Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

12.01.2021 позивачі звернулись до суду з позовом до відповідачів, в якому просять визнати протиправними п.1.10 ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 про передачу безкоштовно у власність [PERSON] , прож. на [ADDRESS] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 802 кв.м. на [ADDRESS] ; визнати недійсним Державний акт серії ЛВ№ 054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки (кадастрові № 4610600000:00:008:0173, 4610600000:00:008:0172) виданий [PERSON] на дві земельні ділянки загальної площею 0,0802 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що знаходиться по [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказує, що їм на підставі свідоцтва від 17 вересня 1996 року, згідно розпорядження від 17.09.1996 року, на праві спільної сумісної власності належить кв. [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 120 кв.м. Дане свідоцтво зареєстровано в КП Львівської обласної ради «Львівське МЕТІ та ЕО» за реєстровими № [NUMBER]. Відповідач у даній справі [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Таким чином, даний житловий будинок за вищевказаною адресою є двоквартирним, одноповерховим з належною ним на праві приватної власності мансардою, повністю розташованою над житловим приміщенням відповідача [PERSON] та відокремленим входом для них, як співвласників квартири [ADDRESS] . В жовтні місяці 2020 року вони вирішили використати своє право на приватизацію частини земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд та відповідної частини ділянки під садом. Однак довідались про те, що виявляється практично повністю прибудинкова територія та сад вже були приватизовані попереднім власником квартири [ADDRESS] [PERSON] і спадкоємцем за заповітом якої є відповідач у справі [PERSON] . Набуття право власності стало можливим на підставі ухвали №341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради Львівської області. Відповідно в листопаді місяці 2020 року вона, [PERSON] , звернулась з інформаційним запитом у Дрогобицьку міську раду з проханням надати копії згаданого рішення органу місцевої влади і самих заяв, на підставі яких [PERSON] було надано право на приватизацію земельної ділянки за вищевкзаною адресою. Відповідно 18 листопада 2020 року за вих. №17/10142 на її, [PERSON] , адресу буди направлені витяг з ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарські споруди» та копії відповідних заяв і які передували прийняттю такого рішення. Так, згідно до п.1.10 резолютивної частини ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради: - надано в постійне користування для обслуговування приватизованих будинків громадян: [PERSON] , [PERSON] , прож. по [ADDRESS] , [PERSON] , прож. по [ADDRESS] спільно земельну ділянку площею 350 кв.м. по [ADDRESS] . [PERSON] , прож. по [ADDRESS] земельну ділянку площею 650 кв.м. по [ADDRESS] . Таким чином, у спільне користування трьох співвласників приватизованого будинку було надано 350 кв.м. земельної ділянки та 650 кв. іншої частини ділянки в одноосібне користування з подальшою приватизацією лише одному співвласнику - [PERSON] . Також відповідно до п.3 вищезгаданої ухвали контроль за її виконанням було покладено на голову постійної земельної комісії [PERSON] і який був сином [PERSON] . Ознайомившись зі змістом копії наданих заяв про надання в постійне користування земельної ділянки, стверджують, що зміст заяви від 15.02.2000 року на адресу міського голови м. Дрогобича Радзієвському О.В. від їхнього імені про надання їм в постійне користування спільного з власником квартири [PERSON] для обслуговування приватизованого будинку по [ADDRESS] земельної ділянки площею 350 кв.м. був складений та написаний іншої особою. Також це стосується подальшого тексту заяви, що на решту площі земельної ділянки і яка знаходиться поруч з будинком [ADDRESS] вони не претендують і погоджуються з тим, що вона буде надана в постійне користування власнику квартири [ADDRESS] [PERSON] . Площа такої ділянки в заяві не була взагалі вказана. В цей же час, з копії заяви від імені [PERSON] випливає зворотне, а саме: заявник просить передати їй особисто земельну ділянку площею 650 кв.м. Отже, земельна ділянка, яка була закріплена за їхнім двоквартирним будинком, унаслідок приватизації квартир перейшла у користування власників квартир, які є співвласниками вказаного будинку і приватизація цієї земельної ділянки повинна була здійснюватися пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок. Однак такі частки не були визначені, а тому оспорювані рішення Дрогобицької міської ради є протиправними. Більше того, вона, [PERSON] народилась [INFO] . ЇЇ батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відтак на час написання заяви від 15.02.2000 року про надання їй в постійне користування спільно з [PERSON] земельної ділянки та відмови від іншої площі цієї ж ділянки на користь останньої вона була малолітньою і їй не виповнилось ще чотирьох років. Відповідно жодних заяв вона підписувати не могла, її батьки на таке нікого не уповноважували і від її іменії , як законні представники, не діяли. Хто саме станом на лютий місяць 2000 року від її імені написав та підписав заяву вищезгаданого змісту з метою подальшої приватизації земельної ділянки їй не відомо. В подальшому на підставі п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 [PERSON] був оформлений та виданий Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку площею 802 кв.м.. Також в грудні 2020 року вони отримали, згідно відповіді від 16.12.2020 р. за №97-13-0.172-2081/180-20 на їх інформаційний запит, з Місцевого фонду документації копію архівного примірника Державного акту серії ЛВ№ 054865 від 29.06.2004 року на право власності на земельні ділянки (кадастрові № 4610600000:00:008:0173, 4610600000:00:008:0172 ) по [ADDRESS] . Відповідно до даного правовстановлюючого документу після отримання оскаржуваної ухвали сесії [PERSON] приватизувала дві земельні ділянки загальної площею 0,0802 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, хоча в дійсності діл.2 №4610600000:00:008:0172 знаходиться під садом. При цьому, оскільки подальша приватизація спірної земельної ділянки [PERSON] є наслідком оскаржуваної неправомірної ухвали №341 від 29.03.2000 року Дрогобицької міської ради, відтак вищезгаданий Державний акт на її ім`я слід визнати недійсним. Крім того, [PERSON] померла [INFO] і її спадкоємцем за заповітом спірної земельної ділянки є її син - відповідач у справі [PERSON] , який прийняв спадщину. Про порушення, зокрема її, [PERSON] , законних прав та інтересів вперше стало відомо у листопаді місяці 2020 році з офіційно отриманих письмових відповідей на інформаційні запити. Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи наведене, просить поновити їй строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 04.02.2021 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві вказує на те, що [PERSON] та [PERSON] покликаючись у позові на ст. 30, 67, 152 ЗК України, ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також на п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.96р. "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ (Постанова втратила чинність на підставі Постанови Верховного Суду № 7 (vа007700-04 ) від 16.04.2004), зазначають про порушення їх права користування земельною ділянкою, закріпленою за їх будинком. У той же час, залишено поза увагою вимоги ст. 22 ЗК (в редакції закону від 18.12.1990р.), згідно яких право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виникнення у позивачів [PERSON] та [PERSON] права користування земельною ділянкою по [ADDRESS] . Крім того, в матеріалах справи є заява від [PERSON] та [PERSON] складена 15.02.2000р., належних та допустимих доказів у її спростування позивачі не надали. Отже, покликання позивачів про не складання ними чи уповноваженими особами від їх імені цієї заяви, - є припущенням, що відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України не може бути покладено в основу доказування. Вважає позовні вимоги безпідставними та просить в задоволенні позову відмовити. Крім цього відповідачем подано заяву про застосування закону про сплив позовної давності, оскільки позивачами не доведено того, що вони не могли довідатись про порушення прав раніше ніж у листопаді 2020 року, враховуючи при цьому, що з моменту видання оскаржуваних рішень та Державного акту серії ЛВ № 054865 від 29.06.2004 р. на право власності на земельні ділянки пройшов досить великий час, що свідчить про вирішення справи щодо подій, що мали місце у далекому минулому. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 12.02.2021 від представника Дрогобицької міської ради надійшла заява про застосування строку позовної давності, яка є підставою для відмови у позові. Представник позивача - адвокат Багнюк І.В. у вступному слові позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідач та його представник - адвокат Возняк В.Й., позову не визнали з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] вказав, що є добросовісним набувачем, отримав земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті своєї матері, а тому йому не відомо про обставини, зазначені позивачем. Також вважає, що з часу приватизації пройшло більш як 15 років, а тому сплив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Суд, вислухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позову слід задоволити з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи і сторонами не оспорюється, позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить кв. [ADDRESS] на підставі Свідоцтва від 17 вересня 1996 року, згідно розпорядження від 17.09.1996, а відповідачу [PERSON] - квартира [ADDRESS] , яку останній успадкував після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Згідно державного Акут на право власності на земельну ділянку Серія ЛВ № 054865, [PERSON] на підставі ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26.12.2003 р. № 270 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0802 га на [ADDRESS] , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Як вбачається з витягу з ухвали ХУ сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради від 29.03.2000 №341, Дрогобицька міська рада надала в постійне користування для обслуговування приватизованих будинків громадян: 1.10. [PERSON] , [PERSON] , прож. по [ADDRESS] , [PERSON] , прож. по [ADDRESS] спільно земельну ділянку площею 350 кв.м. по [ADDRESS] . [PERSON] , прож. по [ADDRESS] земельну ділянку площею 650 кв.м. по [ADDRESS] . Порядок передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України та користування ними на час отримання сторонами у власність вказаної ділянки регулювався Декретом Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26.12.1992 року, Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року та Земельним Кодексом України від 18.12.1990 року з наступними змінами. Згідно ст. 30 вказаного Кодексу при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. Відповідно до п. 5 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" користування закріпленою за приватизованим будинком прибудинковою територією здійснюється в порядку та на умовах, передбачених Земельним кодексом України. У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1996 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", яка діяла на момент прийняття оскаржуваного рішення, зазначено, що при приватизації громадянами одно- або багатоквартирного будинку державного житлового фонду користування закріпленою за ним прибудинковою територією згідно з п. 5 ст. 