Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернувся 20.09.2014 року до суду з позовом з вимогами до відповідача про відшкодування шкоди, заподіяної підприємству її працівником, у розмірі 17721,37 грн., обгрунтовуючи вимоги тим, що відповідач працював на посаді водія з 06.08.2013 року по 27.11.2013 року і підприємством було укладено з ним письмовий договір про повну матеріальну відповідальність, та 11.11.2013 року під час виконання трудових обов'язків, керуючи автомобілем "MAN TGA", держномер [NUMBER] з причепом марки "KRONE AZW 18", держномер [NUMBER], якими позивач володіє на підставі договору оренди, перевантаживши автомобіль на правий бік причепа, порушив правила дорожнього руху, що привело до механічного пошкодження майна. Позивач відшкодував зазначену суму власникові транспортних засобів та вказує, що як особа, яка відшкодувала шкоду, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Позивач вважає, що шкоду заподіяно з вини водія, яким неналежним чином виконувались трудові обов'язки. Посилаючись на зазначені обставини, а також на правила п.п.1, 2 ст.134, ст.135-1 КЗпП України, ст.1191 ЦК України, позивач просив суд задовольнити позов. У судове засідання представник позивача подала заяву про підтримання позовних вимог та з урахуванням відсутності відповідача і його належне повідомлення, просила розглянути справу за відсутності сторін у заочному порядку. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином за місцем реєстрації, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не звертався, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідач не висловив. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до наказу керівника підприємства від 06.08.2013 року №000000002 (а.с.8), [PERSON] на підставі його письмової заяви (а.с.7) прийнято на посаду водія, де він працював по 27.11.2013 року і був звільнений за власним бажанням наказом від 27.11.2013 року (а.с.10, 11). Оскільки [PERSON] займав посаду та виконував роботи, безпосередньо пов'язані із перевезенням (доставкою) переданих йому матеріальних цінностей, підприємством укладено зі вказаним працівником письмовий договір від 06.08.2013 року про повну матеріальну відповідальність за передані йому підзвітні цінності, як це передбачено статтею 135-1 КЗпП України. 11.11.2013 року у с.Долинське Ананьївського району Одеської області о 17-00 год. водій [PERSON], під час виконання трудових обов'язків, керуючи автомобілем "MAN TGA", держномер [NUMBER] з причепом марки "KRONE AZW 18", держномер [NUMBER], якими позивач володіє на підставі договору оренди (а.с.12-15), перевантаживши автомобіль на правий бік причепа, порушив правила дорожнього руху, що привело до механічного пошкодження майна. Постановою Суворовського районного суду міста Одеси від 20.12.2013 року відповідача було визнано винним у вчинення зазначеного правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності (а.с.5). Оскільки автомобіль "MAN TGA", держномер [NUMBER] з причепом марки "KRONE AZW 18", держномер [NUMBER], перебуває в оренді позивача на підставі договору оренди (а.с.12-15), позивач виплатив його власникові [PERSON] вартість понесених витрат по ремонту транспортного засобу у розмірі 17721 (сімнадцять тисяч сімсот двадцять одну) гривню 37 копійок, що підтверджується актом виконаних робіт № ЗН-0003541 від 20.11.2013 року та розрахунковими квитанціями (а.с.17-21). Таким чином, між сторонами виникли трудові правовідносини, що регулюються законодавством про працю, зокрема, правилами глави IX КЗпП України. Відповідно до ч.1 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Відповідно до п.п.1, 2 ст.134 КЗпП України працівник несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з його вини підприємству, у разі якщо між працівником і підприємством відповідно до статті 135-1 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, а також у разі якщо майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. З огляду на конкретну обстановку, за якої було заподіяно шкоду, суд дійшов висновку про те, що шкода стала наслідком винної поведінки працівника, яким не виконано обов'язку, покладеного на нього частиною 2 ст.131 КЗпП України щодо бережливого ставлення до ввіреного йому майна, своєчасного вжиття заходів до запобігання шкоді. З вищенаведеного вбачається, що у даному разі має місце як винне порушення вказаним працівником своїх обов'язків за трудовим договором, так і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, заподіяною позивачеві. Відповідно до ч.3 ст.136 КЗпП України покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Відповідно до ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки інший розмір не встановлений законом. Як зазначено в п.3 постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992р. №14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", винний працівник несе матеріальну відповідальність перед підприємством у порядку регресу за нормами трудового законодавства. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ч.1 ст.130, ч.2 ст.131, п.п.1, 2 ст.134, ст.135-1, ч.3 ст.136 КЗпП України, ст.1191 Цивільного кодексу України, та додатково роз'яснені Постановою Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року №14 „Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", являються законними й обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню сплачені позивачем судовий збір у розмірі 243,60 гривень.

Outcome: approved