Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачів та третьої особи про визнання недійсним договору дарування. На підставу своїх вимог спирається на те, що 04.08.1995 договором дарування [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] 7/10 частин жилого будинку з надвірними спорудами, що розташовані в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області. Надвірні споруди, які були подаровані за даним договором складаються з: ґанку з козирком 1, ґанку 2 з козирком, сараєм «Б», сараєм «В», сараєм «Г», вбиральнею «Д», парканом №1, воротами з хвірткою №2, погребом «Е». 14 вересня 2005 року матір'ю позивача [PERSON] видано довіреність, якою уповноважено [PERSON] подарувати [PERSON] належні [PERSON] на праві приватної власності 3/10 частини житлового будинку №15, який розташований у смт. Буки Маньківського району Черкаської області по вул. Пархоменка. Дана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за номером 1715. 22 вересня 2005 року [PERSON], який діяв на підставі вищезазначеної довіреності від імені [PERSON], уклав договір дарування частини будинку. За договором дарування [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності 3/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області. [PERSON], вважає, що договір дарування частини будинку від 22 вересня 2005 року є недійсним в частині відчуження [PERSON], надвірних будівель та споруд, розташованих в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області. Оскільки, такі надвірні споруди 4 серпня 1995 року були подаровані [PERSON] позивачу на підставі договору дарування. Те, що дійсно надвірні споруди були подаровані саме позивачу підтверджується і замовленням № 45, яке міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, що було адресовано бюро технічної інвентаризації від [PERSON], яким вона для укладенням договору дарування з [PERSON], просила БТІ видати довідку-характеристику для дарування частини будинку: приміщення 1 - 4,4 кв.м., 2 - 6,4 кв.м., 3 - 13,1 кв.м., 1-1-6,5 кв.м., 1-2-8,1 кв.м, 1-5 - 16,1 кв.м., сарай Б, В, Г, погріб. Підставою для визнання договору дарування недійсним є те, що довіреністю зареєстрованою в реєстрі за номером 1715 від 14.09.2005, [PERSON], уповноважувала [PERSON], подарувати лише 3/10 частини жилого будинку. Довіреністю від 14.09.2005 [PERSON], не уповноважувала [PERSON], дарувати [PERSON], надвірні будівлі та споруди розташовані в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області, а отже, договір дарування від 22.09.2005 [PERSON], укладено з перевищенням повноважень наданих йому довіреністю від 14.09.2005, так як договір дарування укладено щодо того майна, яке не зазначено в довіреності від 14.09.2005. Фактично в договорі дарування від 22 вересня 2005 року волевиявлення Дарувальника, щодо майна, яке підлягає даруванню було змінено [PERSON] Відповідно до змісту статей 215, 216 ЦК України, у яких врегульовані наслідки недійсності правочину, право вимагати визнання правочину недійсним має одна зі сторін або інша заінтересована особа, яка заперечує його дійсність, на підставах, встановлених законом. Позивач вважає, що має право звернутися з позовною заявою про визнання договору дарування від 22.09.2005 недійсним в частині відчуження надвірних будівель та споруд розташованих в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15, Маньківського району Черкаської області, так як її права та інтереси спірним договором дарування порушуються, так як їй належать на праві власності надвірні будівлі та споруди за вищезазначеною адресою, а також в зв'язку з тим, що такий договір дарування вчинено з перевищенням повноважень, на вчинення яких мати позивачки [PERSON], своєї згоди не давала і в подальшому не схвалювала. Те, що [PERSON], за своє життя, не надавала згоду на дарування [PERSON], надвірних будівель та споруд підтверджується і заповітом, складеним 20 листопада 1995 року (після укладення договору дарування з позивачем), яким [PERSON], зробила заповітне розпорядження, яким заповіла [PERSON] 3/10 частини жилого будинку, а саме дві кімнати площею 15,2 кв.м. та 8,8 кв.м., що розташовані в селищі Буки, по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області. Щодо строків подання позовної заяви, то відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач не була стороною спірного договору дарування частини будинку від 22.09.2005 із текстом даного договору, а також із текстом довіреності, на підставі якої було укладено спірний договір дарування, позивач мала можливість ознайомитись і дізнатися їх суть при отриманні зустрічної позовної заяви поданої [PERSON], 29.10.2014 при розгляді в Маньківському райсуді Черкаської області цивільної справи №701/1109/14-ц за первісним позовом [PERSON], до [PERSON]С, третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору про розподіл майна, що знаходиться в спільній частковій власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та