Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

У листопаді 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 09.08.2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON], було укладено кредитний договір за умовами якого останній отримав кредит у сумі 1500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] кредитні зобов'язання належним чином не виконує, в результаті чого заборгованість за кредитним договором станом на 30.09.2013 року складає 8117,99 доларів США, яка складається з: 2481,31 доларів США - заборгованість за кредитом; 4740,51 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 450,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 62,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 383,59 доларів США - штраф (процентна складова). Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь виниклу заборгованість (а.с.3-6). Заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 14 січня 2014 року в задоволенні позовних вимог до [PERSON] - відмовлено (а.с.43-46). В апеляційній скарзі (а.с.51-55) ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки: - позивач звернувся до суду в межах строків позовної давності, оскільки в п.9.12. кредитного договору обумовлено автоматичне пролонгування, а тому сторони в письмовій формі домовились про строк дії договору до повного виконання зобов'язань сторонами; - суд мав застосувати до спірних правовідносин ч.1 ст.259 ЦПК України; - суд не звернув уваги на те що згідно ч.3 ст.267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж за кредитом відповідачем здійснено в вересні 2008 року, а тому строк, у межах якого позивач мав право звернутись до суду з вимогою про захист свого права, закінчився в жовтні 2011 року. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем укладений кредитний договір, за яким останній отримав від банку кредит строком на рік у сумі 1500,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом 19,20 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом шляхом подання заяви про надання кредиту та отримання кредитної картки банку та письмового засвідчення погодження з «Умовами та Правилами надання банківських послуг» (а.с.14-15,16-12). Згідно з розрахунком банку станом на 30.09.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 8117,99 доларів США, яка складається з: 2481,31 доларів США - заборгованість за кредитом; 4740,51 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 450,00 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 62,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 383,59 доларів США - штраф (процентна складова) (а.с.4-12). Як вбачається з цього розрахунку, з жовтня 2008 року заборгованість відповідача з кредиту становить 2481,31 доларів США і з цього часу відповідач платежів з повернення кредиту не здійснює (а.с.10). Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З моменту несплати відповідачем всіх платежів за попередній звітний місяць у банка виникло право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Отже 18 січня 2013 року банк звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності (а.с.3-6). Дійшовши правильного висновку про пропуск банком строку позовної давності та відмовляючи банку з цих підстав в задоволенні позову, суд першої інстанції помилково визнав, що відповідно до п.31 постанови № 5 Пленуму ВСУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року на підставі п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Разом з тим, відповідно до висновків Верховного Суду Ураїни, викладених в постанові від 20.11.2013 року, положення п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, стосуються позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямовані на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, відповідач в суді першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності не звертався. В суді апеляційної інстанції встановлено, що відповідач змінив місце проживання та знявся з реєстраційного обліку, за іншим місцем проживання не зареєструвався, у зв'язку з чим на цей час його місцепроживання не відомо. Тому відповідно до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України про розгляд справи 26 серпня 2014 року в суді апеляційної інстанції відповідач повідомлений шляхом оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я» від 15 липня 2014 року (а.с. 84). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач доказів неотримання кредиту суду не надав, надані банком докази не спростував. З огляду на це колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягають стягненню судові витрати в сумі 648,63 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved