Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

У листопаді 2019 року представник АТ КБ Приватбанк звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути із [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 24.09.2018 року в розмірі 187 858,20 грн. та понесені судові витрати. Позовна заява обґрунтована тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 24.09.2018 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 185 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору відповідач надала свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надала право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджено підписом у заяві. Відповідач не надавала своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, та продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ Приватбанк. Станом на 07.10.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 233 471,17 грн., з яких: 187 858,20 грн. - заборгованість за кредитом, 43 890,96 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 722,01 грн. заборгованість за пенею та комісією. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 187 858,20 грн., яка складається з наступного: 187 858,20 грн. - заборгованість за кредитом. З посиланням на зазначене сторона позивача просила задовольнити позовні вимоги повністю /а.с. 1-5/. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи /а.с. 43/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 22 листопада 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомлення (викликом) сторін /а.с. 46/. 19\~березня 2020\~року представником\~відповідача,\~через канцелярію\~суду,\~подано відзив\~на позовну\~заяву,\~згідно якого\~у задоволенні\~вимог просив\~відмовити/а.с. 63-74/. Від представника позивача 28.05.2020 року та 01.06.2020 року отримано відповідь на позов, згідно якої просила вимоги Банку задовольнити в повному обсязі /а.с. 103-145, 146-167 /. Розпорядженням керівника апарату Кіровського районного суду від 16.07.2020 року №252 призначений повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням з посади судді [PERSON] відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду /а.с. 171/. Відповідно до протоколу повторного розподілу справ автоматизованою системою документообігу в суді від 16.07.2020 року, вказана цивільна справа розподілена судді Мохонько В.В. /а.с. 172/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17.07.2020 року прийнято справу до свого провадження та призначено судове засідання /а.с. 173/. Згідно ухвали суду від 05.10.2020 року відкладено розгляд справи та визнано обов`язковою явку представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в судове засідання по цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Викликано представника Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» в судове засідання, яке відбудеться 25\~листопада 2020\~року об\~14:00\~год. в приміщенні Кіровського районного суду м. Кіровограда, зал судових засідань № 24, для дачі особистих пояснень /а.с. 184-185/. 25\~листопада 2020\~року представником\~відповідача,\~через канцелярію\~суду,\~подано заяву,\~якою просить\~стягнути із\~АТ КБ\~«Приватбанк» на\~користь [PERSON] \~витрати на\~професійну правничу\~допомогу у\~сумі 9\~600,00\~грн.\~/а.с.\~191-201/. Від представника позивача судом отримано 31.12.2020 року клопотання, яким просить в порядку ст.. 85 ЦПК України здійснити огляд та фіксування змісту розділу 2.1. (2.1.1) Умов та правил надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті АТ КБ «ПриватБанк» за посиланням https://privatbank.ua/terms та доступні за наступним шляхом: «Архів договорів», перейти за посиланням «більше», повний текст за посиланням «Повний договір (актуальний на перше число місяця дати договору)», розділ 2.1 (2.1.1). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.01.2021 року клопотання представника позивача Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» про огляд веб-сайту у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк Приват Банк до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без задоволення. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав до суду заяву, якою просив провести розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, через канцелярію суду, надав клопотання про розгляд справи у його відсутності. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідним у задоволенні вимог відмовити, з наступних підстав. Судом з`ясовано, що згідно доводів позовної заяви 24 вересня 2018 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 185 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. На підтвердження наведеного позивачем надано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Наказом Мінфіну від 21.05.2018 року №519 змінено тип Банку на приватне та його найменування на Акціонерне товариство Комерційний банк Приват Банк /а.с. 34-35/. Позивачем надано розрахунок, згідно якого заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 07.10.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 233 471,17 грн., з яких: 187 858,20 грн. - заборгованість за кредитом, 43 890,96 грн.- заборгованість по процентам за користування кредитом, 1 722,01 грн. заборгованість за пенею та комісією. Кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином, заборгованість до стягнення становить 187 858,20 грн., яка складається з наступного: 187 858,20 грн. - заборгованість за кредитом, який підписані представником Приватбанку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують /а.с. 6-8/. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача; за таких умов, доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Так, банком надано до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписано позичальником. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Тому суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першоїстатті 634 Цивільного кодексу України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу Українипри виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила висновок, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/70/, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети, а в даному випадку заяви. З огляду на вищенаведене суд вважає, що із наявної в матеріалах справи та дослідженої копії анкети-заяви про приєднання до Умов не можливо дійти висновку, що дана анкета-заява містить істотні умови властиві для даного типу договору. Так, 24 вересня 2018 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, яка не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних. Анкета-заява не містить відомостей про оформлення відповідачем кредитного договору у розмірі 185 000 грн., а також на умовах, обумовлених у позові. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору б/н від 24.09.2018 року, у вигляді сплати неустойки (пені, штрафів) за порушення строків виконання договірних зобов`язань, комісії. Крім того, матеріали справи не містять письмових доказів на підтвердження факту отримання [PERSON] за вказаним у позові кредитним договором від 24 вересня 2018 року кредитних коштів у розмірі 185 000 грн. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту. При цьому, надані стороною позивача розрахунок заборгованості та виписку по рахунку, де відображено користування грошима, отримання коштів через банкомат, переказ коштів на картку Приватбанку через додаток Приват24 від інших осіб, здійснення розрахунків через термінали, в касах магазинів, часткової сплати заборгованості за договором, суд не бере до уваги, оскільки вказані документи підписані представником Приватбанку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують та містять інформацію за картками № [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] , [NUMBER] . Тоді, як вбачається із довідки наданої стороною позивача, яка підписана представником Приватбанку без зазначення будь-яких даних, що його ідентифікують, 24 вересня 2018 року відкрито та надано [PERSON] картку № [NUMBER] з терміном дії до 09.21, та № [NUMBER] з терміном дії до 01.22, а відтак не доводять факт отримання відповідачем 24 вересня 2018 року кредиту у розмірі 185 000,00 грн. Доводи сторони позивача про виписку по рахунку як належного доказу, суд не приймає до уваги, оскільки дана виписка по рахунку не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує розмір заборгованості. Відповідно до частини 1 статті 9\~Закону України\~«Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність\~в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та\~зведені облікові\~документи можуть\~бути складені\~на паперових\~або машинних\~носіях і\~повинні мати\~такі обов`язкові\~реквізити:\~назву документа\~(форми);\~дату і\~місце складання;\~назву підприємства,\~від імені\~якого складено\~документ;\~зміст та\~обсяг господарської\~операції,\~одиницю виміру\~господарської операції;\~посади осіб,\~відповідальних за\~здійснення господарської\~операції і\~правильність її\~оформлення;\~особистий підпис,\~аналог власноручного\~підпису або\~підпис,\~прирівняний до\~власноручного підпису\~або інші\~дані,\~що дають\~змогу ідентифікувати\~особу,\~яка брала\~участь у\~здійсненні господарської\~операції (частина\~2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Вилучення оригіналів таких документів та регістрів забороняється, крім випадків, передбачених кримінальним процесуальним законодавством (абзац 2 частини 9\~статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»). Емітенти зобов`язані в порядку та строки, установлені договором, надавати власникам рахунків виписки про рух коштів на їх рахунках за операціями, що виконані користувачами електронних платіжних засобів. Форма виписки повинна включати всі обов`язкові реквізити, передбачені нормативно-правовим актом Національного банку з питань організації операційної діяльності в банках України (пункт 8 розділу VII Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого\~постановою Правління Національного банку України від 5 листопада 2014 року № 705, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 705). Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань (пункт 4 розділу VII Положення 705). Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (пункт 4.3. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженогопостановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов`язків, далі - Положення 254). Згідно із абзацом 1 пункту 5.3. Положення 254 банки обов`язково мають складати на паперових та/або електронних носіях, зокрема, такі регістри як особові рахунки та виписки з них. Таким чином, виписка по рахунку не є первинним документом. Належні та допустимі докази того, що відповідач дійсно отримала зазначені банком кредитні картки, починаючи з вересня 2018 року, позивачем не надані. Крім того, позивачем хоча надано довідку з інформацією про надані кредитні картки відповідачу, однак в ній відсутні дані про те, якими саме ці кратки були і відповідно яким тарифом остання користувалася. Позивач на підтвердження позову надав копію довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (договір б/н) з якої вбачається, що старт карткового рахунку розпочався 24.09.2018 року, зміна кредитного ліміту відбувалась з 14.09. 2018 року по 16.01.2020 року. Суд перевірив зазначений доказ і дійшов висновку, що зазначена довідка не є належним та допустимим доказом, оскільки з матеріалів справи вбачається, що сторони не узгоджували кредитний ліміт та умови збільшення кредитного ліміту. Згідно статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості та виписка про рух коштів не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові\~ Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 203/4297/18, провадження 61-17755св19, від 27 березня 2020 року у справі №703/3063/18, провадження 61-11260св19. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України). Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого [PERSON] кредиту, тому суд приходить до висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку. Представником відповідача надано до суду розрахунок, згідно якого вказує, що позивачем стягнуто в рахунок процентів кошти у розмірі 80 124,15 грн., штрафних санкцій у розмірі 5 716,29 грн., комісії у розмірі 4 400,00 грн., на загальну суму 90 240,44 грн., які мали бути зараховані на погашення тіла кредиту, довіказів зворотнього суду стороною позивача не надано. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. Щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9 600,00 грн., суд зазначає, що в пункті 1 частини третьої статті 133 ЦПК України визначено, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема і витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. В частині першій та другій статті 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з вимогами частини третьої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В частині восьмій статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Аналогічна правова позиція викладна у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі 826/1216/16. На підтвердження витрат понесених відповідачем за надання правничої допомоги надано договір про надання професійної правничої допомоги від 12 березня 2020 року, додатковаугода від 24 листопада 2020 року до договорупро надання професійної правничої допомоги від 12 березня 2020 року, розрахунок до договору про надання професійної правничої допомоги від 12 березня 2020 року, акт приймання-передачі до договору про надання професійної правничої допомоги від 12 березня 2020 року, квитанція до прибуткового касового ордеру №157 від 24 листопада 2020 року /а.с. 197- 201/. Враховуючи вищевикладене, дослідивши надані суду документи, суд стягує з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 9600,00 грн., оскільки вважає їх розмір співмірним до наданої правничої допомоги та таким, що відповідає вимогам Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 №4191-VI.

Outcome: approved