про усунення перешкод у користуванні майном. Позивачу було відомо, про те, що мати [PERSON], хотіла подарувати своїй дочці [PERSON], дві кімнати, які знаходяться в житловому будинку № 15 по вул. Пархоменка, в с. Буки Маньківського району Черкаської області і позивач завжди гадала, що воля матері була виконана, [PERSON], стала власницею двох кімнат в житловому будинку. Однак, про те, що [PERSON], було подаровано ще й надвірні будівлі та споруди за вищезазначеною адресою позивачу стало відомо лише при розгляді справи № 701/1109/14-ц в суді, де вона після отримання зустрічної позовної заяви від 29 жовтня 2014 року і ознайомилась з текстом самого договору дарування із текстом довіреності від 14 вересня 2005 року. Тому, вважає строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним в частині договору дарування від 22.09.2005 позивачем не пропущено, у зв'язку з чим вона вимушена звертатись до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд застосувати позовну давність, оскільки з моменту укладення спірного договору сплинув строк позовної давності. Відповідач [PERSON], в судове засідання не з"явився, але згідно письмової заяви просить справу розглядати у його відсутність і відповідно до письмового заперечення просить відмовитиу задоволення позовних вимог. Представники третьої особи, що не заявляє позовних вимог: Головне управління юстиції у Черкаській області в судове засідання не з"явився, але надав суду письмову заяву про слухання справи у його відсутність. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши думку сторін, встановив наступні правовідносини: дійсно має місце факт, що 04.08.1995 договором дарування [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] 7/10 частин жилого будинку з надвірними спорудами, що розташовані в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області. 14.09.2005 матір'ю позивача [PERSON] видано довіреність, якою уповноважено [PERSON] подарувати [PERSON] належні [PERSON] на праві приватної власності 3/10 частини житлового будинку №15, який розташований у смт. Буки Маньківського району Черкаської області по вул. Пархоменка. 22.09.2005 [PERSON], який діяв на підставі вищезазначеної довіреності від імені [PERSON], уклав договір дарування частини будинку. За договором дарування [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] належні їй на праві власності 3/10 частини житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, розташованого в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15 Маньківського району Черкаської області. Представник позивача в судовому засіданні та позивачка в позовних вимогах, вважають, що договір дарування частини будинку від 22.09.2005 є недійсним в частині відчуження [PERSON], надвірних будівель та споруд, розташованих в селищі Буки по вул. Пархоменка, 15, Маньківського району Черкаської області, оскільки, такі надвірні споруди 04.08.1995 були подаровані [PERSON] позивачу на підставі договору дарування, а відповідач [PERSON] при укладенні договору дарування вийшов за межі повноважень довіреності. Проте суд не може погодитися із даною позицією представника позивача та позивачки, оскільки судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] померла 28 березня 2009 р. За життя вона не ставила питання як про скасування довіреності, виданої на імя [PERSON], так і про визнання недійсним укладеного від її імені договору дарування. За життя укладеного договору вона не оспорювала, на час відкриття спадщини спірний будинок\~з надвірними будівлями та спорудами не входив до спадкового майна Договір дарування жилого будинку, укладений 22 вересня 2005 року від імені та в інтересах\~[PERSON]\~на підставі довіреності від 14 вересня 2005 року, створив права та обовязки лише для [PERSON] та для [PERSON] Згідно ст. 237 ЦК України\~передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов"язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах. Відповідно до\~ст. 238 ЦК України\~представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно з\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до роз'яснень п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"\~, відповідно до\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК України\~, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до визначення, наданого в Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24.05.2001 року №127 зареєстрованої в Міністерстві юстиції\~ України 10 липня 2001 року за №582/5773 , а саме в редакції станом на момент укладення договору, житловий будинок садибного типу\~ це житловий будинок, який складається із житлових та допоміжних ( нежитлових) приміщень. На присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї, хліви, літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди ( колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення). Присадибна земельна ділянка земельна ділянка (обмежована, забезпечена виїздом на вулицю, провулок тощо), на якій розміщені житловий будинок, господарські будівлі та споруди, сад, город тощо. Відповідно до ст.380 ЦК України, житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Житловий будинок може складатися власне із самого будинку або з будинку та інших приміщень, що забезпечують нормальне проживання в ньому людини (наприклад, гараж, погріб, сарай, відокремлений санвузол тощо). В цьому випадку будинок є головною річчю, а підсобні приміщення розглядаються як невід'ємна частина будинку (приналежність), і в разі його відчуження вони, за загальним правилом, також переходять у власність набувача. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" №7 від 04.10.91р., а саме п. 8 вбачається, що різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником. Відповідно до ч.1 ст.381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. За ч.2 ст.381 ЦК України, у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК, до складу садиби належать не лише житловий будинок і земельна ділянка, на якій він розташований, а й господарсько-побутові будівлі (які забезпечують власника необхідними для проживання засобами благоустрою, наприклад, сарай, гараж, санвузол та ін.) та комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), а також багаторічні насадження. Правове значення визнання садиби самостійним об'єктом права власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Відповідно до ч.1 ст.186 ЦК України, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов'язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. За ч.2 ст.186 ЦК України, приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Із матеріалів справи вбачається, що позивач посилається на обгрунтуання своїх позовних вимог на довідку характеристику з БТІ (а.с.10) як на доказ того, що [PERSON] мала на меті продарувати позивачці всі надвірні споруди, проте суд не вважає дану довідку-характеристику таким доказом, що спричиняє правові наслідки, оскільки згідно даної довідки вбачається лише намір [PERSON] на дарування без зазначення особи якій вона мала намір дарувати. Крім того позивачка посилається на те, що відповідно до заповіту (а.с.9) від 20.11.1995 р. [PERSON] мала намір дарувати [PERSON] лише частину житлового будинку, проте суд також не може погодитися з даним твердженням, оскільки право власності на спірну частину будинку з надвірними спорудами остання набула на підставі договору дарування, а не заповіту, і саме договір дарування виражає її кінцеве волевиявлення відносно даного майна, виражене через представника. Також із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.09.2005 року №8391720 (а.с.90), вбачається, що даний витяг датований 20.09.2005 р.(договір дарування [PERSON] датований 22.09.2005 року) і згідно нього вбачається, що станом на 20.09.2005 року власниками об"єкта по вул. Пархоменка 15, смт. Буки, Маньківського району, Черкаської області є [PERSON] (3/10 частки) та [PERSON] (7/10 частки). Також даний витяг містить чіткий опис об"єкта без визначення будь-яких часток за кимось із власників, а саме об"єкт складається із житлового будинку під літерою "А", сарая "Б", сарая "В", сарая "Г", вбиральні "Д", огорожі 1, ворота з хвірткою 2, що свідчить про те, що дані будівлі та споруди знаходилися станом на 20.09.2005 року у спільній частковій власності [PERSON] та позивачки у частках згідно витягу. Тому проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та необхідності відмови у задоволенні даного позову, оскільки суд не вбачає в діях [PERSON] перевищень повноважень по довіреності при укладенні спірного договору дарування. Щодо посилання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] про застосування позовної давності, оскільки з моменту укладення спірного договору сплинув строк позовної давності, то суд вважає дану позицією такою, що не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні позивач дійсно не була стороною спірного договору дарування частини будинку від 22.09.2005 . Підтверджень проте, що позивачка мала змогу ознайомитися із текстом даного договору, а також із текстом довіреності, на підставі якої було укладено спірний договір дарування суду не надано і суд приймає твердження позивачки проте, що вона мала можливість ознайомитись і дізнатися їх суть при отриманні зустрічної позовної заяви поданої [PERSON], 29.10.2014 при розгляді в Маньківському райсуді Черкаської області цивільної справи №701/1109/14-ц за первісним позовом [PERSON], до [PERSON], третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору про розподіл майна, що знаходиться в спільній частковій власності та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], про виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та про усунення перешкод у користуванні майном, тому суд не вбачає належних підстав застосування позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed