Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

[PERSON] 13.01.2016 року звернулась з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], з матір'ю [PERSON] на території Франції, надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання у супроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] до Франції. Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що [PERSON] від шлюбу з відповідачем, в якому вони перебували з 14 лютого 2009 року по 29 травня 2012 року, має сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем дитина за їхньою спільною згодою залишилась проживати з нею. Відповідач має змогу брати участь у вихованні сина, та спілкуватись з ним, проти чого вона ніколи не заперечувала та будь-яких перешкод у спілкуванні дитини з батьком не чинила. Відповідач добровільно спілкується з сином приблизно два рази на два тижні, хоча він має житло в тому числі й за місцем проживання дитини, про що неодноразово заявляв в усній формі. Позивач 31 жовтня 2013 року одружилась з громадянином Франції [PERSON]. та їй у встановленому порядку надано право на проживання та території Франції. З врахуванням вказаної обставини вона має намір виїхати до Франції з дитиною на постійне місце проживання до свого теперішнього чоловіка, де для дитини створено всі необхідні умови. Проте відповідач згоди на виїзд дитини до Франції на постійне місце проживання не надає та проти цього заперечує. Тому вона просила задовольнити її позов. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] посилався на те, що він, як батько, має рівні права та обов'язки щодо дитини. Просив врахувати його добрі стосунки з сином, з яким він регулярно зустрічається, спілкується і надалі бажає приймати участь у його вихованні. Вважає, що позивачем не надано суду належних доказів того, що у дитини за межами України будуть належні умови проживання та навчання. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 18 березня 2016 року у задоволені позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення її позовних вимог. Вважає рішення суду незаконним. При вирішенні спору суд виходив не з інтересів дитини, а із інтересів відповідача - батька дитини, що не відповідає українському законодавству. З жовтня 2013 року вона перебуває у шлюбі з громадянином Франції [PERSON], який більше двох років допомагає їй утримувати та виховувати сина. Вона надала достатньо доказів про те, що доходів її чоловіка, спільного доходу сім'ї, гарантії її працевлаштування у Франції. Нею надані докази забезпечення її і дитини житлом , і висновки про технічну і санітарно-гігієнічну безпеку. Дитина зарахована у місцеву школу. Висновком органу опіки та піклування Артемівської міської ради дана згода на виїзд дитини за кордон. Вона зверталась до відповідача з письмовою пропозицією вирішити виникле питання щодо сина у добровільному порядку. Проте, такого вирішення не здобула. Відповідач не завжди добросовісно виконував свої батьківські зобов'язання, допустив виникнення заборгованості з аліментів у майже рік . Відмовивши у задоволені її позовних вимог, суд першої інстанції так і не вирішив спір. Залишитись в Україні вона не може у зв'язку з тим, що її чоловік має інше місце проживання. Відповідач не звертався в суд з позовом про визначення місця проживання сина з ним. В суді не встановлено доказів тому, що виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання буде суперечити її інтересам. Син бував у Франції. Йому там сподобалось і він бажає там проживати. Розлучення дитини з матір'ю відбувається у виключних випадках, а таких випадків судом не встановлено. Франція є розвинутою європейською державою з високим рівнем життя та соціальної безпеки. Проживання дитини з матір'ю відповідає інтересам дитини, то і виїзд за кордон разом із матір'ю також буде відповідати інтересам дитини. В засіданні апеляційного суду позивач [PERSON] та її представник апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Вважають його законним і обґрунтованим. Прокурор Лейко Н.Л. та прокурор Бевз О.В. просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - відхилити. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін і їх представників, думку прокурорів, дослідивши матеріали справи, і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню , рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, з наступних підстав. Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 року по 29 травня 2012 року. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] (а.с. 13, 16 том 1). Після розірвання шлюбу позивачка [PERSON] уклала шлюб 31 жовтня 2013 року з громадянином Франції [PERSON], змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 8-12 том 1). Звертаючись в суд з позовом про визначення місця проживання неповнолітнього сина з матір'ю і надання дозволу на виїзд за межі України (до Франції) на постійне місце проживання цієї ж дитини у супроводі матері, позивач посилалась на те, що вона має намір поселитися на території Франції за місцем проживання її чоловіка. Вона і дитина будуть забезпечені належними житловими умовами, вона - роботою, дитина місцем у приватній школі. Але колишній чоловік заперечує проти цього і не надає дозволу на вивіз дитини. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] посилався на те, що у нього склалися добрі стосунки із сином. Він систематично з ним бачиться, приймає участю у його вихованні і утриманні. А його переїзд на постійне проживання до Франції позбавить його можливості побачень із сином, що є порушенням його законних прав батька. Крім того, вважає, що в іноземній державі у його сина не буде необхідних умов для нормального розвитку і проживання. Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на тривалий строк чи на постійне місце проживання, як просить позивач, без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Заявлені вимоги не носять тимчасового характеру. Проте з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що батьки неповнолітнього [PERSON] - і позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] проживають роздільно, навіть у різних місцях. Проте, вони є позитивними батьками. Вони працюють, мають доходи, що дозволяють утримувати сина і забезпечувати його розвиток. Вони люблять свого сина і належним чином виконують свої батьківські обов'язки. Неповнолітній син також любить кожного з батьків і має з кожним з них добрі родинні стосунки. З часу припинення подружніх стосунків сторони визначили місце проживання неповнолітнього [PERSON]. Син сторін проживає з матір'ю - позивачем по справі. Відповідач [PERSON] не заперечував проти визначення місця проживання сина із матір'ю і навіть за час розгляду цієї справи не порушував в суді спору про визначення місця проживання сина з ним. Тому для ухвалення рішення про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] у суду першої інстанції були передбачені законом підстави. Мати дитини 31 жовтня 2013 року вийшла заміж за громадянина Франції [PERSON]. Малолітній [PERSON] - син сторін знайомий з чоловіком матері, має з ним добрі стосунки, неодноразово проводив з ним час як у період тимчасового перебування у Франції, що мало місце з дозволу відповідача по справі, так і під час перебування на відпочинку в Україні. Цей факт не заперечує і відповідач, він підтверджується і фотознімками, що на аркуші справи 131-139 том 1. [PERSON] має намір переїхати на постійне місце проживання у Францію до свого чоловіка для спільного проживання в сім'ї разом із дитиною. Відповідно до частини 4 статті 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до статті 4 Сімейного Кодексу України особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя. Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до частини 9 статті 7 Сімейного Кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Отже, враховуючи приведені норми Закону, позивач [PERSON] має право на утворення своєї сім'ї, у тому числі і з іноземним громадянином, проживати разом з ним і своєю дитиною і на вільний вибір місця свого проживання (стаття 56 Сімейного Кодексу України). Відповідно до статті 8 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод" від 04.11.1950, № ETS N 005 кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 14 цієї Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою". Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України від 2002 року сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163). Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160). Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини. Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання у Францію, апеляційний суд виходить з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін. Мати дитини [PERSON] має посвідку на тимчасове проживання на території Франції, яка дійсна до 1 вересня 2016 року, і яка дає їй дозвіл на роботу. Відповідно до довідки Префекту департаменту Вандея Французької республіки від 27 травня 2016 року зараз [PERSON] продовжено строк дії посвідки на тимчасове проживання на території Франції на 3 місяці. Але їй буде надана посвідка на тимчасове проживання строком дії на один рік з відміткою « ПРИВАТНЕ ТА СІМЕЙНЕ ЖИТТЯ» у тритижневий строк з моменту подачі запиту про відновлення посвідки на тимчасове проживання. В судовому засіданні [PERSON] пояснювала,що посвідка на тимчасове проживання на території Франції - це вид на проживання. За законодавством Франції вона має прожити з видом на проживання у Франції протягом п'яти років, після чого вона зможе претендувати на отримання громадянства. Багаторазова віза на тривале перебування у Франції їй відкрита посольством Франції 1 червня 2014 року. Цей факт підтверджується її закордонним паспортом. Апеляційний суд досліджував вказані докази в своєму засіданні, незважаючи на те, що вони не були предметом дослідження суду першої інстанції. При цьому суд виходив з того, що вказані докази не були надані позивачем суду першої інстанції з поважних причин. Послідка на проживання у Франції на три місяці до 1 вересня 2016 року отримана позивачем лише в травні 2016 року після ухвалення судом першої інстанції рішення, як и лист Префекта департаменту Вандея. І на порушення вимог частини 4 статті 10 ЦПК України суд першої інстанції не виконав своїх обов'язків по сприянню сторонам у всебічному і повному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, не роз'яснив позивачу про необхідність надання закордонного паспорту та інших документів, які підтверджують її права та обов'язки, пов'язані з перебуванням у Франції. Позивач [PERSON] на час розгляду судом цієї цивільної справи проживає за адресою: [ADDRESS], працює у Державному навчальному закладі «Артемівський центр професійно-технічної освіти» на посаді викладача, отримує стабільну заробітну плату, середньомісячний розмір якої складає 3644,44 грн., характеризується позитивно (а.с. 9, 11, 16 том 2). Позивачем наданий лист щодо можливості її працевлаштування в майбутньому на території Франції (а.с. 34). Відповідач [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Працює на посаді інженера з охорони праці та техніки безпеки ТОВ «Промоушн Аутсорсинг» відділу з обслуговування ТОВ «Шелл Юкрейн Експлорейшн енд продакшн 1». За місцем роботи характеризується позитивно, має стабільний заробіток, середньомісячний розмір якого складає 25824,50 грн., з якого за рішенням суду сплачує аліменти (а.с. 12- 15, 17 том 2). Приймає участь в вихованні сина, піклується ним, проводить з ним час, проти чого не заперечувала позивачка, а також підтверджено фотографіями, наданими відповідачем, висновком органу та піклування Артемівської міської ради (а.с. 67-71 том 1, 96-124 том 1, а.с. 2-5 том 2). Проти таких відносин відповідача із сином не заперечувала і позивач [PERSON], яка навпаки, сприяє цьому, виховуючи сина в дусі поваги до батька. Органом опіки та піклування був складений акт обстеження житлово-побутових умов проживання за фактичним місцем проживання дитини разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], згідно якому встановлено, що для дитини створені всі необхідні умови для проживання (а.с. 16 т. 2). Також для дитини створені всі необхідні умови за місцем проживання його батька - відповідача по справі за адресою: [ADDRESS], де дитина по декілька днів на місяць проживає з батько. Це підтверджується актами про фактичне проживання без реєстрації (а.с. 77-93 т. 1). Разом з тим, апеляційний суд враховує, що Франція є сучасною, світською, розвинутою європейською державою з високим рівнем життя та соціальної безпеки. І навпаки, місцем постійного проживання позивача і її сина є місто Бахмут, в минулому місто Артемівськ, яке безпосередньо розташоване у прифронтовій зоні поблизу контрольно-пропускного пункту Зайцеве - Майорськ, і де до теперішнього часу відбуваються військові дії за участю незаконних збройних формувань так званої ДНР. Безпосередньою прифронтовою зоною є і місто Красноармійськ (нині Покровськ) - місце постійного проживання відповідача. Тому в інтересах дитини дійсно є найкращім зміна місця проживання з виїздом у безпечне місце, яким у тому числі являється Франція. Відповідно до нотаріально посвідченої довідки, чоловік позивачки заявив, що дитина [PERSON] після прибуття до Франції буде проживати за адресою: [ADDRESS], і буде мати в своєму розпорядженні власну кімнату та ванну кімнату, і дитині буде зроблено все для перебування у доброму психічному та фізичному стані. Будинок відповідає чинним санітарно-гігєнічним нормам, будівництво будинку завершено в 2010 році (а.с. 20-21 том 1). Умови проживання дитини у Франції органом опіки та піклування України не досліджувались. Проте, позивач є матір'ю дитини, порядною людиною, яка достойно піклується про сина і постійно займається його розвитком, вихованням та утриманням. Тому ні у суду, ні у сторін по справі не має підстав вважати, що клопотання позивача про дозвіл на виїзд за кордон на постійне місце проживання направлене на погіршення умов проживання сина, його побуту і розвитку. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, [PERSON] посилався на те, що з переїздом до Франції неповнолітня дитина буде проживати в іншому незнайомому йому середовищі, де інша культура, мова. Син буде обмежений у спілкуванні з оточуючими і у здійсненні своїх прав та інтересів через відсутність мовних навичок. Але апеляційний суд вважає, що вказані доводи не можуть бути підставою для відмови позивачу у задоволенні позовних вимог. Позивач [PERSON] - викладач іноземної мови і має вищу освіту з англійської та французької мов. У зв'язку з цим ні вона, ні її син не потребують перекладача, аби їх спілкування з оточенням було продуктивним. Син сторін - неповнолітній і скоріше, ніж дорослий зможе прилаштуватися до зміни умов проживання. У висновку органу опіки та піклування Артемівської міської ради від 25 лютого 2016 року зазначено, що [PERSON] разом із матір'ю був у Франції. З його слів йому там сподобалось, та він бажає там проживати. Цей факт не викликає сумнівів і заперечень з боку відповідача. Сам відповідач також фактично не заперечував проти проживання сина в іноземній державі. Але вважає, що це має відбуватися декілька пізніше. Доводи відповідача про те, що сім'я [PERSON] у Франції буде мати лише один автомобіль, що потягне за собою певні незручності для їх сина не приймаються судовою колегію як підстава для відмови у задоволені позовних вимог про дозвіл на виїзд неповнолітнього [PERSON] на постійне місце проживання за кордон. Суд встановив, що після розірвання шлюбу батьками малолітнього, і на час розгляду справи останній разом з матір'ю автомобілем не користувався через те, що не був забезпечений ним батьками. Не приймає судова колегія доводи відповідача і про те, що позивач у Франції буде працювати не повний робочий тиждень, що відобразиться на матеріальному становищі дитини. Такі ствердження ґрунтуються на припущеннях. Як видно з листа від 30 вересня 2015 року з урахуванням виправлень перекладу від 11 травня 2016 року [PERSON] кандидатура позивача схвалена для приєднання до компанії з продажу та ремонту сільськогосподарського інвентарю з метою зайняття посади відповідальної особи за міжнародні відносини у розвитку їх експортної компанії і запропонований контракт на невизначений термін, який передбачає заробітну плату в 1950 Євро з фіксованою робочою ставкою 35 годин на тиждень.(а.с. 35-36 том 1). Доводи відповідача проте, що з переїздом сина за кордон він буде позбавлений спілкування з сином і не зможе приймати участі у його вихованні також є неприйнятними. Сама позивач не перешкоджала спілкуванню сина з батьком до теперішнього часу і докладає певних зусиль, аби добрі стосунки між батьком та сином збереглися. В судовому засіданні позивач стверджувала, що і у подальшому чинити будь - які перешкоди в цьому вона не має наміру. Судом встановлено, що [PERSON] є забезпеченою людиною, має достатній життєвий рівень і при бажанні зможе здійснювати побачення із сином у Франції, або на території України. Крім того, апеляційний суд враховує, що у теперішній час вирішується питання про запровадження щодо України безвізового режиму з Європою, що розширить можливості відповідача у спілкуванні із сином якщо останній буде проживати разом із матір'ю у Франції. Відповідно до статті 10 "Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року" дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Вказану Конвенцію Україна підписала 21 лютого 1990 року. Дата набуття чинності цієї Конвенції для України - 27 вересня 1991 року. Отже, право малолітнього [PERSON] на виїзд на постійне місце проживання до іншої держави передбачено статтею 10 Конвенції ООН про права дитини. І може бути обмежене лише у порядку, передбаченому законом і для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Але підстав для обмеження права [PERSON] на виїзд за кордон на постійне місце проживання судом не встановлено. Відповідно до Принципу 6 "Декларації прав дитини", прийнятої резолюцією 1386 (Х1Y) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, зростати під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові і моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім випадків , коли є виключні обставини, розлучатися із своєю матір'ю. Розглядаючи справу, суд встановив, що малолітній син сторін [PERSON] фактично з часу народження проживає з позивачем - своєю матір'ю. Після розлучення батьків він також проживає з матір'ю і проти цього ніколи не заперечував відповідач - [PERSON] - батько дитини. Але, не отримавши від батька дитини дозволу на виїзд з дитиною на постійне місце проживання за кордон України, штучно створюється ситуація, за якій матір і син мають бути розлучені поза їх згодою і бажанням. Або виникає ситуація, коли позивач має відмовитися від свого особистого життя і заради дитини відмовитися від сім'ї з чоловіком і можливістю проживати в іншій державі. Таким чином, відсутні жодні сумніви щодо того, що рішення про відмову у дачі згоди на виїзд малолітньої дитини разом з матір'ю без згоди батька на постійне місце проживання в іншу державу є втручанням у право заявника на повагу до його сімейного життя у розумінні пункту 1 статті 8 Конвенції, та необхідно визначити, чи було таке втручання виправданим згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, тобто чи було це рішення прийнято відповідно до закону, чи переслідувало воно законну мету та чи було необхідним у демократичному суспільстві (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства", від 24 лютого 1995 року, підпункт A, п. п. 86 - 87, Series A N 307-B, рішення у справі Мамчур проти України від 16 жовтня 2015 року). Апеляційний суд вважає, що у даному випадку відсутні достатні підстави, що виправдовують втручання держави та сторонніх осіб у сімейне життя позивача. Якщо за рішенням суду [PERSON] вимушена буде залишитися з сином в Україні, дійсно виникає штучно така ситуація, коли саме рішення суду позбавляє позивача проживати однією сім'ю з чоловіком, отримувати від нього постійну турботу, увагу і любов. Вирішуючи спір між сторонами, апеляційний суд дотримується правил про те, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" ([ВП], заява N 41615/07, ЄСПЛ 2010 року: Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім'ю [рішення у справі "Гнахоре проти Франції", заява N 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-IX]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини", [ВП], заява N 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі "Марсалек проти Чехії", заява N 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)". Розглядаючи справу, суд встановив, що батько малолітнього [PERSON] - відповідач по справі дійсно спілкується з дитиною, приймає участь у його вихованні і матеріальному забезпеченні, виплачуючи аліменти. Але, більшу частину свого життя дитина провадить із матір'ю - позивачем по справі. Тому з урахуванням віку дитини їх відносини є більш тісними, міцними ніж з батьком. Дитина відчуває більшу прихильність до матері і тому їх розлучення буде суперечити інтересам дитини та завдасть шкоди здоров'ю та розвитку малолітнього. Одночасно суд вважає, що проживання малолітнього [PERSON] у здоровому середовищі разом з матір'ю та її новим чоловіком, з яким у дитини склалися добропорядні відносини, піклування рідного батька і нормальне ставлення останнього до позивачки, проживання дитини в розвинутій європейській державі, якою є Франція, позитивно відобразяться на розвитку дитини і забезпечить його законні права та інтереси. Відповідно до абзацу третього ч.3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянина України» від 21 січня 1994 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до п. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд, а не на виїзд на тривалий строк чи на постійне місце проживання, як просить позивач, без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, що суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Надання за рішенням суду дозволу на виїзд з України малолітньої дитини [PERSON] разом з його матір'ю [PERSON] на постійне місце проживання до Франції без згоди та супроводу батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень ст. ст. 141, 157 СК України, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини. Заявлені позивачкою вимоги про надання дозволу на виїзд дитини на постійне місце проживання до Франції без згоди та супроводу батька не носять тимчасового характеру. Але апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції через те, що саме вони суперечать і нормам матеріального права і інтересам малолітньої дитини. Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані, ухвалив незаконне рішення, яке відповідно до статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення. Позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Апеляційний суд задовольняє позовні вимоги про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю - позивачем по справі. При цьому судова колегія звертає увагу на те, що стаття 161 Сімейного Кодексу України, яка регулює правовідносини між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, не містить вказівку на необхідність визначення конкретного місця проживання дитини і матері, як і не містить визначення держави, в якій вони будуть проживати після ухвалення судом рішення. Позовні вимоги щодо надання дозволу на виїзд за межі України до Франції малолітнього [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] на час проживання [PERSON] ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню.

Outcome: partial