Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивувала тим, що 11 серпня 2017 року наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 35-О її прийнято на посаду заступника головного лікаря з медичних питань. 01 червня 2018 року наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О «Про звільнення [PERSON]» позивача звільнено з посади заступника головного лікаря з 04 червня 2018 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України. 02 липня 2018 року наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 24-О внесено зміни до наказу Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О від 01 червня 2018 року, змінивши дату звільнення [PERSON] з 04 червня 2018 року на 02 липня 2018 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідачем не було отримано згоду профспілкового органу на її звільнення, яке було здійснено під час перебування позивача на лікарняному. У зв'язку з чим просить визнати наказ Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О від 01 червня 2018 року «Про звільнення [PERSON]» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати, поновити [PERSON] на посаді заступника головного лікаря з медичних питань в Державному підприємстві «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України», стягнути з Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 липня 2017 року по день звернення до суду у розмірі 16 579,71 грн. та витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження. 16 жовтня 2018 року ухвалою суду у задоволенні заяви про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. 16 жовтня 2018 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі голову комісії з реорганізації Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» Головачева Ігоря Миколайовича в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. 23 жовтня 2018 року ухвалою суду визнано заявлений представником відповідача Ганчуком Григорієм Володимировичем відвід головуючому судді необґрунтованим, зупинено провадження у справі та передано заяву про відвід головуючого у справі для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. 02 листопада 2018 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача Ганчука Григорія Володимировича про відвід головуючому судді Арапіної Н. Є. 07 листопада 2018 року ухвалою суду відновлено провадження по справі. 15 квітня 2019 року розгляд справи закінчено ухваленням рішення по суті вимог. Позивач в судове засідання не з»явилася, хоча про час та місце повідомлена належним чином. Представництво інтересів здійснював [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснив, що в наказі про внесення змін в інші накази відсутні підстави. Крім того, законом не передбачено внсення змін в інші накази. Позивач звільнена під час пребування на лікарняному та не з тієї посади, що є не законним. Профспілковим комітетом не надано згоди на її звільнення. Представник відповідача Ганчук Г.В. позов не визнав. Пояснив, що позивач визнала відсутність на робочому місці 03 травня 2018 року з 9 години 30 хвилин до 13-00 години у зв»язку з знаходженням на акції протесту. На подання про зільнення профспілкою надано відповідь, яка не встановила причин відсутності. Дізнавшись про звільнення, позивач взяла лікарняний лист. Третя особа Головачев І.М. в судове засідання не з»явився, хоча про час та місце повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснював Ганчук Г.В. Представник третьої особи Головачева І.М. - Ганчук Г.В позов не визнав. Підтримав письмові пояснення. Додатково пояснив, що 02 липня 2018 року - це перший та останній робочий день після перебування позивача на лікарняних. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. 11 серпня 2017 року наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 35-О позивача прийнято на посаду заступника головного лікаря з медичних питань (а.с. 17-21, том 1). 01 червня 2018 року наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О позивача звільнено з посади заступника головного лікаря з 04 червня 2018 року відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13, том 1). 02 липня 2018 року наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 24-О внесено зміни до наказу Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О від 01 червня 2018 року- змінено дату звільнення [PERSON] з 04 червня 2018 року на 02 липня 2018 року (а.с. 12, том 1). Позивач просить визнати наказ Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О від 01 червня 2018 року «Про звільнення [PERSON]» відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати, поновити [PERSON] на посаді заступника головного лікаря з медичних питань в Державному підприємстві «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України». Підставою для поновлення на роботі позивачем зазначено, про відповідачем не було отримано згоду профспілкового органу на її звільнення. Крім того, звільнення позивача було здійснено під час перебування її на лікарняному. На підтвердження позовних вимог позивач надано суду листок непрацездатності від 21 червня 2018 року про перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 03 по 08 червня 2018 року (а.с. 16, том 1). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача скористався своїм правом подачі відзиву до позову, відповідно до якого заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки вчинений позивачем прогул було здійснено під час реорганізації Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України», тобто в період спеціального статусу підприємства, а тому дії позивача щодо відсутності на роботі 03 травня 2018 року є такими, що спрямовані на ігнорування наказу Міністерства охорони здоров'я України від 25 квітня 2018 року № 781, затягування процедури реорганізації та саботування роботи комісії з реорганізації. Крім того, 03 травня 2018 року на підприємстві планувалася робота представників правонаступника - Державного закладу «Республіканська клінічна лікарня Міністерства охорони здоров'я України», які так і приступили до робити, виходячи з відсутності керівництва Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України». Також наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 2-О/1 від 02 травня 2018 року позивачу відмовлено у наданні відпустки за власний рахунок. На підтвердження заперечень представник відповідача надав суду заяву позивача від 02 травня 2018 року про надання відпустки без збереження заробітної плати 03 травня 2018 року (а.с. 60, том 1), наказ Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 2-О/1 від 02 травня 2018 року про відмову позивачу у наданні відпустки за власний рахунок без збереження заробітної плати (а.с. 63, том 1), пояснення [PERSON] з приводу відсутності на роботі 03 травня 2018 року, відповідно до яких 03 травня 2018 року позивач прийшла на роботу о 07:30 та вела прийом до 09:30, а потім до 13:00 була присутня на страйку, після чого прибула на робоче місце о 13 год. 15 хв. (а.с. 61, том 1), службову записку голови дисциплінарної комісії Ганчук Г.В. від 30 травня 2018 року про рекомендацію застосування до позивача дисциплінарне стягнення за порушення трудової дисципліни у формі звільнення останньої з посади заступника головного лікаря з медичних питань Державного закладу «Республіканська клінічна лікарня Міністерства охорони здоров'я України» на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 67, том 1), лист Первинної профспілкової організації від 25 травня 2018 року, відповідно до якого 25 травня 2018 року на засіданні профспілкового комітету Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» було розглянуто подання про надання попередньої згоди на звільнення, зокрема, [PERSON], якою вчинено 03 травня 2018 року прогул, тобто відсутність більше трьох годин на робочому місці без поважних причин (а.с. 62, том 1). Третя особа скористався своїм правом подачі письмових пояснень до позову, відповідно до яких заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки адміністрацією Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» не обґрунтовано видано листок непрацездатності АДІ № 156086 з 19 червня 2018 року по 27 червня 2018 року на ім»я [PERSON] у зв'язку з відсутністю записів в первинній медичній документації. На підтвердження письмових пояснень третя особа надав суду наказ № 99-к від 30 серпня 2018 року, яким внесено зміни у назву посади позивача, доповнивши словами"з медичних питань(а.с.161, том1), довідку про результати оперативної перевірки обґрунтованості видачі листів непрацездатності Державним підприємством «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» АДІ № 156086 з 19 червня 2018 року по 27 червня 2018 року на ім»я [PERSON], відповідно до якої не обґрунтовано видачу листка непрацездатності АДІ № 156086 з 19 червня 2018 року по 27 червня 2018 року на ім»я [PERSON] у зв'язку з відсутністю записів в первинній медичній документації (а.с. 164-165, том 1), акт від 03 травня 2018 року про відсутність позивача на роботі та робочому місці з 09:00 год. по 13:00 год. (а.с.178, том 1). У статті 21 КЗпП України встановлено, що працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на кількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Пунктом 4 ст.40 КЗпП передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ст.147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) працівника. Відповідно до ч.1 ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівників від роботи у зв'язку з тимчасовою працездатністю або перебування його у відпустці. Частиною 2 вказаної статті цього Кодексу встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог, передбачених п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Статтею 233 КЗпП України передбачена можливість працівника звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до частин 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядав спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ст. 27 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» участь у страйку працівників, за винятком страйків, визнаних судом незаконними, не розглядається як порушення трудової дисципліни і не може бути підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Згідно ч. 1 ст. 19 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» рішення про оголошення страйку на підприємстві приймається за поданням виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) чи іншої організації найманих працівників, уповноваженої згідно із статтею 3 цього Закону представляти інтереси найманих працівників, загальними зборами (конференцією) найманих працівників шляхом голосування і вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість найманих працівників або дві третини делегатів конференції. Рішення про оголошення страйку оформляється протоколом. Згідно ч. 6 ст. 19 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» орган (особа), який очолює страйк, зобов'язаний письмово попередити роботодавця або уповноважену ним особу, організацію роботодавців, об'єднання організацій роботодавців не пізніш як за сім днів до початку страйку, а у разі прийняття рішення про страйк на безперервно діючому виробництві - за п'ятнадцять днів. Судом встановлено, що наказ про надання відпустки позивачу відсутній, оскільки у задоволенні заяви про надання відпустки відмовлено. Позивач була відсутня на роботі 03 травня 2018 року з 09:00 год. по 13:00 год. без поважних причин. Крім визнання позивачем факту відсутності на роботі 03 травня 2018 року, факт відсутності позивача на роботі без поважних причин підтверджується також матеріалами справи. Позивачем не надано належних та допустимих доказів прийняття рішення про оголошення страйку, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Будь-яких доказів поважності відсутності на роботі позивача судом не встановлено. Твердження представника позивача про проведення звільнення позивача під час перебування її на лікарняному спростовуються табелем обліку використання робочого часу за червень 2018 року(а.с. 76, том 1), наказом Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 24-О від 02 липня 2018 року про внесення змін до наказу Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» № 21-О від 01 червня 2018 року - змінено дату звільнення [PERSON] з 04 червня 2018 року на 02 липня 2018 року (а.с. 12, том 1). Більш того, довідкою про результати оперативної перевірки обґрунтованості видачі листів непрацездатності Державним підприємством «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» АДІ № 156086 з 19 червня 2018 року по 27 червня 2018 року на ім»я [PERSON] встановлено не обґрунтованість листка непрацездатності АДІ № 156086 з 19 червня 2018 року по 27 червня 2018 року на ім»я [PERSON] у зв'язку з відсутністю записів в первинній медичній документації (а.с. 164-165, том 1). Доводи представника позивача щодо незаконності внесення змін в попередні накази про звільнення є безпідставними. Щодо твердження позивача про відсутність попередньої згоди профспілкового органу на його звільнення, суд вважає таке. Згідно із п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду трудових спорів" при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена та діє на підприємстві і членом якої є працівник. Пунктом 18 зазначеної постанови передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" містить роз'яснення про розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1. Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права. Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України). Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови. Судом встановлено, що листом первинної профспілкової організації від 25 травня 2018 року повідомлено, що 25 травня 2018 року на засіданні профспілкового комітету Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» розглянуто подання про надання попередньої згоди на звільнення, зокрема, [PERSON], якою вчинено 03 травня 2018 року прогул, тобто відсутність більше трьох годин на робочому місці без поважних причин та оскільки для ознайомлення не було надано акт про відсутність на робочому місці та наказ про відмову у наданні відпустки, запропоновано надати зазначені документи. Також в листі викладено думку щодо ділових якостей позивача. Разом з тим, в рішенні профспілкового органу відсутнє посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. За приписами статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» відповідач мав право на звільнення позивача. Отже, встановлені обставини свідчать про звільнення позивача з дотриманням норм діючого трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі відсутні. За встановлених обставин суд приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних [PERSON] до Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» за участю третьої особи Голови комісії з реорганізації Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» Головачева Ігоря Миколайовича про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі. Оскільки вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, вони задоволенню не підлягають. За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» за участю третьої особи Голови комісії з реорганізації Державного підприємства «Спеціалізована медико-санітарна частина № 18 Міністерства охорони здоров'я України» Головачева Ігоря Миколайовича про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу повністю. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 704,80 грн., відповідно до Закону України "Про судовий збір". Однак, відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача не підлягає стягненню на користь позивача судовий збір за позовні вимоги майнового характеру в сумі 704,80 грн.

Outcome: dismissed