Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] у позові та, збільшивши розмір позовних вимог у подальшому, просив стягнути з відповідача - державного підприємства «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» 12892 грн. 69 коп. заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по 29 вересня 2014 року, 10529 грн. 25 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні - за період з 30 вересня 2014 року по 15 січня 2015 року за 75 робочих днів, виходячи з середньоденного заробітку 140 грн.39 коп., та 5000 грн. моральної шкоди, пославшись на те, що він був звільнений з роботи з посади електромонтера у відповідача за угодою сторін відповідно до наказу «Про припинення трудового договору» від 29 вересня 2014 року, але розрахунок з ним у день звільнення не проведено, тому крім заборгованості по заробітній платі, відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду, яка завдана йому невиплатою заробітної плати протягом тривалого періоду, внаслідок чого він був позбавлений будь-яких джерел існування, що призвело до неможливості забезпечити його особисті потреби та потреби членів сім»ї та що завдало йому значних моральних страждань, призвело до погіршення відносин у сім»ї, змусило позичати гроші у знайомих та родичів. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] від позовних вимог у частині стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 12892 грн. 69 коп. відмовився, посилаючись на те, що спір у даній частині вирішено в позасудовому порядку - за рішенням комісії по трудових спорах. Ухвалою від 16 січня 2015 року відмова від позову у частині стягнення заборгованості по заробітній платі в зазначеному розмірі судом прийнята і провадження у справі в даній частині закрито. Позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні представник позивача [PERSON] у судовому засіданні неодноразово усно змінював і остаточно їх визначив у розмірі 10810 (десять тисяч вісімсот десять) грн.03 коп., які просив стягнути з відповідача за період з 30 вересня 2014 року - з наступного дня за днем звільнення, посилаючись на те, що позивач у день звільнення з роботи 29 вересня 2014 року працював, по 16 січня 2015 року - за 77 робочих днів, виходячи з кількості робочих днів у: вересні 2014 року - 01 р./д., жовтні 2014 року - 23 р./д., листопаді 2014 року - 20 р./д., грудні 2014 року - 23 р./д, січні 2015 року - 10 р./д., та середньоденного заробітку 140 грн.39 коп., мотивуючи тим, що належні позивачу виплати на день його звільнення з роботи з вини відповідача не проведені, хоч спору про їх розмір не було. Позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди підтримав у повному обсязі та дав пояснення, аналогічні обставинам, зазначеним у позові в обґрунтування позовних вимог у даній їх частині. Представник відповідача Маленко Т.В. позовні вимоги не визнала та пояснила, що розрахунок з позивачем у день його звільнення з роботи не проведено у зв»язку зі скрутним матеріальним становищем підприємства та арештом його рахунків державною виконавчою службою, а не з вини підприємства, але при цьому зазначила, що в разі, якщо суд прийде до висновку про необхідність позовні вимоги позивача в даній частині задовольнити, то розрахунок середнього заробітку за зазначений представником позивача в судовому засіданні період слід здійснювати не за 77 робочих днів, а за 61 робочий день, оскільки відповідно до наказів від 15 вересня 2014 року № 134 та від 16 грудня 2014 року № 202 на підприємстві було встановлено неповний робочий тиждень. Наявність моральної шкоди вважає взагалі недоведеною, тому у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного висновку. Та обставина, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та що він 29 вересня 2014 року з роботи з посади електромонтера звільнений за угодою сторін за ст.36 п.1 КЗпП відповідно до наказу від 29 вересня 2014 року № 89-п підтверджується ксерокопіями наказу на а.с.6 та трудової книжки позивача на а.с.7. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому вираженні, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку. Пункт 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" містить роз»яснення, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз'яснення цієї норми права надав і Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язкуз положеннями ст.ст. 117, 23-1 цього Кодексу. У мотивувальній частині цього рішення Конституційний Суд України зазначив, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Виходячи з викладеного вище, позивач не позбавлений права звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та моральної шкоди до проведення повного з ним розрахунку. Як видно з копії табеля на а.с.41-42, позивач [PERSON] у день звільнення з роботи, тобто, 29 вересня 2014 року, працював. Поясненнями представника відповідача підтверджується факт відсутності спору про розмір сум, належних до виплати позивачу при його звільненні, а також підтверджується факт непроведення з позивачем розрахунку у день звільнення з роботи - 29 вересня 2014 року. Довідкою відповідача від 08 січня 2015 року на а.с.47 підтверджується, що заробітна плата за червень 2014 року виплачена позивачу 29 грудня 2014 року, за липень 2014 року виплачена 15 грудня 2014 року, заробітна плата за серпень та вересень 2014 року виплачена позивачу частково 31 жовтня 2014 року та 06 листопада 2014 року відповідно, а на стягнення решти заробітної плати в розмірі 8288 грн.46 коп. за посвідченням комісії по трудових спорах ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» 14 листопада 2014 року відкрито виконавче провадження держаним виконавцем відділу ДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції» і на день розгляду справи в суді зазначена сума заборгованості позивачу не виплачена, що визнала і представник відповідача. Посилання представника відповідача на відсутність вини підприємства у невчасному проведенні розрахунку з позивачем та на скрутне матеріальне становище не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Надані відповідачем документи про арешт коштів на рахунках боржника (копія постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України на а.с.33-34) свідчать про те, що арешт був накладений 03 жовтня 2013 року в межах суми боргу з врахуванням виконавчого збору в розмірі 38 145 120,04 грн., але при цьому представник відповідача не заперечувала, що господарська діяльність підприємством здійснюється. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності за несвоєчасний розрахунок при звільненні робітника. Крім того, виплату позивачу заборгованості по заробітній платі відповідач здійснював частками, про що зазначено вище, а це свідчить про те, що відповідач мав кошти. За непроведення розрахунку при звільненні наступає відповідальність за ст. 117 КЗпП України, а не інша - за Законом України «Про виконавче провадження», оскільки правовідносини до фактичного розрахунку не переходять у площину виконавчого провадження, тому перебування на виконанні у відділі державної виконавчої служби посвідчення комісії по трудових спорах ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі не звільняє відповідача від такої відповідальності. Як видно з довідки відповідача від 03 грудня 2014 року на а.с.45, розмір середньоденної заробітної плати [PERSON] становить 140грн. 39коп., виходячи з заробітної плати за останні два календарні місяці роботи, які передували звільненню з роботи позивача [PERSON] - за липень, серпень 2014 року, тобто, обчислений відповідно до вимог ст.27 Закону України "Про оплату праці", розділу ІІ п.2, розділу ІV п.8 Порядку обчислення заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Таким чином, за затримку розрахунку при звільненні з відповідача на користь позивача слід стягнути 10810 грн.03 коп. за період з 30 вересня 2014 року по 16 січня 2015 року включно за 77 робочих днів: вересень 2014 року - 01 р./д., жовтень 2014 року - 23 р./д., листопад 2014 року - 20 р./д., грудень 2014 року - 23 р./д. - відповідно до табеля-календаря на 2014 рік та листа Мінсоцполітики України від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік", та за січень 2015 року - 10 р./д. відповідно до листа Мінсоцполітики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», а всього 77 р./д. х 140,39 грн. = 10810,03 грн., який визначено без утримання прибуткового податку й інших обов»язкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов»язком роботодавця та працівника, про що містить роз»яснення абзац 5 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», тобто, позовні вимоги в даній частині слід задовольнити. Погодитися з розрахунком середнього заробітку, виходячи з 61 робочого дня, на що звертала увагу суду представник відповідача, суд не знаходить підстав, виходячи з слідуючого. Статтею 56 КЗпП України передбачено, що за угодою між працівником і власником або уповноваженим органом може встановлюватися як при прийнятті на роботу так і згодом неповний робочий день або неповний робочий тиждень. Оплата праці в такому випадку провадиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Встановлення або скасування неповного робочого часу стаття 32 КЗпП України відносить до зміни істотних умов праці, а про таку зміну працівник повинен бути повідомлений не пізніше, ніж за два місяці. Ця вимога також міститься в ст.103 КЗпП України. У наказах по ДП «Ніжинський комбінат хлібопродуктів» від 15 вересня 2014 року № 134 та від 16 грудня 2014 року № 202, на які посилалася представник відповідача, зазначено, що працівникам підприємства згідно доданого списку, за їх згодою, встановлюється неповний робочий тиждень з вихідними днями: п»ятниця, субота, неділя, з 15 вересня 2014 року та відповідно з 16 грудня 2014 року (а.с.60, 61). Але такі списки до наказу не додані і докази тому, що до них входить позивач [PERSON] та що він ознайомлений з наказом від 15 вересня 2014 року № 134 відповідачем не надані, а факту порушення підприємством вимог ст.32 КЗпП України в судовому засіданні представник відповідача не заперечувала, оскільки [PERSON] за два місяці про істотну зміну умов праці не був попереджений. З пояснень представника позивача, наказ від 15 вересня 2014 року № 134 в судовому порядку позивачем не оскаржувався, але в той же час докази у підтвердження факту згоди позивача зі зміною умов праці відповідачем не надані, оскільки такі зміни відповідно до наказу почали діяти з 15 вересня 2014 року, а відповідно до табеля обліку робочого часу 19 вересня 2014 року, а це була п»ятниця, позивач [PERSON], не дивлячись на встановлений на підприємстві скорочений робочий тиждень, працював (а.с.42 зв.бік). Та обставина, що він не працював у наступну п»ятницю - 26 вересня 2014 року, тобто, перед звільненням з роботи (а.с.42 зв.бік), за зазначених обставин не дає підстав суду вважати, що позивач [PERSON] погодився зі зміною умов праці. Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.п. 3, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя та ін. З'ясуванню підлягають наявність моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазначив позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших підстав. Вирішуючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує моральні страждання працівника у зв'язку з непроведенням з ним розрахунку при звільненні, втрату нормальних життєвих зв'язків, розмір коштів, які підлягали сплаті у день звільнення та період часу, протягом якого працівник не отримав винагороду за свою роботу, а також враховуючи засади розумності і справедливості визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди в сумі 300 грн., тобто, позовні вимоги у даній частині слід задовольнити частково. Згідно п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивачі за вимогами, що випливають з трудових правовідносин, звільняються від сплати судового збору, тому відповідно до ст.88 ч.3 ЦПК України судовий збір у розмірі 487 грн.20 коп. (243грн.60 коп. за вимогу майнового характеру - стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, та 243 грн.60 коп. - мінімальний розмір судового збору за вимогу немайнового характеру - стягнення моральної шкоди) слід тягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: partial