа вирішується по суті, яке ухвалює суд у порядку цивільного судочинства (рішення, в тому числі й заочне, або ухвала, а також судовий наказ), у порядку господарського судочинства - відповідно до Господарського процесуального кодексу України, у порядку адміністративного судочинства - відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України. За змістом ч. 3 ст. 14, ч. 3 ст. 61, ч.2 ст. 223 ЦПК особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Статтею 204 ЦК України передбачено, що, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідачка [PERSON] зверталась до Івано-Франківського міського суду з позовом про визнання недійсними пунктів договорів іпотеки та визнання припиненою іпотеки, однак, рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.08.2015 року рішення Івано-Франківського міського суду від 22.05.2015 року було скасовано та ухвалено нове, яким їй було відмовлено в задоволенні позову (а.с.112-114). З огляду на те, що ані кредитний договір, ані договір іпотеки не визнано недійсними в судовому порядку, наявність заборгованості за кредитним договором не спростована, то, підстави для відмови в задоволенні позову банку відсутні. Не заслуговують на увагу і доводи відповідачки та її представника щодо подвійного стягнення суми боргу за тим самим договором, оскільки, стягнення з засуджених суми матеріальної шкоди за цивільним позовом банку є іншим видом юридичної відповідальності. За наявності укладеного договору та встановленої обставини щодо наявності заборгованості за ним, підстави не стягувати з врахуванням вироку суду відсутні. Крім цього, відповідачка вказує на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 10.02.2015 року відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог щодо неї, а отже, позовні вимоги є необгрунтованими. Однак, як вбачається із рішення суду, на яке посилається відповідачка, судом вказано, що відповідно до ст. 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки, він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобовязання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У звязку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена. В договорі іпотеки від 25.09.2008 року також передбачалось право банку як іпотекодержателя звернути стягнення на майно, а не стягнення коштів кредитором (п.2.1.2, 2.3.6, 3.12.1) (а.с.131). Щодо клопотання представника відповідачки про застосування строку позовної давності, оскільки, вимога про дострокове стягнення до позичальника позивачем була предявлена 15.05.2009 року, майже 7 років тому, то ні відповідачкою, ні її представником не надано суду доказів предявлення такої вимоги позивачем до позичальника 15.05.2009 року. А отже, клопотання представника відповідачки про застосування строку позовної давності є необгрунтованим. Зі змісту позовних вимог вбачається, що позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ [PERSON] Ворота з укладанням ПАТ [PERSON] Ворота договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем за ціною визначеною на підставі оцінки даного майна субєктом оціночної діяльності станом на дату продажу, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також з наданням АТ [PERSON] Ворота всіх повноважень, необхідних для здійснення такого продажу. Приймаючи до уваги, що даний порядок звернення стягнення на нерухоме майно, не суперечить закону і найбільш повно враховує інтереси іпотекодавця, суд дійшов висновку про те, що ця вимога позивача підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст.ст. 16, 20 ЦК України передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду. При цьому право на захист особа здійснює на свій розсуд. В даному випадку позивач просить про захист його порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачки також слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 13 228,63 грн. згідно платіжного доручення №3376 від 29.12.2015 року (а.с.72). На підставі викладеного, відповідно до Закону України «Про іпотеку», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 18.12.2009, № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", ст.ст. 204, 215, 526, 527, 548, 575, 589, 590, 611, 612, 623, 1054, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: approved