Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-03 00:00:00

Заявник звернулася до суду із вищевказаною заявою і просить суд встановити факт смерті громадянина України - [PERSON], [INFO], уродженця м. Донецьк, який помер [INFO] в м. Донецьк. В обґрунтування своїх вимог послалася на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] Зазначила, що звернулася з заявою про реєстрацію факту смерті свого чоловіка до Добропільського районного РАЦС в Донецькій області, але в проведенні державної реєстрації смерті чоловіка було відмовлено та рекомендовано звернутися до Добропільського міськрайонного суду з заявою про встановлення факту смерті. Саме тому заявник звертається до суду, оскільки не має іншої можливості зареєструвати смерть свого чоловіка та отримати свідоцтво про смерть. Представник заявника у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Представник заінтересованої особи: Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без учайого участі, проти задоволення заяви не заперечує. Свідок [PERSON] пояснив суду, що особисто знайомий з заявницею, а тому йому відомо про факт смерті [PERSON], а також про місце його поховання на кладовищі "Донецьке море" у м. Донецьк. Суд, заслухавши представника заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що подана заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Заявниця [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. На підтвердження факту смерті заявницею додано до заяви: копію свідоцтва про смерть серії [NUMBER], де вказано, що [PERSON], [INFO], помер 01.04.2015 року, про що 26.11.2016 року Донецьким міським відділом запису актів громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції ДНР зроблено актовий запис № 8; свідоцтво про захоронення [NUMBER], видане начальником КП «Ритуальна служба м. Донецька» , згідно якого [PERSON] 02 квітня 2015 року на ділянці [NUMBER] цвинтара Донецьке море, що розташоване в м. Донецьк по вул. Одеській, здійснив поховання померлого [PERSON], а також фотокопії, на яких зображено місце поховання [PERSON] До матеріалів справи також долучена відмова Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у проведенні державної реєстрації смерті № 15.32-119/1 від 04.01.2017 року, в якій зазначено, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті, оскільки представлені документи, форма яких не відповідає встановленій підзаконним нормативно правовим актом. Надаючи правову оцінку встановленим судом обставинам, суд виходить з наступного. Пунктом 8 частини 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» Державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою, або рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час. За приписами ч.1 ст.235 ЦПК України, під час розгляду справ окремого провадження суд зобов'язаний роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об'єктивного з'ясування обставин справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З огляду на наведену норму закону, надані заявником копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], відповідно до якого [PERSON], [INFO], помер 01.04.2015 року, про що 26.11.2016 року Донецьким міським відділом запису актів громадянського стану Державної Реєстраційної Палати Міністерства юстиції ДНР зроблено актовий запис № 8; свідоцтво про захоронення [NUMBER], видане начальником КП «Ритуальна служба м. Донецька» , згідно якого [PERSON] 02 квітня 2015 року на ділянці [NUMBER] цвинтара Донецьке море, що розташоване в м. Донецьк по вул. Одеській, здійснив поховання померлого [PERSON], є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Разом із тим суд враховує, що згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд також враховує, що відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) застосовується судом при розгляді справи як джерело права. Під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та підприємствами (зокрема, органами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, а саме, документи, видані органами, що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, показання свідка, а також фотокопії, на яких зображено місце поховання [PERSON], приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту смерті та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті, оскільки в даному випадку це єдиний спосіб зареєструвати факт смерті чоловіка та отримати свідоцтво про смерть, видане державним органом України. Суд роз'яснює заявнику, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 7 ст. 235 ЦПК України при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються. Отже, судові витрати понесені заявником у вигляді судового збору у розмірі 275,61 грн. відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved