Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

01.10.2014 року [PERSON], [PERSON]. звернулися до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким , що втратив право користування житловим приміщенням, та зняття його з реєстраційного обліку, а саме житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], оскільки він останні 13 років добровільно перестав проживати в зазначеній квартирі, однак знятися з реєстрації відмовляється, що порушує права власникиків. Позивачки [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з»явилися, суду надали заяви в яких просять проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився, суду надав заяву в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, просив проводити розгляд справи без його участі. Представник третьої особи - Вознесенського РВ УДМС України в Миколаївській області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на наступне. Відповідно до свідоцтва про одруження між [PERSON] та [PERSON], дошлюбне призвіще позивачки [PERSON] було - [PERSON] (а.с.8). Згідно рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.07.2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано(а.с.9). Відповідно до договору міни нерухомого майна № 430 від 25.06.1999 року [PERSON] та [PERSON]. є власниками квартири [ADDRESS], право власності на яку вони зареєстрували в КП Вознесенське МБТІ 11.08.2000 року (а.с.3,4). Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 22.08.2008 року даний договір був визнаний дійсним (а.с.12). Згідно будинкової книги по багатоквартирному будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 08.07.1999 року (а.с.13-14). Дана інформація знайшла своє підтвердження адресною довідкою Вознесенського РВ УМВС Миколаївської області (а.с. 20). Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97 -ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь -яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло -житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Частиною 2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірній квартирі , за місцем реєстрації більше десяти років з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З цих підстав Вознесенське РВ УДМС в Миколаївській області зобов'язане зняти відповідача з реєстрації у спірній квартирі.

Outcome: partial