Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін. Позивач 26.12.2019 р. звернулася до суду з позовною заявою до відповідачів, згідно уточненої редакції якої просила суд про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є співвласником домоволодіння за вищевказаною адресою з 1997 року. Відповідачі понад 3 роки не проживають за місцем реєстрації. В добровільному порядку знятися з реєстрації відповідачі не бажають. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 29.01.2020 року позовна заява прийнята судом до розгляду та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач повідомлена у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилася, від неї надійшла заява, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позов підтримала в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів не заперечувала. Треті особи повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання представників не направили, від них надійшли заяви про розгляд справи за відсутності їх представників. Відповідачі повідомлялися про день та час місце розгляду справи в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили (тобто не з`явилися без поважних причин), відзив до суду не подали. Ніяких клопотань, заяв від цих осіб до суду не надходило. За письмової згоди позивача суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку\~ст. 280 ЦПК України\~за відсутності відповідачів на підставі наявних у справі доказів і ухвалити заочне рішення. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Враховуючи, що сторони, їх представники, представники третіх осіб не прибули в судове засідання і представник позивача заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності, а перешкод для розгляду справи судом не встановлено, то суд вважає за можливе здійснювати судовий розгляд без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Позивач є співласником домоволодіння по [ADDRESS] (арк.с. 10-15, 76, 90-92). Згідно Акту від 21.10.2019 року, від 06.11.2019 року (арк.с. 16, 50), відповідачі за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають з 2016 року (арк.с. 17, 38, 39). Відповідачі були зареєстровані як члени сім`ї. Вони є онуками позивача (арк.с. 47-49). Другий співвласник домоволодіння [PERSON] (арк.с. 59), який не є членом сім`ї, родичем відповідачам. ІV. Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права, оцінка суду. Відповідно до ст.\~17\~Закону України\~від 23.02.2006\~N\~3477-IV\~"Про\~виконання рішень\~та застосування\~практики Європейського\~суду з\~прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Приписами ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1\~ст. 317 ЦК України\~власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном. У відповідності до\~ст. 405 ч. 2 ЦК України\~член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином дії відповідачів по відношенню до позивача, що проявляються в перешкоджанні їй користуватися, шляхом нездійснення відміни своєї реєстрації, належним їй на праві власності майном, у вигляді частини житлового будинку за зазначеною адресою, є неправомірними та такими що порушують її законні права та інтереси, передбачені ст. 41 Конституції України. Крім цього, у відповідності зі ст. ст.150,155\~ЖК України громадяни, що мають у приватній власності житловий будинок, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, та не можуть бути позбавлені права користування житловим будинком. Оскільки відповідачі своїми діями порушили законні права та інтереси позивача, то у відповідності зі ст. 391 ЦК України, позивач як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Згідно абз. 2 ч.1 ст.7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Беручи до уваги викладене, а також те, що відповідачі\~не є співвласником домоволодіння за вищезгаданою адресою, більше одного року в ньому без поважних причин не проживають, домовленість про порядок користування спірним будинком у них з позивачкою відсутня, суд вважає за можливе визнати відповідачів таким, що втратили право користування вказаним будинком унаслідок їх відсутності понад встановлені терміни. V. Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно\~ ст. 4\~ Закону\~ України\~ «Про\~ судовий\~ збір»,\~ ставки судового збору встановлюються з позовної заяви немайнового характеру, яка подана\~ фізичною особою,\~ 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно\~ до\~ ст.\~ 7\~ Закону\~ України\~ «Про\~ державний\~ бюджет\~ України\~ на\~\~2020\~ рік»\~ від\~ 14.11.2019\~ року\~ прожитковий мінімум для працездатних осіб\~ (з\~ розрахунку\~ на\~ одну\~ особу)\~ становить\~ з\~ 01.01.2020\~ року\~ 2\~102\~ грн. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Сторони\~ не\~ звільнені від сплати судового збору.\~ Позивачем\~ сплачено\~ судовий\~ збір\~ в\~ сумі\~ 840,80\~ грн. Ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80\~ грн. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене,

Outcome: approved