Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

28 грудня 2019 року [PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про стягнення суми. Позовна заява мотивована тим, що 28 листопада 2019 року о 14 годині 45 хвилин по вул. Клочківська, 222 в м. Харкові [PERSON] перебував за кермом Skoda Fabia New, державний номерний знак [NUMBER] , на перехресті вул. Клочківська та вул. Отакара Яроша, стояв, чекаючи зеленого сигналу світлофора. З лівого перехрестя зі сторони вул. Отакара Яроша з`явився автомобіль Toyota Avensis, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який не впорався з керуванням та зіткнувся з йог автомобілем, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Відповідно до статті 33.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з власної згоди водії спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду в страхову компанію. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у АТ СК «АРКС» відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно -правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 124395384. Згідно з ремонтною калькуляцією АТ СК «АРКС» № 1.102.19.0 від 06 грудня 2019 року вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 12984, 77 грн. Коефіцієнт зносу складає 70%. Таким чином, сума збитку, що була виплачена страховою компанією становить 6353, 77 грн. Сума франшизи за полісом становить 2000,00 грн, яку відповідач сплатив на місці ДТП. Відповідно до наряду-замовлення «Автомобільний дім» Соллі -Плюс» № СШД 0019848 від 03 грудня 2019 року за дефектування автомобіля після ДТП позивачем було сплачено 1186, 8 грн. Посилаючись на статті 1194, 1166, 1188 ЦПК України, пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 4 від 1 березня 2013 року, просить стягнути з [PERSON] на його користь суму витрат на проведення дефектувального розбору автомобіля 1186, 8 грн; суму збитку в розмірі 14488, 41 грн; моральну шкоду в розмірі 5000 грн та судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити. Пояснив, що страхова виплата не покрила збитки, понесені ним на відновлювальний ремонт автомобіля, зазначив, що відповідач повинен сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Представник відповідача - адвокат Литочкін І.О. надав суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відзив мотивовано тим, що відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можлива лише за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди; розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, якщо страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Також зазначив, що пунктом 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує. Крім того, зазначив, що у даному випадку слід врахувати правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц,\~відповідно до\~якого,\~у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» порядку. Після такої виплати делікте зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Розмір моральної шкоди є необгрунтованим, не відповідає вимогам розумності та справедливості. 08 червня 2021 року представник відповідача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності відповідача та його представника. Доводи, викладені у відзиві підтримує, у задоволенні позовних вимог просить відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить таких висновків. Судом встановлено, що 28 листопада 2019 року о 14 годині 45 хвилин по вул. Клочківська, 222 в м. Харкові [PERSON] перебував за кермом Skoda Fabia New, державний номерний знак [NUMBER] , на перехресті вул. Клочківська та вул. Отакара Яроша, стояв, чекаючи зеленого сигналу світлофора. З лівого перехрестя зі сторони вул. Отакара Яроша з`явився автомобіль Toyota Avensis, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який не впорався з керуванням та зіткнувся з його автомобілем, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження та завдано матеріальних збитків. Відповідно до статті 33.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з власної згоди водії спільно склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду в страхову компанію (а. с. 11). Відповідно до листа директора ЦВ м. Харків АТ «СК «АРКС» Приходька В.В. АТ «СК «АРКС» розглянуло всі матеріали та обставини заявленого випадку стосовно шкоди, завданої транспортному засобу Skoda Fabia New, державний номерний знак [NUMBER] , внаслідок ДТП, що сталося 28 листопада 2019 року та повідомлено, що відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» АТ «СК «АРКС» прийняла рішення щодо виплати [PERSON] страхового відшкодування за вказаним випадком у розмірі 4353, 77 грн. Додатково повідомлено, що розмір франшизи відповідно до полісу № ЕР 124395384 від 20 серпня 2019 року становить 2000 грн (а. с. 13). Згідно із заявою про страхове відшкодування на підставі полісу ЕР 124395384 від 20 серпня 2019 року страхувальником є [PERSON] , страхова сума (ліміт відповідальності страховика) по одному пошкодженому транспортному засобу 50 000 грн здійснено розрахунок страхового відшкодування по страховому випадку, який трапився 28 листопада 2019 року на підставі ремонтної калькуляції 1.102.19.0 від 06 грудня 2019 року, де вартість ремонтно-відновлювальних робіт склала 996, 00 грн; вартість необхідних для ремонту матеріалів 2\~515, 92 грн; вартість складових, що підлягають заміні - 9472, 85 грн; вартість відновлювального ремонту - 12984,77 грн; коефіцієнт зносу - 0, 7000; додаткові витрати на евакуацію ТЗ - 0 грн; безумовна франшиза - 2000 грн. Таким чином, розмір фроаншизи за вирахуванням безумовної франшизи склав: 6353, 77 + 0,00 - 2000 = 4353, 77 грн. (а. с. 14). 12 грудня 2019 року АТ СК «АРКС» [PERSON] було виплачено страхове відшкодування в розмірі 4353, 77 грн (а. с. 17). Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у АТ СК «АРКС» відповідно до поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 124395384. Згідно з ремонтною калькуляцією АТ СК «АРКС» № 1.102.19.0 від 06 грудня 2019 року вартість відновлювального ремонту його автомобіля становить 12984, 77 грн. Коефіцієнт зносу складає 70 %. Таким чином, сума збитку, що була виплачена страховою компанією становить 6353, 77 грн. Сума франшизи за полісом становить 2000,00 грн, яку відповідач сплатив на місці ДТП. Відповідно до наряду-замовлення «Автомобільний дім» Соллі-Плюс» № СШД 0019848 від 03 грудня 2019 року за дефектування автомобіля після ДТП позивачем було сплачено 1186, 8 грн. Відповідно до частини першої статті 1166\~ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною другою статті 1187 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) встановлено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Згідно з вимогами статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтею 1194\~ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно зі статтею 979\~ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Спеціальним законом, що регулює питання виплати страхового відшкодування за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та яким керується страховик цивільно-правової відповідальності є Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Так, статтею 5\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. За приписами статті 6\~Закону України\~"Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" (далі - Закон) страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до пункту 22.1 статті 22\~Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України\~"Про\~обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" порядку. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України\~"Про\~обов`язкове страхування\~цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року за результатами розгляду справи № 755/18006/15-ц щодо правильного застосування норм права при стягненні матеріальної шкоди з особи, яка застрахувала свою відповідальність. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. (частина перша статті 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). За приписом частини четвертої статті 203\~ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частина перша статті 16\~Закону України\~№ 85/96-ВР\~від 07\~березня 1996\~року «Про\~страхування»" містить визначення договору страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. За умовами частини четвертої статті 16\~Закону України\~"Про\~страхування" договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім`я, по батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім`я, по батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Стаття 981\~ЦК України встановлює, що договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката), у разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення страхувальником першого страхового платежу, якщо інше не встановлено договором (ст. 983 ЦК України). Отже, згідно зазначених вище вимог законодавства, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Крім того, відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Таким чином, при розрахунку вартості деталей, які потрібно замінити в ході відновлювального ремонту, необхідно застосування коефіцієнту фізичного зносу, поняття якого наведено в Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (надалі Методика). Так згідно з п.1.6. Методики під поняттям «фізичний знос» розуміють втрату вартості колісного транспортного засобу (тобто автомобіля), його складників, яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей колісних транспортних засобів, його складників, порівняно з вартістю нового подібного колісного транспортного засобу або його складників. Необхідність застосування такого коефіцієнту також передбачено статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». [PERSON] посилається та, відповідно, не заперечував і не спростовував той факт, що відповідно до ремонтної калькуляції № 1.102.19.0 від 06 грудня 2019 року вартість відновлювального автомобіля становить 12984, 77 грн, коефіцієнт фізичного зносу склав 0, 7000. Тобто вартість матеріального збитку правильно була визначена з урахування величини втрати товарної вартості автомобіля. Таким чином, розмір збитку склав 996,00+2515,92+9472,85 * (1-0,7000) = 6 354, 77 грн - 2000 грн (франшиза) = 4 353, 77 грн, суму якого і було виплачено страховою компанією. Крім того, стосовно стягнення суми недоплаченого страхового відшкодування з відповідача, суд зауважує, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Таким чином суд звертає увагу, що різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою стягується із винної особи, а розмір недоплаченого страхового відшкодування підлягає стягненню із страховика в межах ліміту його відповідальності. Цивільно-правова відповідальність відповідача [PERSON] була застрахована належним чином, враховуючи, що обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування у випадку якщо розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, при цьому сума майнової шкоди - 14 488, 41 грн, яку просить стягнути позивач не перевищує розміру страхового ліміту, який становить 50 000 грн. Твердження позивача щодо неналежного розміру отриманого ним відшкодування стосуються взаємовідносин зі страховиком, який застрахував відповідальність винуватця ДТП, не обумовлюють підстави для покладення такої відповідальності на таку особу у разі неперевищення розміру шкоди розміру страхового ліміту. У такому випадку позивач не позбавлений можливості звернутися до страхової компанії відповідача АТ СК «Аркс» з вимогою про стягнення матеріального збитку, а відтак [PERSON] не є належним відповідачем у справі. Стосовно позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з частиною першою, другою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно з пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до абз. 2 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 січня 1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України\~визначено,\~що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно вимог\~статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~статті 79\~ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як на підставу позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди [PERSON] посилається на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазнав стрес, з вини відповідача мав негативні почуття та емоції, відчуття тривоги за кермом під час водіння, падіння працездатності, що порушувало його нормальні життєві зв`язки. При цьому [PERSON] не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх доводів щодо спричинення йому моральної шкоди, наявності причинно-наслідкового зв`язку між шкодою, заподіяною внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Крім того, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової суми шкоди, а тому позовні вимоги про стягнення суми моральної шкоди, як похідні від них вимоги, задоволенню не підлягають. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд доходить висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами». Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог відмовлено, тому судових витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed