Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-18 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області та т.в.о. директора Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області про визнання дій незаконними, втручання в особисте та сімейне життя, поширення конфіденційної інформації, розголошення персональних даних, посягання на честь та гідність, стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що у січні 2017 року їй стало відомо про те, що т.в.о. директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області [PERSON] надіслала до Львівської середньої спеціалізованої музичної школи-інтернату ім. С. Крушельницької (місце навчання її сина [PERSON] ) листа, у якому зазначена особа протиправно, неправомірно розголошує та поширює щодо неї і її сина конфіденційну, особисту інформацію. Окрім цього, у даному листі зазначаються неправдиві факти, наклеп, перекручуються обставини та події, вбачає спрямованість цього документу на те, щоб зіпсувати репутацію її сина у навчальному закладі, принизити честь та гідність її та сина перед вчительським і керівним складом школи. Схожого за змістом листа від 04.03.2016 відповідач скерувала на імя роботодавця позивачки - Голови Львівської обласної державної адміністрації, у якому незаконно поширила щодо неї та її сім`ї конфіденційну інформацію, розносила наклеп та недостовірну інформацію.Таким чином, своїми діями т.в.о. директора ЦСПД у Л/о здійснила незаконне втручання в особисте сімейне життя, незаконне використання та поширення конфіденційної інформації та розголошення персональних даних щодо неї та її сина. При подачі позовної заяви просить суд визнати дії т.в.о. директора ЦСПД у Л/о незаконними та такими, що здійснили втручання в особисте та сімейне життя, поширюють конфіденційну інформацію та розголошують персональні дані її та її сина, визнати дії т.в.о. директора ЦСПД у Л/о такими, які посягають на честь і гідність її сина та її сім`ї в цілому, стягнути з т.в.о. директора ЦСПД у Л/о, завдану вищеописаними діями моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. Уточнивши позовні вимоги, позивачка [PERSON] просить визнати дії т.в.о. директора Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області незаконними та такими, що здійснили втручання в особисте та сімейне життя, поширюють конфіденційну інформацію щодо [PERSON] та її сина та такими, які посягають на честь і гідність [PERSON] , її сина та сім`ї в цілому, зобов`язати т.в.о. директора Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області офіційно спростувати неправдиві факти, зобов`язати керівника Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області відкликати лист т.в.о. директора Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області Голуб Орисі Іванівни від 19.01.2017 року №4 та службову записку від 04.03.2016 року та стягнути з Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області на користь [PERSON] 100000,00 грн. моральної шкоди, а також стягнути з т.в.о. директора ЦСПД у Львівській області завдану моральну шкоду в розмірі 100000,00 грн. В подальшому, до Франківського районного суду м.Львова надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути завдану моральну шкоду з Центру соціальної-психологічної допомоги у Львівській області та т.в.о. директора ЦСПД у Львівській області також на користь її сина [PERSON] . Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві та уточнених позовних заявах, просили такий задовольнити. Додатково пояснила, що у зв`язку із скеруванням відповідачем вищевказаного листа за місцем праці позивача, такий став підставою для скликання наради за участю керівництва ЛОДА, на якій була була присутня і відповідач. В листі містилась інформація про приватне та особисте життя позивачки, яка і так опинилась у складній життєвій ситуації, що старанно приховувала від сторонніх, в т.ч. від колег по роботі, відтак, особисте, приватне життя позивача, інформація про те, що вона з сином проживає в центрі для жертв насильства стало предметом обговорення серед керівництва ЛОДА та колег по роботі. Аналогічна ситуація відбулась і в навчальному закладі її сина. Представники відповідача в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позову, пояснили, що ними було вичерпано всі можливі засоби впливу на позивача, які спрямовувались на те, щоб остання звільнила захаращене нею приміщення Центру. Відтак, їм не залишалось нічого іншого, ніж шляхом скерування вказаних листів за місцем роботи позивачки та у навчальний заклад, її сина, і таким чином, намагатись вплинути на поведінку позивачки та спонукати її до звільнення захаращеного приміщення. Окрім того, представник відповідача зазначила, що лист в ЛОДА скеровувала у зв`язку з тим, що Центр в процесі своєї діяльності, відповідно до статуту, взаємодіє з органами державної влади. Також, пояснили, що зважаючи на те, що станом на час розгляду справи в суді дане питання вичерпано, вважають, що і предмет спору також відсутній. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вислухавши доводи сторін, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Центр соціально-психологічної допомоги надав [PERSON] , як особі, постраждалій від психологічного насильства, у тимчасове безоплатне користування для проживання терміном до 90 днів місце у кімнаті №6 блоку №5, що підтверджується договором про тимчасове перебування у Центрі соціально-психологічної допомоги від 03.11.2011 року. Відповідно до акту про обстеження житлово-побутових умов квартири [ADDRESS] від 17.11.2015 року, одна житлова кімната придатна для проживання, але потребує генерального прибирання, решта квартири потребує ремонту та прибирання, квартира захаращена. Як вбачаєтся з листа т.в.о. директора ЦСПД Голуб О.І. вих. №88 від 25.11.2016 року, такий був адресований [PERSON] з повідомленням, що вона має припинити свої протиправні дії і негайно звільнити і прибрати захаращене її речами приміщення ЦСПД у Львівській області. З заяви від 06.12.2016 року вбачається, що т.в.о. директора ЦСПД у Львівській області звернулась до Франківського ВП ГУНП у Львівській області, в якій просить зобов`язати [PERSON] припинити порушення прав державного закладу, його працівників, мешканців та ПрАТ "Львівтурист", звільнивши кімнату №6 від своїх речей. У відповіді №Оп-370/02/41/06/16 від 09.12.2016 року на вищевказану заяву, Франківський ВП ГУНП у Львівській області повідомив [PERSON] , що з метою недопущення будь-якої антигромадської поведінки з громадянкою [PERSON] проведено профілактичну бесіду. Відповідно до акту оцінки вартості матеріальних збитків нанесених Центу соціально-психологічної допомоги у Львівській області [PERSON] від 15.12.2016 року, за час проживання [PERSON] у кімнаті №6 було знищено майно, стіни та підлогове покриття кімнати Центру та завдано збитків на суму 12485,91 грн. Судом встановлено, що т.в.о. директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області Голуб О.І. звернулась з листом за №1 від 19.01.2017 року до директора Львівської середньої спеціальної музичної школи-інтернату ім. С.Крушельницької. З вказаного листа вбачається, що « у вищевказаному закладі навчається [PERSON] , 2009 року народження, який з матір`ю перебував у Центрі соціальної психологічної допомоги Л/о через незадовільний санітарно-технічний стан власної квартири з 03.11.2011 року по 10.06.2014 року - офіційно, та з 10.06.2014 року по 01.11.2016 року самовільно. Термін перебування [PERSON] неодноразово було продовжено з огляду на наявність у неї малолітнього сина. Щороку [PERSON] з обласного та міського бюджетів виплачувались значні грошові допомоги для проведення ремонту, проте умови за місцем реєстрації залишились незмінно незадовільними. Міжвідомчими комісіями, котрі виїжджали з інспектуваннями житла [PERSON] було зафіксовано, що квартира є придатною для проживання, однак вимагає ремонту та генерального прибирання. За період свого офіційного, а пізніше самовільного перебування у Центрі [PERSON] систематично наголошувались на належному виконанні батьківських обов`язків, а саме на належному вихованні сина, забезпеченні дитини житлом та відповідними умовами. В листі також зазначається, що після свого виселення з закладу 01.11.2016 року за грубі порушення та відсутність документів на проживання [PERSON] покинула у приміщенні закладу свої та свого сина речі. Чисельні звернення адміністрації ЦСПД у Львівській області до [PERSON] про її обов`язок забрати покинуті речі із приміщення державного закладу та припинити порушення прав власної дитини були проігноровані. Оскільки [PERSON] є учнем і йому безперечно необхідні підручники, зошити, шкільне приладдя, теплий одяг, взуття та інші речі, а матір дитини, як зазначається самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Просить директора Львівської середньої-спеціальної музичної школи-інтернату про участь у долі дитини та заклику матері до відповідального батьківства». Окрім цього, як вбачається з листа за підписом т.в.о. директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області [PERSON] скерованого на ім`я голови Львівської обласної державної Ради №17 від 04.03.2016 року « [PERSON] була зарахована у ЦСПД 03.11.2011 року як жертва психологічного насилля, яка не може повернутись за місцем реєстрації у зв`язку з незадовільним санітарно-технічним станом власного житла. За 4 роки її перебування, як зазначає т.в.о. директора ЦСПД, [PERSON] зарекомендувала себе особою зверхньою, хамовитою, цинічною по відношенню до працівників закладу та клієнтів, постійно маніпулювала державними органами та інстанціями, виставляючи себе жертвою. В службовій записці зазначено, що патологічна неохайність [PERSON] досягла вражаючих масштабів, котра несе загрозу здоров`ю її власної дитини та дітей клієнтів ЦСПД, у кімнаті, котра надавалась [PERSON] для тимчасового перебування і на момент її поселення була чистою та в хорошому санітарному стані, однак за 5 років перебування [PERSON] кімната центру доведена нею до жахливого антисанітарного стану, майно центру пошкоджене. Будучи державним службовцем, [PERSON] використовує своє службове становище і відверто хизується тим, що їй покровительствує вище керівництво Львівської області. Також зазначається, що на неодноразових спільних консультаціях та нарадах [PERSON] брала на себе зобов`язання привести у належний вигляд свою квартиру, захаращену побутовим і будівельним сміттям, провести генеральне прибирання і переїхати туди, звільнивши кімнату у ЦСПД, однак нічого з цього нею виконано не було, вплинути, порозумітись чи закликати виконувати умови перебування не видалось можливим, протягом п`яти років перебування [PERSON] у ЦСПД всі клієнти постійно скаржились на загрозливу побутову неохайність та хамську і провокативну поведінку [PERSON] » Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Конституційний Суд України рішенням від 20.01.2012 №2-рп/2012 даючи офіційне тлумачення положення ч.1, 2 ст.32, ч.2, 3 ст.34 Конституції України зазначив, що такі слід розуміти так: - інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною; - збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302 ЦК України). Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію за вичерпними та передбаченими лише у законі підставами узгоджується з положеннями ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.97 N 475/97-ВР. Вказаною нормою міжнародного права визначено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»(далі Постанова) з огляду на положення статті 32 Конституції України, судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов`язати відповідача відшкодувати моральну шкоду. Стаття 291 ЦК України охороняє право фізичної особи на сім`ю, відповідно до якого ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. За Цивільним кодексом України зміст права на недоторканність особистого і сімейного життя як одного з видів особистого немайнового права полягає в тому, що фізична особа вільно, на власний розсуд визначає свою поведінку у сфері свого приватного життя і можливість ознайомлення з ним інших осіб та має право на збереження у таємниці обставин свого особистого життя (статті 270, 271, 301 ЦК України). Окрім того, відповідно до ст. 297 ЦК України особа має право на повагу до гідності та честі, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена. Якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню відповідно до положень ст. ст. 23, 280, 1167 ЦК України. Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про інформацію» інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Згідно з вказаною нормою не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 5 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані можуть бути віднесені до конфіденційної інформації про особу законом або відповідною особою. Законом може бути заборонено віднесення інших відомостей, що є персональними даними, до інформації з обмеженим доступом. За порядком доступу інформація поділяється на відкриту та з обмеженим доступом (ч. 1 ст. 20 Закону України «Про інформацію»). Відкритою є будь-яка інформація, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом (ч. 2 ст. 20 Закону України «Про інформацію»). Зокрема, відкритою є публічна інформація, крім випадків, встановлених законом, яка відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених законом (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації»). Інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (ч. 1,2 ст. 21 Закону України «Про інформацію»). При ухваленні рішення судом враховуються і загальні положення, викладені у статті 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року (далі - Конвенція), якою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право на повагу до приватного та сімейного життя має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56). Наявні в матеріалах справи докази, зокрема листи подані відповідачем, звернень в правоохоронні органи, до самої позивачки та наявність численних судових спорів між сторонами, свідчить про те, що між сторонами дійсно існує конфлікт з приводу поведінки позивачки під час перебування в Центрі та умов дотримання нею правил співжиття, моралі, поведінки в побуті під час перебування в Центрі. Окрім того, з рішення Франківського районного суду м. Львова від 28.12.2015, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 19.11.2020 вбачається, що позивач дійсно перебувала в центрі за межами строку встановленого законом, і питання її перебування в такому та виселення розглядалось в судовому порядку. Разом з тим, позивач не зазначає, які саме відомості в спірних листах є неправдивими та такими, що потребують на її думку спростування. Зважаючи на це, суд не може виходити за межі позовних вимог та самостійно визначати такі. З пояснень позивачки в судовому засіданні та зі змісту позову вбачається, що така просить спростувати дані, які стосуються саме втручання у її приватне, сімейне та особисте життя. Як пояснила в судовому засіданні представник відповідача метою скерування таких листів було намагання відповідача таким чином вплинути на позивачку, та примусити її разом із сином виселитись із Центру та забрати свої речі, оскільки жодні інші методи не діяли. Однак, з Положенням про ЦСПД у Львівській області визначено, що заклад діє на основі принципів конфіденційності та поваги до особистості, а п. 4.7 договору про тимчасове перебування у Центрі соціально-психологічної допомоги від 03.11.2011 передбачено, що категорично забороняється розголошувати інформацію про клієнтів стороннім особам. Суд вважає, що скерування листів на ім`я директора школи та роботодавця позивачки свідчить про те, що в.о. директором Центру розголосилась інформація стороннім особам про клієнтів Центру, а саме позивачки та її сина, яка стала відома відповідачу у зв`язку з її професійною діяльністю і тим самим відповідач здійснила втручання в особисте, сімейне, приватне життя позивачки та її сім`ї. За такого, вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» на втручання держави у право на приватне та сімейне життя при скеруванні на роботу позивачці та в навчальний заклад її сина зазначених вище листів суд доходить висновку, що для застосування такого заходу не існувало нагальної суспільної необхідності, а таке втручання у право особи на приватне та сімейне життя не є пропорційним переслідуваній легітимній меті. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача, що при скеруванні листів вона керувалась п. 9 Положенням про центр соціально -психологічної допомоги, де зазначено, що «Центр у своїй діяльності взаємодіє з відповідними структурними підрозділами обласної державної адміністрації …», оскільки, із змісту листа від 04.03.2016 року вбачається, що відповідач достеменно знаючи, що [PERSON] працює в ЛОДА, інформує голову ЛОДА про обставини приватного, особистого життя позивачки, як про «державного службовця». З оскаржуваних листів вбачається, що відповідач, скеровуючи такі адресатам, зазначає, інформацію, яка стосується особистого, приватного життя позивачки та членів її сім`ї, містить інформацію, яка стала відома відповідачці у зв`язку з службовою діяльністю. містять відомості про місце проживання позивачки в Центрі для жертв насилля в сім`ї, яке остання детально приховувала від оточуючих, вказує про підставу поміщення в Центр - незадовільно санітарно-технічний стан власної квартири (житла позивачки), разом з тим, з п. 1.3 наявного в матеріалах справи копії договору про тимчасове перебування у Центрі соціально-психологічної допомоги від 03.11.2011 вбачається, що позивач є клієнтом Центру, як особа, яка постраждала від психологічного насильства, однак, жодних інших доказів про поселення [PERSON] до Центру з підстав саме незадовільно санітарно-технічний стан власної квартири матеріали справи не містять; зазначає про «поневіряння сина [PERSON] по чужих кутках" та «про самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків». Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у рішенні "Заїченко проти України" від 26 лютого 2015 року, практикою Суду встановлено, що збирання та зберігання інформації стосовно приватного життя особи, а також її розповсюдження охоплюються сферою застосування статті 8 Конвенції (див., наприклад, рішення у справі «Ротару проти Румунії» (Rotaru v. Romania). Відповідно до п. 5.6. постанови Пленуму Вищого Адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 р. № 10 законами до конфіденційної віднесено, зокрема: інформацію про національність особи, її освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адресу проживання, дату і місце народження (частина другастатті 11 Закону України «Про інформацію»); інформацію про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, яка стала відома особі у зв`язку з виконанням нею професійних або службових обов`язків (стаття 40 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я»); відомості про місце проживання або місце перебування особи (частина восьмастатті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»); первинні (персональні) та інші дані, отримані у процесі проведення перепису населення (частина першастатті 16 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення»); відомості про особисте життя громадян, одержані із звернень громадян (стаття 10 Закону України «Про звернення громадян»). Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем жодним чином не доведено, що такий діяв у законний спосіб, мав право (згоду) на поширення інформації щодо позивачки та її сім`ї в цілому її роботодавцю та закладу, де навчається її син. Таким чином, відповідачем при направленні листів до місця працевлаштування позивачки та до навчального закладу її сина було здійснено втручання в приватне, особисте та сімейне життя, поширено конфіденційну інформацію, права на поширення цієї інформації відповідач не мав, так як позивачкою не надано згоди на розкриття персональних даних позивачки, її сім`ї, а також обставин приватного життя. Такі дії призвели до порушення права на таємницю та недоторканість приватного життя позивачки. Відтак, суд вбачає неправомірність дій т.в.о. директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській область, а також вважає такі дії такими, що здійснили втручання в особисте, приване та сімейне життя позивачки. Зважаючи на вказане, суд вважає, що спростування інформації поширеної, щодо приватного, сімейного, особистого життя позивачки та її сина, можливе шляхом відкликання відповідачем таких листів. Щодо вимоги стягнення моральної шкоди з т.в.о. директора Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області, суд приходить до висновку, що така вимога не підлягає до задоволення у зв`язку з тим, що остання діяла від імені та в інтересах Центру, службовою особою якого вона є. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п. 7 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п. 9 постанови N 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробувала позивач у зв`язку із тяжкістю вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення, суд визначає у відшкодування моральної шкоди суму у розмірі 7 000,00 грн. Окрім цього, позивачка просить стягнути моральну шкоду з Центру соціально-психологічної допомоги у Львівській області та з т.в.о. директора такого на користь її сина [PERSON] , однак як вбачається з матеріалів справи такий не є учасником даної цивільної справи, відтак в цій частині позовних вимог також слід відмовити. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково.

Outcome: partial