Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ « ПЄУЛЬФАЙ», третя особа на стороні позивача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення. В обґрунтування позову позивач [PERSON] посилається на те, що 26.01.2015 року між ним - позивачем у справі [PERSON] та відповідачем у справі ТОВ «ПЄУЛЬФАЙ» в особі директора [PERSON] було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 98. Згідно вищевказаного договору він - позивач (Позикодавець) у справі передав відповідачу (Позичальнику) грошові кошти в сумі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок), які перераховуються на поточний рахунок ТОВ «ПЄУЛЬФАЙ» повністю на протязі 5 днів з моменту підписання договору позики б/н від 26 січня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98. Зазначені кошти в розмірі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок) були перераховані ним на рахунок відповідача, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Відповідач зобовязувався, згідно п. 2.1. умов договору позики б/н від 26 січня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98, повернути йому таку саму суму грошей у строк до 10.02.2015 року. Обидві сторони були згодні з умовами договору позики. З метою забезпечення укладеного між ними договору позики від 26.01.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98 між ним та відповідачем було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99, який мав на меті забезпечити вимоги Іпотекодержателя (його- позивача у справі), які випливають з договору позики від 26.01.2015 року. Предметом договору іпотеки за вищевказаним договором виступило наступне майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності: нежитлове приміщення 12-го поверху № 28 (двадцять вісім) загальною площею 61,5 кв.м. в нежитловій будівлі літера «А-16», що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Клочківська, будинок 111-А (сто одинадцять літера «А»), нежитлові приміщення ( в літері «А») загальною площею 277,0 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Володимирська, будинок 71 (сімдесят один), нежитлові приміщення 1-го поверху № 3а, 6б, 7-11, 13-15 в літері А-9 загальною площею 301,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Харків, вул. Деревянка, будинок 8 (вісім). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.01.2015 року ( № 32685341, № 32691581, № 32695120) на вищевказане нерухоме майно накладено обтяження з метою забезпечення виконання основного зобовязання. Разом з тим, у встановлений строк до 10.02.2015 року відповідач не повернув йому зазначену суму коштів у розмірі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок). Відповідач у справі порушив умови договору позики від 26.01.2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98, оскільки навіть не приступив до сплати боргу, що надає йому - позивачу у справі право стягнути заборгованість за договором позики за рахунок майна, заставленого по договору іпотеки від 26 січня 2015 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99 між ним та відповідачем ( п.3.2.1, п.3.2.2 іпотечного договору). Відповідач у справі порушив свої зобовязання за договором позики, відмовляється у добровільному порядку повернути отримані від нього грошові кошти. Між ним та відповідачем узгоджена вартість предмету іпотеки, яка згідно з п.1.7 Іпотечного договору від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99, становить 2\~930 000. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок), що в повному обсязі відповідає сумі основного зобовязання за договором позики від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98. Відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98 не виконує, розмір загального боргу дорівнює вартості заставленого іпотечного майна, у звязку з чим вимоги про визнання права власності на забезпечене договором іпотеки від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99, нерухоме майно є обґрунтованими. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням. Враховуючи те, що спірні правовідносини у даній справі витікають із грошового зобовязання ( договору позики) даний спір повинен вирішуватися за місцезнаходженням відповідача - ТОВ «ПЄУЛЬФАЙ», яке зареєстроване в Дергачівському районі Харківської області. Згідно з п. 2.3. договору позики від 26.01.2015 року, його дружина [PERSON] надавала згоду на передачу відповідачу позики у розмірі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок), у звязку з чим рішення по даній справі може вплинути на її права та обовязки, що в свою чергу зобовязує до залучення її у якості третьої особо, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, в поданій до суду заяві позов підтримав повністю, просив позов задовольнити. Розгляд справи просив проводити без фіксації технічними засобами, що суд вважає за можливе. Відповідач у справі представник ТОВ « ПЄУЛЬФАЙ» [PERSON] в поданій до суду заяві позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Справу по суті просив проводити в його відсутність, без фіксації судового засідання технічними засобами. Треті особи у справі у справі [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] в поданих до суду заявах позов визнали, не заперечували проти його задоволення. Розгляд справи по суті просили проводити в їхню відсутність, без фіксації судового засідання технічними засобами. Як вбачається з матеріалів справи, 26.01.2015 року між позивачем у справі [PERSON] та відповідачем у справі ТОВ «ПЄУЛЬФАЙ» в особі директора [PERSON] було укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 98. Згідно вищевказаного договору позивач (Позикодавець) у справі передав відповідачу (Позичальнику) грошові кошти в сумі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок), які перераховуються на поточний рахунок ТОВ «ПЄУЛЬФАЙ» повністю на протязі 5 днів з моменту підписання договору позики б/н від 26 січня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98. Зазначені кошти в розмірі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок) були перераховані позивачем на рахунок відповідача, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. Відповідач зобовязувався, згідно п. 2.1. умов договору позики б/н від 26 січня 2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98, повернути позивачу таку саму суму грошей у строк до 10.02.2015 року. Обидві сторони були згодні з умовами договору позики. З метою забезпечення укладеного між сторонами договору позики від 26.01.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98 між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір б/н, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99, який мав на меті забезпечити вимоги Іпотекодержателя ( позивача у справі), які випливають з договору позики від 26.01.2015 року. Предметом договору іпотеки за вищевказаним договором виступило наступне майно, яке належить відповідачу на праві приватної власності: нежитлове приміщення 12-го поверху № 28 (двадцять вісім) загальною площею 61,5 кв.м. в нежитловій будівлі літера «А-16», що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Клочківська, будинок 111-А (сто одинадцять літера «А»), нежитлові приміщення ( в літері «А») загальною площею 277,0 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Володимирська, будинок 71 (сімдесят один), нежитлові приміщення 1-го поверху № 3а, 6б, 7-11, 13-15 в літері А-9 загальною площею 301,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Харків, вул. Деревянка, будинок 8 (вісім). Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.01.2015 року ( № 32685341, № 32691581, № 32695120) на вищевказане нерухоме майно накладено обтяження з метою забезпечення виконання основного зобовязання. У встановлений строк до 10.02.2015 року відповідач не повернув позивачу зазначену суму коштів у розмірі 2\~930\~000 грн. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок). Відповідач у справі порушив умови договору позики від 26.01.2015 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98, оскільки навіть не приступив до сплати боргу, що надало позивачу у справі право стягнути заборгованість за договором позики за рахунок майна, заставленого по договору іпотеки від 26 січня 2015 року , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99 між ним та відповідачем ( п.3.2.1, п.3.2.2 іпотечного договору). Відповідач у справі порушив свої зобовязання за договором позики, відмовляється у добровільному порядку повернути отримані від позивача грошові кошти. Між позивачем та відповідачем узгоджена вартість предмету іпотеки, яка згідно з п.1.7 Іпотечного договору від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99, становить 2\~930 000. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок), що в повному обсязі відповідає сумі основного зобовязання за договором позики від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98. Відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 98 не виконує, розмір загального боргу дорівнює вартості заставленого іпотечного майна, у звязку з чим вимоги про визнання права власності на забезпечене договором іпотеки від 26 січня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 99, нерухоме майно є обґрунтованими. Відповідно до ч.2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням. Враховуючи те, що спірні правовідносини у даній справі витікають із грошового зобовязання ( договору позики) даний спір вирішується за місцезнаходженням відповідача - ТОВ «ПЄУЛЬФАЙ», яке зареєстроване в Дергачівському районі Харківської області. Крім того, сторони в договорі позики визначили місце вирішення спору: «до суду за місцем знаходження позичальника». Згідно ч.1 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: 1) визнання права. А також: суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до п.4.2 договору іпотеки Іпотекодерждатель набуває право на звернення стягнення на передане в іпотеку майно у випадку порушення Іпотекодавцем умов договору позики. За п.4.3 договору іпотеки Іпотекодерждатель за 30 календарних днів попереджає Іпотекодавця про задоволеня своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою не будуть виконані, Іпотекодержатель на свій розсуд має право задовольнити свої вимоги зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Одним з видів порушення зобовязання відповідно до ст.612 ЦК України є прострочення боржника, відповідно до котрої: боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст.1049 ЦК України: позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду. Згідно з ч.3 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється зокрема на підставі рішення суду. У звязку з вищевикладеним, позивачем як Іпотекодержателем, на підставі ст.16 ЦК України та ст.3 ЦПК України обрано такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, а саме визнання права власності на: нежитлове приміщення 12-го поверху № 28 (двадцять вісім) загальною площею 61,5 кв.м. в нежитловій будівлі літера «А-16», що знаходиться за адресою м. Харків, вул. Клочківська, будинок 111-А, нежитлові приміщення ( в літері «А») загальною площею 277,0 кв.м., що знаходиться за адресою м. Київ, вул. Володимирська, будинок 71,нежитлові приміщення 1-го поверху № 3а, 6б, 7-11, 13-15 в літері А-9 загальною площею 301,5 кв.м., що знаходяться за адресою м. Харків, вул. Деревянка, будинок 8. Зазначений спосіб захисту цивільного права узгоджується з Правовими висновками Верховного суду України, які ухвалені за наслідком розгляду заяв про перегляд рішень касаційного суду внаслідок неоднакового застосування норм матеріального права. Так, згідно з правовим висновком Верховного суду України від 26.12.2011 у справі № 3-139гс11 визначено наступне: «Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частинами 1 та 3 ст. 36Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону. Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Отже, передбачений вищевказаною нормою договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги пятої ЦК України. При дотриманні цих умов іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки з дотриманням умов звернення стягнення та порядку реалізації, передбачених Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрації обтяжень». Таким чином, у разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Господарські суди, з висновками яких погодився касаційний суд, обґрунтовано зазначили, що звернення стягнення і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду може застосовуватися, якщо це передбачено договором». Аналогічна правова позиція Верховного Суду України надана в постанові від 11.12.2013 у справі 6-124цс13, відповідно до котрої: «Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції вищенаведених норм матеріального права, судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України виходять із такого. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Пунктами 4.5.3 договорів іпотеки від 15 серпня 2007 року № 02-10/2874 та від 20 серпня 2008 року № 013/708960-ІО визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перерахованих у цьому пункті способів, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, установленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором». Зазначені постанови Верховного Суду України є обовязковими для застосування у всіх аналогічних правовідносинах на території України. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України: Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Окрім цього, згідно роз'яснень, що містяться в пунктах 39, 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в дворі іпотекодержатель на підстав частини другої статті 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. При вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співвмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, зіставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини /зокрема про право на першочерговість задоволення вимог за рахунок предмета застави/, та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність /пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України/. Між позивачем та відповідачем узгоджена вартість предмету іпотеки, яка згідно з п.1.7 Іпотечного договору становить 2\~930 000. (два мільйона девятсот тридцять гривень 00 копійок), що в повному обсязі відповідає сумі осново зобовязання за договором позики. Відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики не виконує, розмір загального боргу дорівнює вартості іпотечного майна, у звязку з чим вимоги про визнання права власності на забезпечене договором іпотеки нерухоме майно є обґрунтованими. При таких обставинах, з урахуванням доказів, наданих по справі, а також спірних правовідносин між сторонами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі ст. ст. 3, 6, 13, 16, 526, 527, 530, 610, 612, 1046, 1049 ЦК України, ст.ст. 1, 33, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», Правових позицій Верховного Суду України від 26.12.2011 у справі № 3-139гс11 та від 11.12.2013 у справі 6-124цс13, п.п. 39, 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: approved