Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

26 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Червоногвардійському районі міста Макіївки Донецької області про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров*я та індексації, в якому зазначив, що в період часу з 02 листопада 1981 року по 29 травня 2002 року він працював на підприємствах вугільної промисловості. Під час роботи в шкідливих умовах отримав професійне захворювання «асептичний остеонекроз головки стегнової кістки із больовим синдромом», про що роботодавцем було проведено розслідування та 18 травня 2002 року складено акт № 234 за формою П-4. 27 травня 2003 року йому вперше було встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв*язку з професійним захворюванням в розмірі 50 % та 3 групу інвалідності. Згодом, після переогляду було встановлено 70% втрати професійної працездатності та інвалідність 3 групи. Наведені обставини свідчать про те, що ушкодження здоров*я пов*язане із виконанням трудових обов*язків, спричиняє та надалі спричинятиме йому моральні та фізичні страждання, обмежує можливості вести активний образ життя. Позивач зазначає, що через втрату професійної працездатності по причині професійного захворювання він не має можливості працювати на посадах, які дозволяють одержувати великий заробіток; протягом тривалого часу частково порушені відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями, знайомими; він позбавлений можливості вести активний відпочинок разом із ними, у зв*язку з чим переносить моральні й психічні страждання через почуття власної неповноцінності, оскільки організм втратив значну частину нормальних життєвих функцій. Через отримане професійне захворювання позбавлений можливості виконувати роботу по господарству, оскільки відчуває фізичний біль у суглобах та змушений постійно лікуватись. Вважає, що безповоротно загублена значна частина нормальних життєвих функцій його організму у зв*язку із встановленням стійкої втрати працездатності , чим були порушені його плани на подальше життя. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров*я, стійкою втратою професійної працездатності в розмірі 70000 гривень та суму індексації відшкодування моральної шкоди на підставі ч.1 ст.1208 ЦК України; допустити негайне виконання повністю або частково рішення суду про стягнення всієї присудженої судом суми відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров*я. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з*явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких зазначили, що підтримують заявлені позовні вимоги і не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання не з*явився, про час і місце його проведення був повідомлений належним чином в порядку, передбаченому ст.ст.74,76 ЦПК України, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки. Зі згоди позивача та його представника суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. З*ясувавши позицію по справі позивача та його представника, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судовим розглядом встановлено, що позивач [PERSON] з 02 листопада 1981 року по 29 травня 2002 року працював на підприємствах вугільної промисловості, що підтверджується копію його трудової книжки (а.с.8-10). Згідно виписки з історії хвороби № 30276 (а.с.20) [PERSON] перебував на лікуванні в ОТО № 1 ОКПБ з 16 січня 2001 року по 18 січня 2001 року з діагнозом деформуючий артроз тазобедрених суглобів. 19 березня 2001 року було складено санітарно-гігієнічну характеристику робочого місця [PERSON] (а.с.11), з якої вбачається, що позивач працював ГРОЗ на дільниці № 3 шахти Заперевальна 2 ш/у «Донбас» ГКХ «Донвугілля»; робота напружена, небезпечна, робоча поза вимушена протягом 80% робочого часу. 18 травня 2001 року було складено акт № 234 розслідування професійного захворювання (а.с.12), відповідно до якого у позивача по справі [PERSON], який працював горноробочим очисного забою було встановлено професійне захворювання - ДСА правого ліктьового суглобу, асептичний остеонекроз лівої стегнової кістки. Причина професійного захворювання - важка фізична праця, вимушена робоча поза. 28 травня 2002 року [PERSON] було встановлено 3 групу інвалідності у зв*язку із професійним захворюванням та ступінь втрати професійної працездатності у відсотках - 50 %, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК № 111721 (а.с.24). 27 травня 2003 року [PERSON] було повторно на термін до 7 травня 2004 року встановлено 2 групу інвалідності у зв*язку з професійним захворюванням, що підтверджується витягом із акту огляду МСЕК № 081726 (а.с.23). 26 липня 2004 року позивачу по справі повторно безстроково встановлено 2 групу інвалідності у зв*язку з професійним захворюванням та встановлено ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 70% (а.с.22-23). В період часу з 08 квітня 2002 року по 19 квітня 2002 року, з 08 липня по 20 липня 2004 року, з 21 липня 2005 року по 08 серпня 2005 року [PERSON] перебував на лікуванні з приводу асептичного остеонекрозу головки лівої стегнової кістки із прогресуючою грибовидною деформацією головки, вираженим больовим синдромом, що підтверджується історіями хвороби № 3285 (а.с.14-15), № 4925/77 (а.с.16), № 5729/832 (а.с.17-18). Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди у даному випадку настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Правовідносини, які виникли між сторонами в зв'язку з відшкодуванням моральної шкоди, заподіяної внаслідок професійного захворювання, регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV (у редакції до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23 лютого 2007 року № 717-V). Згідно частини 1 ст. 9 Закону України "Про охорону праці" від 14 жовтня 1992р. № 2694-XII (в редакції Закону № 229-IV від 21 листопада 2002 року) відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Відповідно до ст. ст. 21, 28, 30, 34, 35 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", абзацу 3 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає з дня встановлення особі такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив працездатності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] 28 травня 2002 року МСЕК вперше була встановлена третя группа інвалідності та стійка втрата працездатності за професійним захворюванням - 50 %, тобто до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, а тому на правовідносини, що виникли між сторонами зазначений закон не розповсюджується. На час виникнення між сторонами правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, положення п."е" п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (у редакції до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V) діяли, тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди. Згідно з п.«е» п. 1 частини 1 ст. 21 та частини 3 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, що діяла до прийняття Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 лютого 2007 року № 717-V, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування у встановленому законодавством порядку зобов'язаний виплатити потерпілому грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені норми не містили будь яких інших додаткових умов щодо відшкодування моральної шкоди. Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що внаслідок професійного захворювання позивачу завдано моральних страждань та він має право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки внаслідок професійного захворювання 28 травня 2002 року [PERSON] була встановлена 3 група інвалідності та стійка втрата професійної працездатності 50% на строк з 28 травня 2002 року по 28 травня 2003 року (а.с.24 ), а згодом - 2група інвалідності безсроково та стійка втрата професійної працездатності 70 % безстроково (а.с.22-23), що свідчить про те, що стна здоров*я погіршився, його відновлення є неможливим, що призводить до фізичних та моральних страждань позивача [PERSON], вимагало та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 268 ЦК України на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров*я або смертю (тобто і на вимогу про відшкодування моральної шкоди) позовна давність не поширюється. Враховуючи стан здоров'я позивача, ступінь втрати ним професійної працездатності, наступне погіршення стану здоров*я та збільшення відсотків ступеню втрати професійної працездатності, характер та обсяг фізичних та моральних страждань, яких зазнав та продовжує зазнавати позивач, їх тривалість, суд вважає, що виходячи із засад розумності і справедливості, із відповідача на користь позивача [PERSON] у відшкодування моральної шкоди слід стягнути 30000 гривень. Частиною 1 ст.1208 ЦК України передбачено, що за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду. Позовні вимоги в частині стягнення індексації відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров*я, стійкою втратою працездатності задоволенню не підлягають, оскільки не грунтуються на законі. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрат по справі слід віднести на рахунок державного бюджету. На підставі ст. 58 Конституції України, ст.ст. 23, 268, 1208 ЦК України, ст.21,28,30,34,35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин),п.4.1 Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004

Outcome: partial