Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (далі - «Відповідач») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 19.06.2015 року водій [PERSON] , перебуваючи за кермом автомобіля «TOYOTA RAV4», реєстраційний номер [NUMBER] , та знаходячись неподалік будинку №191-а по вул. Таращанська в м. Біла Церква Київської області в порушення вимог Правил дорожнього руху України проявив бездіяльність, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, перед початком руху та виконанням маневру розвороту ліворуч, не переконався, що це буде безпечно і не створить небезпеки іншим учасникам, розпочав виконувати маневр розвороту в напрямку вул.Заярська, не надав дорогу автомобілю «FORD Sierra» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався зі сторони с.Шкарівка, Білоцерківського району в напрямку вул.Заярська в м.Біла Церква, чим створив небезпеку для його руху. В результаті чого водій [PERSON] , застосував екстрене гальмування та з метою уникнення власної загибелі чи каліцтва громадян, відвернув кермо керованого ним автомобіля вправо, виїхав на тротуар та скоїв наїзд на Позивача [PERSON] 22.05.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайнного суду Київської області [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ст.286 ч.1 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов було залишено без розгляду та роз`яснено право звернутися з ним в порядку цивільного судочинства. На момент скоєння ДТП діяв поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №4786277, строк дії з 27.11.2014 року по 26.11.2015 року включно, укладений з власником автомобіля «TOYOTA RAV4» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування». В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди Позивач отримала тілесні ушкодження в результаті яких отримала 3-ю групу інвалідності з 19.04.2016 року, загального захворювання, довічно. Позивачу протипоказана праця зі значними фізичними навантаженнями та тривалою ходою, внаслідок ДТП їй спричинені тривалі фізичні та моральні страждання, що виразилося в нестерпному фізичному болю, душевних переживаннях, страхах, перенесеної операції та довготривалому стаціонарному лікування, яке вона продовжує і по теперішній час. Оскільки Позивач не може повноцінно користуватися всіма благами життя, вона була вимушена звернутися до суду та просила стягнути з Відповідача понесені витрати на лікування в розмірі 18 062,44 грн., шкоду пов`язану із тимчасовою працездатністю в розмірі 13 906,60 грн., шкоду пов`язану із стійкою втратою працездатності в розмірі 14 616,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 2 329,00 грн., а всього - 48 914,04 грн. Ухвалою суду від 29.11.2019 року було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 60-61). 31.12.2019 року на адресу суду від представника Відповідача надійшов відзив на позов, разом із підтвердженням його направлення Позивачу. У відзиві той зазначив, що Позивач в порушення вимог ст.ст.33, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування лише 01.07.2019 року. Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, в тому числі, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому, подання потерпілим заяви страховику про страхове відшкодування є зрозумілим, пропорційним, передбачуваним заходом та не створює надмірного тягаря для потерпілого. Отже, є всі підстави для відмови як у виплаті страхового відшкодування так і у задоволенні позовних вимог до страховика, оскільки позивач звернувся із вимогою про відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, з пропуском 3-х річного строку, який обчислюється з моменту настання події. Щодо розрахунку витрат на лікування зазначив, що не всі надані позивачем документи є належними доказами понесених ним витрат на лікування, оскільки необхідність витрат має бути підтверджена документально відповідним медичним закладом охорони здоров`я, вони мають бути в причинно-наслідковому зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою. Не всі витрати відносяться до витрат, пов`язаних з лікуванням травм, отриманих внаслідок ДТП 19.06.2015 року та є обґрунтованими та підтвердженими належними доказами. Відповідач вважає, що належними доказами підтверджено витрати на лікування лише на загальну суму в розмірі 14 666,79 грн. Щодо відшкодування Відповідачем Позивачу не отриманих доходів у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності зазначив, що з 01.04.2002 року вона є пенсіонером за віком та отримувала і отримує пенсію щомісячно, а доказів що на момент ДТП вона працювала Позивач до матеріалів справи не надала, тобто, у зв`язку з ДТП Позивач не могла втратити дохід або не отримати його, тому страховик не має правових підстав для виплати страхового відшкодування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності. Крім того, Позивачем здійснено невірний розрахунок розміру шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, оскільки він відшкодовується за підтвердженим закладом охорони здоров`я кількості днів непрацездатності. Відповідач просив відмовити Позивачу у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.68-72). 10.06.2020 року на адресу суду від Позивача надійшла відповідь на відзив, разом із підтвердженням його направлення Відповідачу. У відповіді на відзив той зазначив, що зазначені Позивачем вимоги є обґрунтовані та просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с.115-117). 26.10.2020 року Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника Позивача на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без їхньої участі. 26.10.2020 року Відповідач ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» в судове засідання свого представника не направив, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В матеріалах справи наявне клопотання про розгляд справи за відсутності представника Відповідача. Суд, дослідивши доказі у справі в їх сукупності, дослідивши витребувані матеріали кримінальної справи №1кп/357/536/19 по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.286 КК України, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 19.06.2015 року сталася ДТП за участю [PERSON] , який керував транспортним засобом «TOYOTA RAV4», реєстраційний номер [NUMBER] , та транспортного засобу «FORD Sierra», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , в результаті якої останній виїхав на тротуар та скоїв наїзд на Позивача [PERSON] 13.07.2016 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Позивача [PERSON] та визнано цивільним позивачем та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» цивільним відповідачем у кримінальному провадженні 35/7118/16-к (а.с.118). 22.05.2019 року ухвалою Білоцерківського міськрайнного суду Київської області [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а цивільний позов було залишено без розгляду та роз`яснено право звернутися з ним в порядку цивільного судочинства (а.с.7). На момент скоєння ДТП діяв поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АІ №4786277, строк дії з 27.11.2014 року по 26.11.2015 року включно, укладений з власником автомобіля «TOYOTA RAV4» реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] та ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» (а.с.8). В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди Позивач отримала тілесні ушкодження в результаті яких, в подальшому отримала 3-ю групу інвалідності з 19.04.2016 року, загального захворювання, довічно, що підтверджується довідкою МСЕК АВ №0517771, виданою 20.04.2016 року та випискою з історії хвороби №3293, №7171, №10724, медичною карткою амбулаторного хворого №37499 від 13.08.2015 року, випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, копією індивідуальної програми реабілітації інваліда №600 від 20.04.2016 року (а.с. 15, 16, 17, 18, 19-20, 22, 23-26). В матеріалах справи містяться звернення, заява про виплату страхового відшкодування за страховим випадком Позивача та її представника адвоката Діденко О.В. від 04.07.2019 року, 18.09.2019 року до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про виплату та надання інформації щодо виплати страхового відшкодування Позивачу у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася 19.06.2015 року (а.с.80-85). Як вбачається з відповідей на вищезазначені звернення, Відповідач повідоми, що оскільки дорожньо-транспортна пригода мала місце 19.06.2015 року, а з заявою Позивач про страхове відшкодування звернулася лише 01.07.2019 року, то зазначена обставина є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування згідно з пп.37.1.4. п.37.1. ст.37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 20.09.2019 року Відповідачем було прийнято рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, про що Позивачу було повідомлено відповідним листом (а.с.12-13). Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з ч.1 ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів, згідно зі спеціальним Законом України №1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2014 року з подальшими змінами та доповненнями (далі - «Закон №1961-IV»). Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон №1961-IV визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми, в порядку визначеному законом. Відповідно до п.36.4 ст.36 Закону № 1961-IV виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків. Згідно з п.22.1 ст.22 Закону №1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п.п.37.1.1, 37.1.4 ст.37 Закону №1961-ІV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дії таких осіб встановлюється відповідно до закону; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого , і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. При цьому зазначений пункт 37.1.4 ст.37 Закону №1961-ІV строк є присічним і поновленню не підлягає. Разом з тим у Законі №1961-ІV прямо не передбачено досудового порядку урегулювання спору. Не зазначено про обов`язок особи, яка заявляє вимогу про виплату страхового відшкодування, спочатку звернутися до страховика, та не пов`язано дотримання такого порядку з правом чи можливістю цієї особи звернутися до суду з вимогою про стягнення страхового відшкодування. Тому у контексті вказаних обставин справи можна зробити висновок, що у Законі №1961-ІV не передбачено обов`язкового досудового порядку врегулювання питання з приводу виплати страхового відшкодування, особа, яка вимагає такої виплати, за власним розсудом може звернутися із заявою безпосередньо до страховика, з дотриманням вимог, передбачених у ст.35 Закону, чи звернутися безпосередньо до суду. У будь -якому разі строк звернення обмежується щодо стягнення майнової шкоди річним строком, щодо стягнення шкоди заподіяної здоров`ю або життю потерпілого трирічним строком, який обчислюється з моменту настання події (дорожньо-транспортної пригоди). Інших обмежень щодо порядку звернення із заявою про виплату страхового відшкодування нормами Закону №1961-ІV не містять У разі звернення із заявою безпосередньо до суду, страховик з цього моменту має діяти відповідно до ст.36 Закону №1961-ІV, та не позбавлений можливості, у разі відсутності заперечень проти позову, його визнати та сплатити страхове відшкодування. У межах справи, що розглядається, підлягає з`ясуванню питання, чи є обов`язковим попереднє звернення потерпілого до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування для задоволення вимог про відшкодування шкоди, заявлених таким потерпілим до страховика. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справі №465/4621/16-к, зазначено, що у системному зв`язку зі ст. 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст.37 Закону №1961-ІV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих спосіб захисту свого порушеного права. На підставі ч.1, ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст.25 Закону №1961-ІV у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються, зокрема, в таких розмірах: для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Відповідно до ст.26 Закону №1961-ІV шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить, зокрема, у разі встановлення III групи інвалідності - 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Відповідно до ст.26-1 Закону №1961-ІV страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Як убачається з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст.80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. При розгляді даної справи судом встановлено, що попереднього звернення Позивача (потерпілого) до Відповідача (страховика) із заявою про виплату страхового відшкодування для задоволення вимог про відшкодування шкоди, обов`язковим згідно з приписами діючого законодавства не було. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про відшкодування шкоди необхідно задовольнити частково та стягнути документально підтверджені витрати на лікування в розмірі 14666,79 грн., шкоду пов`язану із тимчасовою втратою працездатності в розмірі 13906,60 грн., шкоду пов`язану із стійкою втратою працездатності в розмірі 14616,00 грн. - на загальну суму 43189,39 грн. та моральну шкоду в розмірі 5% від 43189,39 у сумі 2159,47 грн., а всього необхідно стягнути - 45348,86 грн. У цій частині позовні вимоги доведені відповідними розрахунками, а також належними, достовірними та допустимими доказами та ґрунтуються на законі. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. Враховуючи, що даний позов подано позивачем до суду у листопаді 2019 року, відповідно до ст.141 ЦПК України та пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір підлягає стягненню з Відповідача в дохід держави із розрахунку 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01.01.2019 року - 1921,00 грн., а саме у розмірі 768,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial