Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

Позивач ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" звернувся із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди у зв?язку з дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що 17.03.2014 року на пр.. Броварському у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями КІА д\\н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та Шкода д\\н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Автомобіль Шкода був застрахований у позивача за договором добровільного страхування. У результаті ДТП автомобіль Шкода отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля [PERSON] була завдана матеріальна шкода. На підставі рахунків Страхова компанія сплатила власнику автомобіль страхове відшкодування у розмірі 21834, 40 грн. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована в Страховій компанії "Просто-Страхування". На вимогу позивача Страхова компанія "Просто-Страхування" здійснила виплату страхового відшкодування позивачу у розмірі 11519, 70 грн. Залишок невідшкодованої суми становить 10314, 70 грн. Позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату вказаної суми, але до цього часу шкода не відшкодована. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 10314, 70 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.06.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ "Страхова компанія "ПЗУ Україна" страхове відшкодування у розмірі 10314, 70 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1378, 00 грн. 16.07.2020 року представник відповідача звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Свою заяву представник відповідача обґрунтовує тим, що відповідач не отримував копію позовної заяви з додатками, не був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, у зв`язку з чим не мав змоги прийняти участь у судовому засіданні при розгляді даної справи, подати свої пояснення чи заперечення. Також заявник вказує про те, що висновки, викладені у судовому рішенні, не відповідають дійсним обставинам справи, що підтверджується письмовими доказами, долученими до заяви, судом не у повному обсязі були досліджені всі обставини. На підставі викладеного заявник просить заочне рішення суду скасувати та призначити справу до розгляду у загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2020 року задоволено заяву відповідача і заочне рішення суду від 26.06.2020 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. 28.08.2020 року до суду надійшов Відзив на позов, 23.11.2020 до суду надійшов Уточнений відзив. Заперечуючи проти задоволення позову, представник відповідача вказує про те, що в обгрунтування позовних вимог Страхова компанія зазначає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 17.03.2014 року в м. Києві з автомобілями під керуванням [PERSON] та [PERSON] , в результаті якої останньому була заподіяна шкода у вигляді пошкодження автомобіля. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 11.04.2014 року у справі №755/8753_14-п Відповідача [PERSON] було встановлено винним у ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП. ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» за договором страхування сплатила [PERSON] страхове відшкодування у розмірі 21 834,40 грн. У позові позивач визнав, що страхова компанія ПрАТ «Просто-Страхування», з якою у відповідача був укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, на вимогу ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» в порядку суброгації сплатило позивачу суму в розмірі 11519,70 грн. На підставі наведеного ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» вважає, що має право на регресну вимогу до [PERSON] на суму 10 314,70 грн. Разом з тим,Ю представник вважаєм такі вимоги ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до [PERSON] безпідставними та необгрунтованими з огляду на таке. Постановою у справі № 33/796/720/2014 від 03.06.2014 року Апеляційний суд міста Києва скасував постанову Дніпровського районного суду міста Києва від 11.04.2014 року в частині закриття провадження щодо [PERSON] за ст.124 КУпАП. Цією ж постановою Апеляційний суд визнав [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та наклав на нього стягнення вигляді штрафу. Отже, на момент подання позову позивачем у справі № 754/15990/16-ц, у ДТП, яка мала місце 17.03.2014 року в місті Києві з автомобілями під керуванням [PERSON] та [PERSON] , були визнані винними [PERSON] та [PERSON] . Так, згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 17.03.2014 року серія АВ2№754009 [PERSON] керуючи власним автомобілем КІА д.н.з. [NUMBER] не дотримався безпечної дистанції та здійснив зіткнення з автомобілем Шкода д.н.з. [NUMBER] водій [PERSON] в результаті пошкоджено обидва автомобілі та заподіяні матеріальні збитки, чим порушив вимоги п. 13.1. ПДР за відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 17.03.2014 року серія АВ2№754001 [PERSON] керуючи автомобілем Шкода Суперб д.н.з. [NUMBER] підчас зміни напрямку руху не переконався в безпечності, виконуючи маневр перестроювання не дав дорогу автомобілю КІА д.н.з. [NUMBER] водій [PERSON] , що призвело до зіткнення з ним та пошкодження обох автомобілів та заподіяні матеріальні збитки, чим порушив вимоги п. 10.1., 10.3. ПДР за що відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП. Таким чином, для встановлення розміру відшкодування заподіяного в результаті взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки (автомобілів) належного з кожного учасника ДТП, в т.ч. [PERSON] , необхідно встановити у відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 1188 ЦК України відповідну частку відшкодування у залежності від обставин, що мають значення. ПрАТ «Просто-Страхування» вже виплатило 25.08.2016 року позивачу 11519,70 грн. за відповідача страхове відшкодування. Отже позовні вимоги позивача, не враховують усіх обставин справи і направлені на отримання безпідставно додаткової вигоди за рахунок стягнення коштів з відповідача. На підставі викладеного, представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позову. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність, суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - ПрАТ "Просто-Страхування" в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність, суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку підлягають задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що 17.03.2014 року на пр. Броварському у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода між автомобілями КІА д\\н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та Шкода д\\н [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . В результаті ДТП автомобіль Шкода отримав механічні пошкодження, а власнику автомобіля завдано - матеріальну шкоду. Винним у скоєній ДТП визнаний відповідач [PERSON] , що підтверджується постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2014 року. Як вбачається з письмових матеріалів справи, автомобіль Шкода був застрахований власником у Страховій компанії "ПЗУ Україна" за Договором добровільного страхування транспортного засобу та відповідно до Розрахунку суми страхового відшкодування Страхова компанія виплатила страхове відшкодування власнику автомобіля у розмірі 21834, 40 грн. Як встановлено при розгляді справи, цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована у Страховій компанії "Просто-Страхування", що підтверджується полісом обов"язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. На вимогу позивача Страхова компанія "Просто-Страхування" здійснила виплату страхового відшкодування на рахунок позивача у розмірі 11519, 70 грн. Залишок невідшкодованої суми страхового відшкодування становить 10314, 70 грн. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 03.06.2014 року скасовано Постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 11.04.2014 року, якою щодо [PERSON] закрито провадження за ст. 124 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення. Визнано [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина відповідача встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем. Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно зі ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Як встановлено постановою Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2020 року, другий учасник цієї ДТП [PERSON] також порушив Правила дорожнього руху. Отже, з огляду на викладене, у скоєній дорожньо-транспортній пригоді, яка відбулася 17.03.2014 року о 16 год. 35 год. по пр. Броварському в м. Києві винними є обидва водії, як [PERSON] так і [PERSON] і відповідно до положень ст. 82 ЦПК України, роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 01 березня 2013 року № 4, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Апеляційного суду м. Києва від 23.11.2020 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, які не оскаржувались та набрали законної сили. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, розмір відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Пунктом 36.3 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» , що у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. На підставі п.8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» шкода, завдана кількома особами, відшкодовується кожною з них у частці, завданій нею (у порядку часткової відповідальності). Особи, які спільно завдали шкоди, тобто завдали неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями, або діями з єдністю наміру, несуть солідарну відповідальність перед потерпілими (статті 543, 1190 ЦК України), небезпеки кожним із їх володільців перед іншим із них, вирішується за правилами статті 1188 ЦК України, а саме: шкода, завдана одному з володільців із вини іншого, відшкодовується винним; не відшкодовується шкода, завдана володільцю лише з його вини; за наявності вини всіх володільців розмір відшкодування визначається судом у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (тобто залежно від ступеня вини кожного); у разі відсутності вини володільців у взаємному завданні шкоди жоден із них не має права на відшкодування. Таким чином, враховуючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку про наявність обопільної вини учасників ДТП, ступінь якої у даній ДТП не встановлена. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для покладення на відповідача відповідальності за шкоду, що завдана майну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 10314, 70 грн. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог до [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed