Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

03.02.2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "Приватбанк" (далі Банк, Позивач) звернувся до суду з позовом (з урахуванням уточнень позовних вимог від 04.03.2015 року) до [PERSON] (далі Відповідач), про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 19.06.2007 року між Банком та Відповідачем укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки боржник належним чином не виконує свої зобов'язання по кредитному договору, позивач просить стягнути з Відповідача заборгованість за кредитним договором, яка з урахуванням стягнутої суми за судовим наказом, станом на 31.12.2014 року становить 16 640,15 грн., яка складається: заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10 882 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 4 965,76 грн., а також штраф (процентна складова) 792,39 грн. Представник позивача Криворученко С.М. просив задовольнити позов у повному обсязі, також зазначив, що відповідно до ст. 264 ЦК України підстав для застосування строків позовної давності не має, так як строк необхідно рахувати з 25.06.2014 року, а саме дати коли Банк звертався до Відповідача з позовом за цим же предметом та з цих же підстав. Відповідач визнавши факт укладення кредитної угоди, проти позову заперечував та просив застосувати строк позовної давності, оскільки останній платіж по картці ним здійснено у 2008 році, а картка знищена під час пожежі у будинку. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Так у своєму рішення від 10.11.2011 № 15-рп/2011, Конституційний Суд України зазначив, що регулювання договірних цивільних відносин здійснюється як самостійно їх сторонами, так і за участю держави відповідно до положень ЦК України. Для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Відповідно до ст. 526, 530, 599 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним . Виходячи з положень статей 626, 638 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд зазначає, що відповідно до ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що відповідає положенням ст. 628 ЦК України. Згідно з частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Судом встановлено, що 19.06.2007 року Відповідачем подано до Банку заяву позичальника, яка разом з Умовами та Правилами про надання банківських послуг, складає договір про надання споживчого кредиту, за яким йому надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачу видано картку [NUMBER] зі строком дії до "05.11" та встановлено кредитний ліміт у розмірі 250 грн., який неодноразово змінювався останній раз 28.01.2009 року у розмірі 4 900 грн. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, а також Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. Умови договору Відповідачем належним чином не виконувалися, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка з урахуванням стягнутої суми за судовим наказом від 12.01.2009 року у справі №2Н-8/2009 року, станом на 31.12.2014 року становить 16 640,15 грн., та складається: заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 10 882 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 4 965,76 грн., а також штраф (процентна складова) 792,39 грн. Відповідно до пункту 6.4 умов і правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами правил чи тарифів обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам. Пунктом 8.6 умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким із грошових зобов'язань, передбачених даним договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Як вбачається з умов та правил надання банківських послуг, зокрема, п. 9.3, картрахунки відкриті на невизначений строк за виключенням умов, передбачених в п.п. 9.6, 9.7 даних умов. Пунктом 9.12 передбачено, що договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же строк. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту карти з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява Держателя карти про закриття картрахунку, а також за умови наявних грошових коштів на картрахунку для сплати послуг за виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії), та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором (п. 3.1.3 розділу ІІ "Правила користування платіжною карткою"). Пунктами 3.1.1, 5.4 правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Зі змісту п. 3.1 Умов та правил надання банківських послуг, банк відкриває клієнту картковий рахунок, його вид і строк дії визначений у заяві і пам'ятці клієнта, підписанням якої клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України). Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року №6-14цс14. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Разом з тим, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином строк повернення кредиту закінчився 31.05.2011 року. Остання дата погашення заборгованості згідно розрахунку є 20.08.2008 року. Із заявою про видачу судового наказу Позивач звернувся 08.01.2009 року. Із позовною заявою, яка була залишена без розгляду ухвалою Петриківського районного суду від 07.08.2014 року у справі №187/801/14-ц, Банк, згідно реєстру поштових відправлень та квитанції відділення поштового зв'язку, звернувся 25.06.2014 року. За таких обставин, враховуючи термін дії банківської картки, останню операцію по картці Відповідачем, а також дату звернення до суду, суд вважає , що строки давності звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом минув, поважні причини для поновлення позивачу строку для звернення до суду відсутні, а отже позовні вимоги слід залишити без задоволення. Інші доводи Позивача висновків суду не спростовують. Розподіл судових витрат здійснити на підставі ст. 88 ЦПК України, а саме оскільки в задоволенні позову відмолено, сплачений судовий збір компенсації не підлягає. Повний текст рішення виготовлено та підписано 12.05.2015 року.

Outcome: dismissed