Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

06.01.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом, який в подальшому уточнив, до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача: Національний Банк України, про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року. В обґрунтування заявлених та в подальшому уточнених позовних вимог [PERSON]Л зазначає, що 25.04.2008 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Магденко Н.А. був укладений кредитний договір № ZPDNGA00002293, який має усі ознаки споживчого кредиту. Відповідно до п.1.1. даного договору Банк надає Позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності та цільового характеру використання у сумі 54670,00 доларів США на наступні цілі: 49000,00 дол. США на споживчі цілі, 280,00 дол. США - страхування майна, 245,00 дол.США - особисте страхування, 3675,00 дол. США на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % (1470,00 дол.США) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторінгу. Згідно п.1.1. Кредитного договору кредит надається шляхом видачі готівкових коштів через касу Кредитодавця однією повною сумою. Такий спосіб отримання кредиту (в доларах США) йому було рекомендовано працівниками Банку через те, що за їх словами кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, аніж кредитні ресурси в українській гривні. На забезпечення виконання вказаного договору між ним та ЗАТ КБ „ ПриватБанк" було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: трикімнатна квартира [ADDRESS]. Вважає, що кредитний договір № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року суперечить законодавству України, виходячи з наступного: I) Кредитний договір суперечить законодавству України по захисту прав споживачів. Відповідачем, в порушення Закону, з ним не було виконано переддоговірну роботу. Зміст спірного Договору суперечить також ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладенням Договору, ні протягом його дії, Відповідач не повідомив його у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, як того вимагає Закон. Крім цього, волевиявлення учасника правочину має бути внутрішній волі. Відповідно до ч.12 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо після укладенні Договору стане очевидним, що послуги, зважаючи на їх ціну (вартість) та характеристики або інші обставини, явно не задовольнятимуть інтереси або вимоги споживача, виконавець зобов'язаний негайно повідомити про це споживача, а також таким же чином повідомити споживача якщо вартість робіт (послуг) може істотно зрости, ніж можна було очікувати під час укладення договору .Цього Відповідачем зроблено не було. Йому з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання ним продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме: стійкої вартості оплати за кредит. Також, в кредитному договорі містяться умови (п.2.3), які регулюють внесення змін (доповнень) та розірвання Договору, лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку Банку. Так як Договір взагалі не містять порядку зміни Договору, який враховував би інтереси споживача (Позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення Договору, що є суттєвими умовами (ст.628 ЦК України), то Договір в цілому суперечить п.8 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Фактично, ще в момент підписання Договору його поставлено в невигідне та таке, шо порушує його права становище. Тобто, Банк в односторонньому порядку, даним Договором залишив за собою право в будь- який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив своє право, в разі незгоди Позичальника, чи взагалі без згоди, вимагати повернення всієї суми Кредиту. Тобто, взявши кредит, він опинився в умовах, які неможливо виконувати. Порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме: порушення вимог ст.525 ЦК України, є підставою для визнання Кредитного Договору недійсним. Даний Договір не містить жодних умов, які б регулювали відповідальність з боку Банку за невиконання або неналежне виконання умов Договору, також даний договір містить цілий ряд пунктів відповідальності тільки з боку Позичальника (п.2.3.3 Договору). Спірний Договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов Договору, це є суттєвою умовою (ст. 628 ЦК України), через що Договір в цілому суперечить п.9 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». II) Крім того, кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року суперечить законодавству України щодо використання іноземної валюти як засобу платежу на території України. Кредитні договори, які укладаються між банками і позичальниками повинні відповідати чинному законодавству України. У відповідності до ст.2,5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», банк є кредитною установою, яка має виключне право на підставі відповідної ліцензії надавати фінансові кредити. Єдиним законним платіжним засобом в Україні є гривня. Ст.524 Цивільного кодексу України вимагає визначення договірного зобов'язання у гривні. Сторони за договором можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.Таким чином, дана норма стосується вираження зобов'язання в іноземній валюті лише у якості еквівалента і не стосується розрахунків за договором. Грошове зобов'язання як кредитора, так і позичальника у кредитному договорі не виражене у грошовій одиниці України - гривні, отже, у такому договорі не може бути визначений грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.