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється в порядку й на умовах, передбачених Земельним кодексом щодо використання присадибної ділянки громадянами, яким жилий будинок належить на праві спільної власності (статті 42, 105). Як вбачається з Свідоцтва про народження [PERSON] серія [NUMBER] , вона народилась [INFO] і її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Отже, на час приватизації [PERSON] ще не виповнилось 4 років. Згідно заяви від 15.02.2000, адресованої на ім`я міського голови м.Дрогобича від [PERSON] та [PERSON] , останні просили надати їм в спільне користування спільно з власником квартири 1 [PERSON] для обслуговування їхнього приватизованого будинку по [ADDRESS] земельну ділянку площею 350 кв.м., на решту площі земельної ділянки, що знаходиться поруч з будинком [ADDRESS] не претендують і погоджуються з тим, що вона буде надана міською радою в постійне користування власнику квартири 1 [PERSON] . Відповідно до ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за відповідними видами користування у межах норм, визначених цією статтею. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам визначений ст. 118 зазначеного Кодексу. Відповідно до ст. 31 Цивільного кодексу України, малолітня особа - це фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років. Згідно зі ст. 32 Цивільного кодексу України неповнолітньою особою, яка має неповну цивільну дієздатність, є фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Відповідно до ст. 25 Цивільного кодексу України, здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Саттетю 26 зазначеного Кодексу визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ст. 242 Цивільного кодексу України батьки (усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Отже, малолітні, неповнолітні особи мають право на передачу їм у власність земельних ділянок та видачу правовстановлюючих документів на них. Оскільки малолітні діти (до 14 років) мають лише часткову дієздатність і вправі вчиняти самостійно лише дрібні побутові правочини (ст. 31 ЦК України), то всі інші правочини від їх імені вчиняють батьки (усиновлювачі). Таким чином заява про приватизацію земельної ділянки від імені малолітньої особи має бути подана одним із батьків, із яким постійно проживає дитина, за наявності згоди другого з батьків. Згідно зі ст. 32 ЦК України, неповнолітні діти віком від 14 до 18 років мають право самостійно вчиняти дії та правочини, передбачені ч. 1 ст. 32 Цивільного кодексу України, а інші правочини неповнолітня особа вчиняє також самостійно, але за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. Тобто батьки вже не мають права вчиняти правочини від імені своїх неповнолітніх дітей, представницькі повноваження батьків полягають у тому, давати чи не давати свою згоду на вчинення правочинів дітьми віком від 14 до 18 років, тому заява на приватизацію земельної ділянки під об`єктом нерухомого майна, який належить неповнолітній особі, має бути написана такою особою самостійно, але за умови отримання згоди батьків. Згода на вчинення неповнолітньою особою правочину має бути одержана від будь-кого з батьків (усиновлювачів). У разі заперечення того з батьків (усиновлювачів), з яким проживає неповнолітня особа, правочин може бути здійснений з дозволу органу опіки та піклування. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржуваною ухвалою сесії Дрогобицької міської ради були порушені законні права та інтереси [PERSON] як співвласника житлового будинку на приватизацію земельної ділянки, на якій він знаходиться. Також, відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України). Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Оскільки передача земельної ділянки у власність [PERSON] відбулася з порушенням норм ЗК України та ЦК України, а тому відповідне оскаржуване рішення (п.1.10 ухвали № 341 від 29 березня 2000 року XV сесії третього демократичного скликання Дрогобицької міської ради «Про надання в постійне користування громадянам земельних ділянок, на яких знаходяться приватизовані ними будинки, а також господарськи споруди» та п.1.54 ухвали 12-ї сесії 4-го скликання Дрогобицької міської ради від 26 грудня 2003 року за № 270 про передачу безкоштовно у власність [PERSON] , прож. на [ADDRESS] земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 802 кв.м. на [ADDRESS] ) та отриманий на його підставі державний акт є незаконними. Крім того, слід зазначити, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Наведене відповідає висновку, який викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 (провадження № 14-525цс18). Що стосується заяви відповідача про застосування строку позовної давності, то в такій слід відмовити з огляду на таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Суд приймає до уваги доводи позивача [PERSON] про те, що вона дізналась про порушення свого права у листопаді 2020 року, коли отримала письмові відповіді на інформаційні запити та з огляду на те, що на час приватизації їй ще не виповнилось 4 роки, а тому останній не могло бути відомо про це в силу свого віку. На підставі викладеного та

Outcome: approved