Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

13 березня 2018 року [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» (далі ПрАТ «Рівнеазот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просить суд стягнути з ПрАТ «Рівнеазот» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 27010,02 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що працював на ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 2029-ВК від 25.07. 2017 року був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи йому не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. 05 жовтня 2017 року Рівненським міським судом було винесено судовий наказ у справі про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 17442,66 грн. Судовий наказ відповідачем в примусовому порядку виконаний лише 01.12.2017 року. Посилаючись на вимоги статті 117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період затримки виплати розрахункових сум в розмірі - 27010,02 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» Поляк І.В. подав суду відзив на позовну заяву, вказавши, що позовну заяву [PERSON] вважає необґрунтованою і позов не визнає з підстав, наведених у відзиві, в якому вказує, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду у справах щодо стягнення середнього заробітку згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку - відмовити у задоволенні позову [PERSON], у зв'язку з пропущенням позивачем тримісячного строку звернення до суду у справах щодо стягнення середнього заробітку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на ПАТ «Рівнеазот» (на теперішній час ПрАТ «Рівнеазот»). Наказом № 2029-ВК від 25.07. 2017 року був звільнений з роботи за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні з роботи йому не була виплачена вчасно заробітна плата, а відтак він має право на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у зв"язку з чим він звернувся до суду із позовом. 05 жовтня 2017 року Рівненським міським судом було винесено судовий наказ у справі про стягнення з ПрАТ «Рівнеазот» на його користь заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 17442,66 грн. Судовий наказ відповідачем в примусовому порядку виконаний лише 01.12.2017 року. Згідно із ч.ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду із позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України у резолютивній частині свого Рішення №4-рп/2012 від 22.02.2012 року постановив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично з ним розрахувався. Судом також ураховується, що пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудового спору" роз"яснено, що встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Крім того, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової падати цивільного суду №61-590св17 (справа №446/509/16-ц) від 16.01.2018 року встановлено, що до правовідносин про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні повинен застосовуватись тримісячний строк для звернення до суду з таким позовом і обчислення такого тримісячного строку має здійснюватися з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. При цьому суд зважає, що під середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні не можна розуміти заробітну плату і ця матеріально-правова категорія не входить в структуру трудової оплати відповідно до Закону України "Про оплату праці". Тобто вона є відповідальністю за несвоєчасну виплату роботодавцем заробітної плати, а тому правила ч. 2 ст. 233 КЗпП України щодо відсутності обмежень у строках для звернення до суду за стягненням заробітної плати на ці правовідносини не поширюються. Оскільки фактичний розрахунок із позивачем [PERSON] "Рівнеазот" було проведено 01.12.2017 року, тому право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло наступного дня з 02.12. 2017 року. Перебіг даного строку закінчився 02.03.2018 року (02.12.2017 року + 3 місяці). Натомість позивач звернувся в суд із відповідним позовом 19 березня 2018 року, тобто після пропуску строку на звернення. Будь-яких поважних причин його пропуску [PERSON] не навів, а судом їх здобуто не було. Хоча позов і є обґрунтованим та підлягав би задоволенню у разі додержання вимог ст. 233 КЗпП України, однак [PERSON] пропущено без поважних причин тримісячний строк, що встановлений законом для звернення до суду за вирішенням трудового спору. Отже, у задоволенні позовних вимог до відповідача слід відмовити з цих підстав.

Outcome: dismissed