Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернувся з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він з 17.09.1987 по 03.08.1992 проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил колишнього СРСР в м. Феодосія Автономної Республіки Крим. З 03.08.1992 по 08.06.1994 - у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України. У 1989 році він від Міністерства оборони СРСР отримав трикімнатну квартиру для постійного проживання жилою площею 45,3 кв. м на склад сім`ї чотири особи (я, колишня дружина, син, дочка) за адресою: [ADDRESS] . З 08.06.1994 року він був призначений та проходив військову службу у військовій частині А-4000 в м. Київ. 16.09.1994 йому разом із сім`єю у складі 3 осіб (колишня дружина [PERSON] , 1954 р.н., син [PERSON] , 1980 р.н., дочка [PERSON] , 1991 р.н.) житловою комісією Київського вищого інженерного радіо-технічного училища протиповітряної оборони було зараховано на квартирний облік в гарнізоні м. Київ з 16.09.1994 р. У вересні 1995 р. він разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру в м. Феодосія. У грудні 1995 р. його звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я з залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла. Феодосійським міським судом АРК прийнято рішення від 06.08.2006 та визнано свідоцтво про право власності від 19.09.1995 на квартиру [ADDRESS] , розпорядження від 18.09.1995 №522 КЕЧ Феодосійського району, на підставі якого видано свідоцтво, недійсними; зобов`язано Приморську селищну раду здійснити дії, пов`язані з приведенням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до первісного стану щодо квартири [ADDRESS] . 16.10.2006 житловою комісією Національного науково-дослідного центру оборонних технологій і воєнної безпеки України мене зараховано до списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла протягом двох років як інваліда війни 3 групи на підставі посвідчення серії [NUMBER] , виданого Київським міським військовим комісаріатом 21.09.2006. Феодосійським міським судом АРК прийнято рішення від 24.04.2008 та визнано його і третіх осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У додатковому рішенні від 18.06.2008 у цій самій справі той самий суд постановив визнати позивачку [PERSON] наймачем зазначеної квартири. В 2014 р. ЖК Національного університету оборони України було змінено дату зарахування його на квартирний облік в гарнізоні м. Київ з 16.09.1994 на 20.12.1995 рік складом сім`ї 3 особи (він, син [PERSON] , дочка [PERSON] ) у загальній черзі з 20.12.1995, у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла, як звільнений з військової служби за станом здоров`я, - з 28.12.1995, у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла протягом 2 років з дня зарахування, як інвалід війни З групи, - з 16.10.2006. В 2016 р. Міністром оборони України прийнято рішення від 23.02.2016 №3651/з щодо надання його сім`ї службової двокімнатної квартири. На підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського р-ну Київської обл. від 14.06.2016 № 247 йому на склад сім`ї 3 особи (він, син [PERSON] , дочка [PERSON] ) видано ордер від 17.06.2016 № 000137 на двокімнатну службову квартиру [ADDRESS] . У подальшому він звернувся до відповідача із заявою та ЖК НУОУ прийнято рішення: "Враховуючи сукупність вищезазначених факторів, беручи до уваги, що потреба у використанні службової квартири [ADDRESS] (жилою площею 35,9 кв. м) не відпала, відмовити у задоволенні заяви [PERSON] про зняття статусу "службова" з вказаної квартири". З даним рішенням не погодився та намагався вирішити даний спір у позасудовому порядку та написав численні звернення. 31 січня 2018 р. в рамках виконання доручення Державного секретаря Міністерства оборони України щодо розгляду одного з його звернень відбулося засідання ЖК НУОУ, під час якого житловою комісією було постановлено повторно розглянути мою заяву від 25.05.2017. За результатами повторного розгляду заяви ЖК НУОУ постановила нове рішення: "Відповідно до пропозицій, зазначених у виступах членів ЖК, відмовити [PERSON] та членам його сім`ї: сину - [PERSON] , 1980 р.н., дочці - [PERSON] , 1991 р.н., у задоволенні заяви стосовно клопотання перед Київським КЕУ та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових двокімнатної квартири [ADDRESS] відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців і членів їх сімей", враховуючи існування реальної потреби у використанні службового житлового приміщення для НУОУ ім. І. Черняховського". З даним рішенням також не погоджується, вважає, що воно суперечить чинному законодавству та грубо порушує його права, вважає, що відповідачем вибірково підійшла до вирішення питання та в інших випадках не приймала негативного рішення. Його особова справа містила всі необхідні документи, що надавали можливість відповідачу позитивно вирішити дане питання.. Просив суд визнати неправомірними та скасувати рішення житлової комісії Національного університету оборони України ім. І. Черняховського, викладені в протоколах від 09.08.2017 №19 та від 31.01.2018 №23, про відмову [PERSON] в задоволенні заяви від 25.05.2017 стосовно клопотання перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових квартири [ADDRESS] ; зобов`язати житлову комісію Національного університету оборони України ім. І. Черняховського повторно розглянути заяву [PERSON] від 25.05.2017 щодо клопотання перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових квартири [ADDRESS] у відповідності та в порядку передбаченому чинним законодавством та прийняти рішення за наслідками його розгляду; визнати право [PERSON] та його дітей [PERSON] та [PERSON] на забезпечення житлом для постійного проживання шляхом виключення із числа службових квартири [ADDRESS] ; визнати право [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на безоплатну приватизацію державного житлового фонду відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з відновленням житлових чеків. При розгляді справи позивач [PERSON] подав заяву про збільшення позовних вимог (а.с. 90-93). Додатково вказав, що прийняте рішення відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в України» є дискримінаційним, ознакою якого є потреба у використанні службового житла, оскільки відповідач приймаючи рішення з однакових питань діяла у різний спосіб та застосовувала різні норми. Тому додатково також вважає, що дане рішення слід визнати дискримінацією позивача. Остаточно просив суд: Визнати відмову житлової комісії Національного університету оборони України ім. І. Черняховського в задоволенні заяви [PERSON] від 25.05.2017 стосовно клопотання перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових квартири [ADDRESS] незаконною, та такою, що є дискримінацією [PERSON] за ознакою потреби у використанні службового житла; визнати неправомірними та скасувати рішення житлової комісії Національного університету оборони України ім. І. Черняховського, викладені в протоколах від 09.08.2017 №19 та від 31.01.2018 №23, про відмову [PERSON] в задоволенні заяви від 25.05.2017 стосовно клопотання перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових квартири [ADDRESS] ; зобов`язати житлову комісію Національного університету оборони України ім. І. Черняховського повторно розглянути заяву [PERSON] від 25.05.2017 щодо клопотання перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових квартири [ADDRESS] у відповідності та в порядку передбаченому чинним законодавством та прийняти рішення за наслідками його розгляду; визнати право [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на забезпечення житлом для постійного проживання шляхом виключення із числа службових квартири [ADDRESS] ; визнати право [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на безоплатну приватизацію державного житлового фонду відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з відновленням житлових чеків. Відповідач не погоджуючись з позовом подав суду письмовий відзив на позов (а.с.63-64, 105-108). Вказали, що оскаржуване рішення прийнято ними з дотриманням вимог чинного законодавства, жодної дискримінації позивача не було. Вважають поданий позов необґрунтованим. Просили відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представники [PERSON] та ТОВ Центроком позовні вимоги підтримали. Просили позов задоволити. У судовому засіданні представник відповідача ОСББ Брест-Литовське проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є полковником у відставці. З 17 вересня 1987 року по 03 серпня 1992 рік проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил колишнього СРСР в м. Феодосія Автономної Республіки Крим, а з 03 серпня 1992 року по 08 червня 1994 рік - у військовій частині [NUMBER] Збройних Сил України в тому самому місті, що підтверджено копією витягу з послужного списку від 12 вересня 1995 року. ? У 1989 році [PERSON] від Міністерства оборони СРСР отримав трикімнатну квартиру для постійного проживання жилою площею 45,3 кв. м на склад сім`ї чотири особи: він, колишня дружина, син, дочка, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією ордера від 14.09.1989 №457, виданого Квартирно-експлуатаційною частиною (КЕЧ) Феодосійського району Одеського військового округу Міністерства оборони СРСР. З 08 червня 1994 року згідно з наказом Міністра оборони України від 08 червня 1994 № 1324 [PERSON] був призначений та проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] в м. Київ. Відповідно до витягу із протоколу засідання житлової комісії від 16 вересня 1994 року № 26 - 16 вересня 1994 року [PERSON] разом із сім`єю у складі 3 осіб (колишня дружина [PERSON] , 1954 р.н., син [PERSON] , 1980 р.н., дочка [PERSON] , 1991 р.н.) житловою комісією Київського вищого інженерного радіо-технічного училища протиповітряної оборони було зараховано на квартирний облік в гарнізоні м. Київ з 16.09.1994 року. У вересні 1995 року [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] приватизували квартиру за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено копією свідоцтва про право власності від 19 вересня 1995 року. У грудні 1995 року [PERSON] відповідно до наказу Міністра оборони України від 28.12.1995 № 02069 звільнено з військової служби у запас за станом здоров`я з залишенням на квартирному обліку для позачергового одержання житла, вислуга на військовій службі становить 26 років. Рішенням Феодосійського міського суду АРК від 06.08.2006 у справі № 2-2771/2007 визнано свідоцтво про право власності від 19.09.1995 на квартиру [ADDRESS] , розпорядження від 18.09.1995 №522 КЕЧ Феодосійського району, на підставі якого видано свідоцтво, недійсними; зобов`язано Приморську селищну раду здійснити дії, пов`язані з приведенням [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до первісного стану щодо квартири [ADDRESS] . 16.10.2006 року житловою комісією Національного науково-дослідного центру оборонних технологій і воєнної безпеки України [PERSON] зараховано до списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла протягом двох років як інваліда війни 3 групи на підставі посвідчення серії [NUMBER] , виданого Київським міським військовим комісаріатом 21.09.2006. Рішенням Феодосійського міського суду АРК від 24.04.2008 у справі №2-1830/08, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В додатковому рішенні від 18.06.2008 у цій самій справі визнано позивачку [PERSON] наймачем зазначеної квартири. З наданих доказів встановлено, що на даний час [PERSON] перебуває на квартирному обліку в гарнізоні м. Київ складом сім`ї 3 особи (він, син [PERSON] , дочка [PERSON] ) у загальній черзі з 20.12.1995, у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла, як звільнений з військової служби за станом здоров`я, - з 28.12.1995, у списку осіб, які користуються правом позачергового одержання житла протягом 2 років з дня зарахування, як інвалід війни З групи, - з 16.10.2006. Рішенням Міністром оборони України від 23.02.2016 №3651/з щодо надання сім`ї позивача службової двокімнатної квартири. Рішенням Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 14.06.2016 № 247 [PERSON] на склад сім`ї 3 особи (він, син [PERSON] , дочка [PERSON] ) видано ордер від 17.06.2016 № 000137 на двокімнатну службову квартиру [ADDRESS] . Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Відповідно до Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 30.11.2011 № 737 для виключення квартири з числа службових військовослужбовець чи особа, звільнена у запас (відставку), подає начальнику КЕВ (КЕЧ) району рапорт (заяву), підписаний (підписану) всіма повнолітніми членами сім`ї (абз. четвертий п. 3.5); підготовка документів для розгляду на Комісії з контролю за розподілом жилого приміщення у гарнізонах Збройних Сил України питання виключення квартири з числа службових та надання її військовослужбовцю для постійного проживання здійснюється відповідно до вимог розділу IV "Забезпечення жилими приміщеннями для постійного проживання" цієї Інструкції (абз. шостий п. 3.5); для оформлення документів на видачу ордера представник житлової комісії подає до КЕВ (КЕЧ) району перший примірник облікової справи, у якій повинен знаходитися, зокрема, витяг з протоколу засідання житлової комісії військової частини (гарнізону) щодо погодження надання жилої площі військовослужбовцю чи особі, звільненим з військової служби (абз четвертий п. 4.6).? 25 травня 2017 року [PERSON] звернувся із заявою до ЖК НУОУ про клопотання перед Київським квартирно-експлуатаційним управлінням (Київське КЕУ) та житловою комісією гарнізону м. Київ щодо розгляду питання про виключення зі складу службових квартири, яку займає сім`я [PERSON] 09 серпня 2017 року ЖК НУОУ прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви [PERSON] про зняття статусу "службова" з вказаної квартири". Вказано:"Враховуючи сукупність вищезазначених факторів, беручи до уваги, що потреба у використанні службової квартири [ADDRESS] (жилою площею 35,9 кв. м) не відпала, Відповідно до доручення Державного секретаря Міністерства оборони України щодо розгляду звернення [PERSON] відбулося засідання ЖК НУОУ, під час якого житловою комісією постановлено повторно розглянути заяву від 25.05.2017 року. 31 січня 2018 року ЖК НУОУ постановила нове рішення. Вказано:"Відповідно до пропозицій, зазначених у виступах членів ЖК, відмовити [PERSON] та членам його сім`ї: сину - [PERSON] , 1980 р.н., дочці - [PERSON] , 1991 р.н., у задоволенні заяви стосовно клопотання перед Київським КЕУ та житловою комісією гарнізону м. Києва про виключення зі складу службових двокімнатної квартири [ADDRESS] відповідно до вимог статті 12 Закону України "Про соціальний захист військовослужбовців і членів їх сімей", враховуючи існування реальної потреби у використанні службового житлового приміщення для НУОУ ім. І. Черняховського". Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах Повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно пункту 1 статті 12 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом УРСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1.3 Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженої наказом Міноборони України від 30 листопада 2011 року № 737 забезпечення жилими приміщеннями здійснюється шляхом надання службових жилих приміщень, надання для постійного проживання один раз протягом усього часу проходження військової служби жилого приміщення новозбудованого, виключеного з числа службового. Згідно пункту 11 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року №1081, житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу. Аналогічні вимоги закріплені в пункті 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Таким чином, виключення жилого приміщення з числа службових провадиться згідно з рішенням виконавчого органу відповідної ради, підставою для прийняття такого рішення є клопотання, зокрема й командира військової частини (підприємства, установи, організації) у разі відсутності потреби у використані службового житла. Відповідно до п. 10.13 Інструкції члени житлової комісії мають право висловлювати свою думку на засіданнях житлової комісії; апелювати до житлової комісії з приводу неправомірних рішень (дій, бездіяльності) голови або членів житлової комісії тощо. Тому посилання позивача, що своїми виступами члени житлової комісії, які у ході вирішення поданої заяви висловлювали свої думки з питань наявності права на приватизацію, суд вважає необґрунтованим, а виступи членів комісії не є рішенням житлової комісії, у зв`язку з чим не можуть бути оскаржені. Враховуючи аналіз норм виключення житлового приміщення з числа службового провадиться за рішення виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотання начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно експлуатаційного органу, а жиле приміщення виключається з числа службових якщо відпала потреба в такому його використанні, що є правом, а не обов`язком житлової комісії. У матеріалах справи відсутні докази того, що в даному житлі відпала потреба, оскільки на рівні права позивача та інших військовослужбовців щодо отримання службового житла. Не заявив позивач клопотань про витребування даних доказів, у разі складнощів в їх отриманні. Також не можуть братись до уваги посилання позивача на наявність інших позитивних рішень на інших громадян, а його відмова є по суті дискримінацією, оскільки дані рішення не були предметом дослідження в цьому провадженні, не проводився аналіз видачі таких рішень, аналогічність ситуацій, тощо, а саме обґрунтування позову в цій частині базується лише на посиланнях позивача, що не є належним, допустимим та достатнім доказом в розумінні ЦПК. Сам по собі факт проживання у службовому приміщенні особи, яка користується пільгами ст. 125 ЖК України та не може бути з нього виселена, не є підставою для виключення жилого приміщення з числа службових. Суд не приймає до уваги, з огляду на вимоги ст. 77,78 ЦПК України посилання позивача, як на неправомірність прийнятого рішення, на те, що у лютому 2018 року на підставі абзацу четвертого п. 3.5 Інструкції він звернувся до Київського КЕУ із заявою про розгляд питання щодо виключення з числа службового житла квартири, яку займає сім`я, за результатами розгляду якої отримав відповідь, де зазначено, що у разі підготовки квартирної справи відповідно до вимог п. 4.6 Інструкції Київське КЕУ "буде готове розглянути Вашу заяву щодо зняття статусу службового з займаного Вами службового житлового приміщення та передати для погодження на житлову комісію гарнізону міста Києва". Так, даний лист лише містить посилання на розгляд заяв, якщо буде підготовлена квартирна справа, а не позитивне вирішення питання. Матеріали справи не містять доказів підготовки. Оскільки чинним законодавством надано право виключати житло з числа службового у разі якщо в ньому відпала потреба, тому прийняте рішення в межах компетенції, у спосіб, що встановлений чинним законодавством. Тому позовні вимоги в частині визнання рішення дискримінаційним, визнання незаконним та скасування рішення задоволенню не підлягають. Як похідна вимога про зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву також не підлягає до задоволення. Щодо вимог про визнання права [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на забезпечення постійним житлом та права на безоплатну приватизацію. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно дост. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Відповідно до вимог ст. 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Встановлено, що позивач проживає в службовому житлі, відповідач не заперечую правомірності його вселення та підстав проживання. Також відповідачем не оспорюється право позивача на проживання та приватизацію житла у встановленому законом порядку. Матеріали справи не містять доказів порушення такого права позивача, а суд не може підміняти інші державні органи, до повноважень яких відноситься вирішення питань щодо права проживання та права на приватизацію певного житла. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed