Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: 19.10.2020 року, [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 26.05.2001 року між сторонами було укладено шлюб, від якого народилась [PERSON] , [INFO] . Спільне подружнє життя між сторонами не склалося через відсутність взаємопорозуміння, різні погляди на життя. Спільне господарство подружжя не веде. З 08.06.2020 року відповідач проживає з іншою жінкою. Спільна донька подружжя наразі навчається і самостійного доходу не має. Відповідач достатньої допомоги на утримання доньки студентки не надає, хоча має постійне місце роботи. Позивач просила суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 25% заробітку [PERSON] , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, і до досягнення нею повноліття. Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, проте в ухвалі про відкриття провадження від 27.10.2020 року відповідачу був наданий строк у 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Копію ухвали відповідач отримав 31.10.2020 року, згідно даних рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзив на позовну заяву від відповідача, в установлений законом строк, не надійшов. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 27.10.2020 року дану позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження. Встановлені судом обставини: Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Судом на підставі поданих доказів встановлено наступне. 26.05.2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка змінила прізвище після одруження на - « [PERSON] », що підтверджується даними свідоцтва про одруження від 26.05.2001 року, Серія [NUMBER] , актовий запис №597. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про її народження, виданого повторно 16.01.2013 року, Серія [NUMBER] . Отже судом встановлено факт реєстрації шлюбу між сторонами та наявність у них спільної неповнолітньої доньки. Норми права, що підлягають застосуванню: ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Крім цього, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Відповідно до пункту а), b), с) ч. 1 ст. 16 Конвенції ООН «Про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок» від 03.09.1981 року, держави-сторони вживають усіх відповідних заходів для ліквідації дискримінації щодо жінок в усіх питаннях, що стосуються шлюбу та сімейних стосунків, і, зокрема, забезпечують на основі рівності чоловіків і жінок: a) однакові права щодо одруження; b) однакові права на вільний вибір дружини і на одруження лише з своєї вільної і повної згоди; c) однакові права та обов`язки під час шлюбу і після його розірвання. Отже принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище (ст.. 113 СК України). У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1 ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України - за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. ч. 1 ст. 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;3 2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного Кодексу України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. (ч. 1 ст. 183 СК України). Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. В порядку п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд вивчивши матеріали справи в їх сукупності та повноті, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Оскільки подружні відносини сторони не підтримують і збереження шлюбу суперечитиме інтересам кожного з них, шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не доведено, що неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю, у звязку з чим у [PERSON] не виникає право на звернення з позовом до суду про стягнення аліментів відповідно до положень Сімейного Кодексу України, а тому вимога про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини є безпідставною. Суд звертає увагу позивача на те, що аліменти присуджуються на дитину у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі, але не у відсотках від доходу. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судовий збір у сумі 840,80 грн., за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, на підставі ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», а рішенням судом відмовлено у задоволенні даної вимоги, судовий збір у сумі 840,80 грн. необхідно віднести на рахунок держави. Позивачем у позовній заяві зазначено про понесення витрат на правову допомогу у сумі 5000 грн. У матеріалах справи міститься розрахунок витрат на правничу допомогу від 13.10.2020 року, згідно якого Костюкович Ф.Ф. надав [PERSON] наступні послуги з зазначеною вартістю: вивчення нормативної бази, збір та підготовка документів до позову - 1000 грн. за годину; підготовка позовної заяви - 1000 грн. за годину; вивчення та підготовка процесуальних документів під час судового розгляду (орієнтовно) - 1000 грн. за годину; представництво у судовому засіданні - 2000 грн. за дві години, остаточна сума послуг - 5000 грн. До розрахунку приєднано квитанцію від 16.10.2020 року про сплату [PERSON] ФОП Костюкович Ф.Ф. 5000 грн. за договором. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (частина четверта статті 62 ЦПК України). У статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом. Адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій. Пунктом 11 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги (далі - Положення), затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41, передбачено, що ордер встановленої цим Положенням форми є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. У матеріалах справи відсутній ордер або довіреність адвоката Костюковича Ф.Ф., які б підтверджували його повноваження, також відсутній і договір про надання правової допомоги адвокатом Костюковичем Ф.Ф. позивачу [PERSON] , у звязку з чим факт надання і отримання між даними сторонами послуг з правничої допомоги не доведено. Суд зауважує, що розрахунок витрат на правничу допомогу також є недостовірним, оскільки справа розглядалась в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим представництво інтересів позивача у судовому засіданні Костюкович Ф.Ф. не здійснював, як і не вивчав процесуальних документів під час судового розгляду справи. Враховуючи викладене, суд відмовляє позивачу у стягненні з відповідача витрат за професійну правничу допомогу.

Outcome: partial