Право виражати зобов'язання в іноземній валюті надається лише у випадку, коли сторона договору займається зовнішньоекономічною діяльністю та має відповідні дозволи і ліцензії. Оскільки зобов'язання сторін по кредитному договору є грошовими, ціна договору є його істотною вимогою. Порушення закону в цій частині призводить до недійсності договору. Іноземна валюта в Україні з точки зору права не є «грошовими коштами» і її використання може відбуватися лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Наявність у спірному кредитному договорі положень щодо розрахунків за грошовими зобов'язаннями між ним та відповідачем в доларах США, за відсутності у сторін індивідуальної ліцензії на використання готівкової іноземної валюти на території України, як засобу платежу та використання позивачем долару США,як засобу платежу за кредитним договором, суперечить приписам ст.99 Конституції України, ст.524 Цивільного кодексу України, ст.3 Декрету Кабінету Міністрів України«Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.35 Закону України «Про Національний банк України». Таким чином, дозволом на валютні операції, наявним у Банка, не передбачено споживче кредитування резидентів у іноземній валюті, та ше й для купівлі в Україні товарів та послуг за іноземні банкноти, використання та обіг яких в Україні не дозволено Законом. Згідно оспорюваного кредитного договору, Банк здійснює видачу кредиту позичальнику, згідно з кредитною заявкою позичальника. Кредит надається однією сумою шляхом дебетування позичкового рахунку позичальника шляхом та перерахування позичкових коштів за реквізитами, вказаними в кредитній заявці позичальника. З аналізу даного пункту договору кредиту вбачається, що сторони погодили порядок видачі кредитних коштів (без видачі яких кредитний договір в силу його реальності не є укладеним) - а саме: подання позичальником кредитної заявки комітету кредиторів Банку. Отже, єдиним ініціатором вчинення валютної операції з надання валютного кредиту є саме позичальник, який звертається з кредитною заявкою до банку з проханням видати кредит. Докази, що ініціатором видачі кредиту Банк відсутні. Отримувачем за такою операцією також є позичальник, так як банк видав позичальнику через касу банка. Випадків, передбачених законодавством, в яких позичальник має право використовувати іноземну валюту, як засіб платежу, за відсутності індивідуальної ліцензії також не передбачено. Він, як позичальник, в свою чергу, використовував готівкову іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за спірним договором кредиту, вносячи готівкою долари США в касу Банку. Отже, сторонами договору погоджено, що сплатою кредиту (виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором) вважається внесення готівки позичальником в касу Банку, і саме з цього моменту позичальник вважається таким, що належним чином виконав свої зобов'язання перед Банком, використовуючи при цьому готівкову іноземну валюту як засіб платежу. Проте, йому (як позичальнику) чинним законодавством не було надано права здійснювати використання готівкової іноземної валюті при здійсненні платежів за спірним договором кредиту та внесення плати за користування кредитом на користь Банку шляхом внесення доларів США в касу Банку. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вверховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227 ЦК є оспорюваним. Вважає, що оспорюваний кредитний договір, відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України, є недійсним. Ш) Крім того, суперечать Закону і окремі пункти кредитного Договору: згідно п.8.1 кредитного договору: «під час укладення договору Позичальник зобов'язується сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3,0 % від суми виданного кредиту у момент надання кредиту, а також у розмірі 0,96 % від суми зарезервованих ресурсів». У відповідності до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007 року №168. Згідно пункту 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. У відповідності до п. 2.5 цих Правил, Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Тому, у зв'язку з вищенаведеними порушеннями Банку під час укладення оспорюваного кредитного договору він вимушений звернутися за захистом своїх прав та охороняємих законом інтересів до суду з даним позовом, в якому просить визнати недійсним кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить позов задовольнити за викладеними у ньому підставами. Також пояснив, що 25.04.2008 року взяв кредит у доларах США на вмовляння представників ПриватБанку, які запевнили його в тому, що кредитні ресурси в доларах США коштують дешевше, ніж кредитні ресурси в національній валюті - гривні. Під час укладання кредитного Договору він довірився представникам Банку. Переддоговірну роботу з ним виконано не було, інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту представника Банку також не надано. Звернення його до суду з даним позовом зумовлено зміною курсу гривні до долара США та об'єктивними утрудненнями щодо повернення кредиту, тому він вимушений звернутися до суду з позовом про захист прав споживачів, в якому просить визнати кредитний договір №ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року - недійсним. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов підтримав повністю, наполягає на його задоволенні за підставами, викладеними у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку,про причини неявки суду не повідомив, надав суду заяву з проханням розглянути справу без участі представника Банку з урахуванням наданих заперечень на уточнену позовну заяву, які просить долучити до матеріалів справи. У поданих запереченнях ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, до Банку [PERSON], позивач по справі, звернувся добровільно та самостійно виявив бажання отримати кредит на умовах, зазначених у кредитному договорі. Позивач свідомо отримав кредит за своїм бажанням саме на умовах, що викладені в договорі, які укладені належним чином. В кожному випадку, лише після наданні йому належної інформації та вивчення пакету документів, які надавалися [PERSON], банком були прийняті рішення про надання Позивачу кредиту. Кредитний договір був підписаний у двох примірниках, один з яких надавався Позивачу. Факт отримання коштів Позивач не заперечує. Тобто, відповідач виконав свої зобов'язання, а саме надав кредитні кошти, а Позивач, в свою чергу прийняв пропозицію Банку в розумінні ст.642 ЦК України. Прийняття пропозиції виражається в певних діях, а саме в тому, що Позивач добровільно погашав кредит та відсотки за користування кредитом. Проти даного факту Позивач також не заперечує. Перед укладанням договору Позивачу для ознайомлення був наданий примірник Договору, а також співробітниками Банку було пояснено значення умов договору, переваги та недоліки пропонованих Банком схем кредитування у відповідності з п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачув» та ст.2 Правил надання Банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року №168. Про надання Позивачу належної інформації вказує його підпис в анкеті-заяві на отримання кредиту, де вказано, що «заявник ознайомлений та погоджується з умовами кредитування, що були надані йому в письмовому вигляді. Своїм підписом Позивач підтверджує факт про надану йому повну інформацю про умови кредитування в ПриватБанку». При укладанні договору Позивачу була надана інформація про умови та правила кредитування, що підтверджується його підписом. Факт наявності введення Позивача в оману жодним доказом не підтверджено, в порушення ст.60 ЦПК України. Твердження щодо непопередження про валютні ризики також спростовуються, як голослівні, матеріалами справи: додатком №1 до спірного кредитного договору за особистим підписом Позивача «валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позичальник». Щодо видачі кредиту у валюті зазначає наступне: Згідно чинного законодавства операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку. Договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення.. також, аналіз чинного законодавства, результатом якого був висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним з наступних причин. Згідно статті 192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, у кредит можуть бути надані згідно Цивільного Кодексу України як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Нормативно-правовим актом, що має силу Закону та установлює режим здійснення валютних операцій на території України є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93, який виокремлює операції, пов'язані з використанням валютних цінностей, як засобу платежу та операції з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності. Статтею 5 цього Декрету встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно ч.4 ст.5 цього Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії. Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001 року N 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлене, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України. Отже, здійснювані на даний час банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк, відповідно до п.п. "в" ч.4 ст.5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку. Разом з цим, посилання Позивача на недійсність кредитного договору з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензіі має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті. Отже, Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті. На час укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. Рішенням Верховного Суду України від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10 зроблено висновок, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії Національного банку для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. Також наголошує, що посилання Позивача в своєму позові на те, що ПриватБанк мав здійснювати протягом 10 діб, на виконання кредитного договору від 25.04.2008 року., лише 06.10.2011 по 16.10.2011р. на підставі генеральної ліцензії, ст.1054 ЦК України та п.6 ч.1 ст. 4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», не грунтується на законі, а саме: п.6 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тому, з урахуванням вищевикладеного, просить в задоволенні позову [PERSON] повністю відмовити за необгрунтованістю. Представник третьої особи Національного Банку України в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно, належним чином та у встановленому законом порядку, надав суду письмові пояснення за предметом заявлених [PERSON] уточнених позовних вимог, в яких зазначає наступне: щодо використання іноземної валюти (долара США), як предмету кредитування за споживчим кредитом, з посиланням на ст.99 Конституції України, ст.192, ч.3 ст.533, ст.1054 ЦК України, ст.ст.2,47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність», якими визначена правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають у себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті. Спеціальне законодавство у сфері банківської діяльності, на дату укладання спірного кредитного договору, не містило приписів, які б забороняли банкам надавати фізичним особам кредити в іноземній валюті. Позиція НБУ підтверджена Висновком науково-правової експертизи Інституту держави і права ім.В.М.Корецького НАНУ щодо правових підстав надання кредитів в іноземній валюті від 09.11.2006 року, згідно з яким Банки та інші фінансові установи, які у встановленому законом порядку отримали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, мають достатні юридичні підстави та законне право для надання резидентам України кредитів в іноземній валюті. Щодо твердження Позивача про відсутність у Відповідача індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка б дозволяла проводити валютні операції зазначає про те, що ні на дату укладення спірного кредитного договору, ні на теперішній час, законодавством не встановлені терміни і суми кредитів в іноземній валюті, як критерії їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. Ця обставина,з огляду на відсилочний характер норми Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання. і валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93, не дозволяє поширити режим індивідуального ліцензування на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. З цього вбачається, що законодавство України (як на дату укладання спірного договору, так і на сьогодні) не вимагає від Банків наявності індивідуальної ліцензії на проведення кредитних операцій у іноземній валюті. Банки видають кредити в іноземній валюті, керуючи умовами генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій.Тому, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті (на дату укладання спірного кредитного договору),згідно з ч.2 ст.5 вказаного Декрету була генеральна ліцензія НБУ, отримана ним у встановленому порядку, на весь період дії режиму валютного регулювання. Щодо наявності у Позичальника права здійснення кредитних платежів та плати за користування кредитом шляхом внесення готівки іноземної валюти (доларів США) у касу банку. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року N 483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Тому, з урахуванням наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата відсотків та інших платежів за кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України жодною зі сторін Договору, за умови, якщо стороною Договору є уповноважений Банк, який має банківську ліцензію та письмовий дозвіл (генеральну ліцензію) на здійснення валютних операцій. Щодо твердження Позивача про порушення вимог Закону «Про захист прав споживачів»: до компетенції НБУ не відноситься здійснення контролю за дотриманням Банками вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст..26 вказаного Закону здійснення державного контролю покладено на спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у сфері захисту прав споживачів та його територіальні органи. Щодо валютних ризиків позивача за кредитним договором через нестабільність офіційного курсу гривні відносно долара США вважають, що позивач при укладанні оспорюваного кредитного договору мав враховувати положення чинного законодавства, а саме: положення ст.36 Закону України « Про Національний банк України», ч.1 ст.8 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання. і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93, Постанову Правління НБУ від 12112003 року № 496, ст..ст.1046,1047,1054 ЦК України. При укладанні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) Позивач, беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, повинен був усвідомлювати, що курс національної валюти України до долара США не є незмінним та те, що зміна цього курсу можливо настане, а тому повинен був передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим кредитним договором. Крім того вважають, що наявність підписаного Договору свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти цей Договір і що зовнішній вираз полі відповідає внутрішньому та вважають, що Національний банк України не є стороною спірного кредитного договору і не має правових підстав надавати йому оцінку та усі питання, пов'язані з виконанням, внесенням змін до укладених договорів або визнання їх недійсними, мають вирішуватися безпосередньо між сторонами цих договорів без залучення Національного банку України як центрального органу держави та просять цивільну справу розглянути без участі представника Національного банку України. Самостійних позовних вимог щодо предмету позову не заявили. Вислухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 25.04.2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Дніпрорудненським відділенням філії «Запорізьке регіональне управління «Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» Магденко Н.А. був укладений кредитний договір № ZPDNGA00002293, за яким Банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 54670,00 доларів США строком до 25.04.2015 року включно, а [PERSON] зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячних платежів у сумі 958,84 долл.США, згідно графіку погашення кредиту (Додаток 2 до кредитного договору) для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії (п.8.1 кредитного договору), копія якого міститься в матеріалах справи (а.с. 96-98). Відповідно до п.1.1., п.8.1 даного договору Банк надає Позичальнику грошові кошти у сумі 54670,00 доларів США на наступні цілі: 49000,00 дол. США на споживчі цілі, 280,00 дол. США - страхування майна, 245,00 дол.США - особисте страхування, 3675,00 дол. США на сплату страхових платежів, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % (1470,00 дол.США) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,96 % річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторінгу, згідно п.7.2 даного Договору. Сукупна вартість кредиту визначається Додатком № 1 до кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року «загальна вартість кредиту» (а.с.99). Порядок повернення кредиту, погашення заборгованості за цим кредитним Договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту), відсотків, пені передбачені пунктами 2.4., 8.1., 8.1.2 Договору. З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США. Згідно наданих відповідачем статутних документів, Публічне Акціонерне Товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства Комерційний Банк "ПриватБанк", у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування з Закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк "ПРИВАТБАНК", про шо зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ "ПриватБанк" в новій редакції (а.с.19). Стаття 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Як вказує ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частина 203 ч. 1 ЦК України, на яку позивач, серед іншого, посилався як на підставу звернення з позовом, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (стаття 215 ч.1 ЦК України). Відповідно до ст.6, ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Стаття 11 ч. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» № 1023 від 12.05.1991 року в редакції Закону України № 3161 від 01.12.2005 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору, вказує, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частина 2 ст.11 цього Закону визначає, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Наслідки надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) передбачені ч. 7 ст. 15 Закону України № 1023. Зазначена норма не вказує про те, що договір, укладений внаслідок неотримання повної та достовірної інформації про продукцію, є недійсним або може бути визнаний таким за рішенням суду. Що стосується посилання представника позивача на порушення Банком ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" що виразилося в ненаданні позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним в цілому, суд вважає, що в задоволенні позову в цій частині має бути відмовлено з огляду на його безпідставність. Аналіз тексту оспорюваного договору, який позивач власноруч підписав та отримав при цьому один з примірників такого договору, свідчить про те, що [PERSON] були роз'яснені та відомі усі істотні умови такого договору, зокрема: порядок надання кредитних коштів, призначення кредиту, порядок повернення кредитних коштів, розмір та порядок сплати відсотків та інших платежів за договором, розмір неустойки, тощо. Доводи представника позивача про неповідомлення споживача [PERSON] у письмовій формі про умови кредиту спростовуються власноручним записом останнього про ознайомлення та погодження з умовами кредитування, які були надані йому у письмовій формі та своїм підписом [PERSON] підтвердив факт про надану йому повну інформацію про умови кредитування в Банку (а також його місцезнаходження) у своїй заяві від 23 квітня 2008 року, а саме позичальник [PERSON] був проінформаний про: мету, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту(перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування (а.с.108,109 зворот). Дана заява [PERSON] свідчить про обізнаність останнього стосовно суми кредиту; детального розпису загальної вартості кредиту для споживача; річної відсоткової ставки за кредитом. Тому, позовні вимоги в цій частині суд важає необгрунтованими та судом відхиляються. При цьому, на момент укладення договору позивач погодився отримати кредит в доларах США та повертати його, сплачуючи відсотки, також в доларах США, після цього фактично отримав кредит саме у доларах США та використав ці кошти на задоволення своїх потреб. Суд також не погоджується з доводами представника позивача про наявність підстав для визнання договору недійсним через те, що [PERSON] перед укладенням договору не було повідомлено про всі можливі пропозиції щодо отримання кредиту, а також не роз'яснено переваги та недоліки ануїтетної системи сплати коштів. З умовами отримання кредиту у різних банках або інших установах, а також з умовами повернення кредитних коштів [PERSON] мав ознайомитись самостійно перед укладення договору, після чого вільно та безперешкодно обрати контрагента та пропозицію, які підходять саме йому. Позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надав кредитні кошти в іноземній валюті, а позивач отримав те, на що розраховував - кошти в іноземній валюті на споживчі потреби. На момент укладення кредитного договору № ZPDNGA00002293 не існувало заборони позивачу взяти кредитні кошти в іншій валюті, - в гривні. Грошові кошти мають бути повернуті в тій самій валюті, в якій і одержані та в кількості, що відповідає умовам кредитного договору разом з нарахованими процентами та іншими платежами. Разом з тим, після укладення договору та отримання кредитних коштів, а також протягом більш ніж шести років після цього, позичальника [PERSON] умови кредитного договору повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень з цього приводу в установленому порядку до Банку для зміни умов договору, або до суду для оспорювання таких умов. Незгода позивача з окремими умовами кредитного договору та посилання на невідповідність цих умов нормам чинного законодавства, наявність дисбалансу прав та дискримінаційні умови, не є підставою для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а може бути підставою для звернення з позовом про визнання недійсними окремих умов договору (ст.217 ЦК України). Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Вирішуючи вимоги в частині визнання правочину недійсним в силу його невідповідності вимогам закону, суд враховує, що, на думку позивача, положення договору про валюту зобов'язання та виконання зобов'язання суперечать вимогам законодавства України, відповідно до якого єдиним законним платіжним засобом на території України є гривня, і не може погодитися з ґрунтовністю цієї вимоги, виходячи з наступного. Згідно ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу частин першої і третьої ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виражене у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми, а кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквіваленти. Статті 47,49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Частиною 8 статті 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» № 2121 від 07.12.2000 року (в редакції, яка діяла на момент укладення договору), надано право комерційним банкам самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. При цьому, відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти Як випливає з наведеного, суть правовідносин сторін зводиться до обов'язків, що регулюються правилами законодавства про кредитування, а право банківських установ укладати договори кредитування з фізичними особами в іноземній валюті закріплено Законом України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року, Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, а також не заборонялось і нормами Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на момент укладення такого договору, оскільки нормою про заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України зазначений Закон був доповнений лише Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» № 3795 від 22.09.2011 року, який набрав законної сили 16.10.2011 року. Щодо доводів про незаконність використання іноземної валюти як засобу платежу відповідачем, хоча таке і не може бути підставою для визнання договору недійсним, між тим Правила використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджені Постановою Національного банку України № 200 від 30.05.2007 року, не містять і заборони використання готівкової іноземної валюти фізичними особами-резидентами на території України, а лише встановлюють коло випадків, коли фізичні особи-резиденти мають безумовне право її використання, а право фізичних осіб-резидентів на купівлю-продаж іноземної валюти, а також право банку продавати валюту фізичним особам - резидентам. Встановлено ст. 6 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року. Твердження позивача про те, що при укладенні договору Банком не було попереджено про наявність ризику різкого коливання курсу гривні до валюти договору, покладено такий ризик на споживача та у такий спосіб Банком реалізовано небезпечну для майна відповідача продукцію, суд не вважає такими, що можуть бути підставою для визнання недійним договору. Відповідно до статті 36 Закону України «Про Національний банк України» № 679 від 20.05.1999 року офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним Банком України. Валютні курси, як зазначено в частині 1 статті 8 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» № 15 від 19.02.1993 року, встановлюються НБУ за погодженням з Кабінетом Міністрів України. Поряд з цим, згідно Положення про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого Постановою Правління НБУ від 12.11.2003 року №496, офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США, встановлюється щоденно, для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату. Так, починаючи з моменту отримання Україною незалежності, курс національної валюти до іноземної піддавався неодноразовим та різким коливанням, при чому в більшості випадків в сторону знецінення саме національної валюти, що напевне було відомо і [PERSON] Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена та курс національної валюти може змінюватись досить динамічно, про що не міг не знати [PERSON], мешкаючи на території України, про що вказано в його паспорті. Так, згідно статті 651 ЦК України позивач повинен довести те, що відбулось істотне порушення кредитором, внаслідок чого позичальник значною мірою позбавляється того, на що він розраховував при укладенні договору. Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється Національним банком України окремо на кожну добу, що є загальновідомою обставиною. Таким чином, укладаючи спірні договори в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договорів не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю". Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п."в" ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банком України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому законом порядку. Згідно ч.2 ст.44 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютні регулювання і валютний контроль. До компетенції Національно го банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства. Відповідно до п. 2 ст.5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. На дату видачі кредиту позивачу Банк діяв на підставі ліцензії № 22 від 04.12.2001 року та дозвілу №22-2 та додатку до дозволу №22-2 від 29.07.2003 року /а.с.147-149/, тобто Банк мав право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Таким чином суд вважає, що уповноважені Банки, на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, мають право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. З матеріалів справи вбачається, що вказані вимоги Законів відповідачем при укладанні кредитного договору дотримано. Разом з тим, межі термінів і сум надання кредитів у іноземні валюті, які б потребували наявності індивідуальної ліцензії згідно вимог п.п. "в" п. 4 ст. 5 Декрету законодавцем не визначені, а тому зазначений підзаконний нормативний акт у цій справі, як підстава визнання оспорюваного правочину недійсним, застосований бути не може. Таким чином, аналіз положень статтей 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та статті 5 Декрету дозволяє зробити висновок, що наявність у Банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення Банком операцій з іноземною валютою, у тому числі операції з надання в кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов'язання за Кредитним договором № ZPDNGA00002293 відповідає вимогам законодавства. Національним банком прийнято Положення "Про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року № 275, відповідно до пункту 5.3. якого письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом. Відповідно до пункту 2.3 зазначеного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Оскільки Банк отримав банківську ліцензію та дозвіл Національного банку на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. За наявністю у Банку генеральної ліцензії Національного банку України на здійснення кредитних операцій з розміщення валютних коштів на внутрішньому ринку України банк має право надавати кредити в іноземній валюті резидентам України - господарюючим суб'єктам приватної форми власності, (пункт 10 зазначеного вище Положення). Таким чином, Банк має право на постійній основі здійснювати діяльність з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку банківської ліцензії та генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій без отримання індивідуальної ліцензії. З аналізу вищезазначених нормативно-правових актів України вбачається, що надання відповідачем кредиту в іноземній валюті та повернення позивачем [PERSON]Л такого кредиту здійснюється на підставі генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, виданої відповідачу Національним банком України, та не потребує отримання відповідачем чи позивачем індивідуальної ліцензії на операцію з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, та операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. З врахуванням вищенаведеного, суд вважає доводи представника позивача такими, що не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. За таких обставин суд не вбачає підстав вважати, що операція з надання позивачеві кредиту потребувала індивідуальної ліцензії. Стаття 3 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вказує ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статті 10, 60 ЦПК України вказують, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи зміст позовної заяви та надані в судовому засіданні пояснення позивача та представника позивача, а також письмові пояснення представника відповідача та третьої особи у справі без самостійних вимог на стороні відповідача, суд дійшов висновку, що позивачем не зазначено конкретну підставу в частині порушення прав споживача для визнання недійсним кредитного договору в цілому, а усі заперечення зводяться до незгоди [PERSON] з окремими пунктами договору, а також незгодою щодо надання та повернення кредиту саме у доларах США, тож позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню на зазначених в позовній заяві підставах, оскільки оспорюваний кредитний договір укладений з дотриманням вимог чинного на час укладення договору законодавства України, сторонами при його укладанні було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а саме: валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, права [PERSON], як споживача, не порушені, при підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, у зв"язку з чим відсутні підстави для визнання кредитного договору № ZPDNGA00002293 від 25.04.2008 року недійсним. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд не знайшов підстав для застосування до оспорюваного кредитного Договору положень ст. ст. ст. 203, 215 ЦК України та приходить до висновку, що при викладених обставинах позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України судові витрати суд відносить за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed