Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-20 00:00:00

22 лютого 2017 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на присадибну земельну ділянку. В позові зазначив, що у 16 серпня 2002 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу він придбав у [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований по вул.Забалка,7, в м.Снігурівка Миколаївської області, на земельній ділянці площею 0.0671 га. для його обслуговування згідно державного акту на право приватної власності на землю на ім"я [PERSON], після смерті якої [PERSON] успадкував будинок і 18.06.1994 року помер. Після смерті [PERSON] будинок перейшов у спадщину відповідачу [PERSON], який 22 серпня 1995 року продав його [PERSON], який у свою чергу 26 липня 1999 року продав будинок [PERSON] Посилаючись на те, що разом з правом власності на будинок, до нього перейшло й право власності на земельну ділянку для його обслуговування, однак він обмежений у праві розпорядження цим майном, просить визнання такого права у судовому порядку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, з підстав, що викладені у позові просила про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 10 березня 2017 року позовні вимоги фактично визнав частково, суду пояснив, що не вважає себе відповідачем у даному спорі, оскільки право на земельну ділянку під будинком, який він придбав у попереднього власника, він не набув, а тому й домовленості про передачу ним землі позивачеві не було. Разом із тим, він не має заперечень щодо визнання права власності на земельну ділянку за [PERSON] Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи у вирішенні спору поклався на розсуд суду. Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16 серпня 2002 року є власником житлового будинку №7 з господарськими будівлями і спорудами, розташованого по вул.Забалка у м.Снігурівка Миколаївської області (а.с.18). Об"єкт нерухомості до його продажу належав [PERSON] на підставі рішення міського суду Снігурівського району Миколаївської області від 11 липня 2002 року (а.с.17). [PERSON] у свою чергу придбав будинок у [PERSON] згідно торгового біржового контракту від 26 червня 1990 року (а.с.16), а [PERSON] придбав його на підставі договору купівлі-продажу від 22 серпня 1995 року у [PERSON] (а.с.15), який згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Криворізькою держнотконторою 13.01.1995 року, успадкував будинок після смерті свого батька [PERSON], який прийняв будинок у спадщину після смерті 18 квітня 1994 року сестри [PERSON], однак помер 18 червня 1994 року не оформивши спадкових прав (а.с.13). Вказане підтверджено також матеріалами спадкової справи після смерті [PERSON], заведеної Четвертою криворізькою держнотконторою (а.с.43-65). Право на спірну земельну ділянку [PERSON], як спадкоємець будинку на час його продажу не посвідчив. Як видно з державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого Снігурівською міською радою народних депутатів 20 серпня 1993 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №700 (а.с.7) на ім"я [PERSON], їй за життя на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 0.0671 га. цільовим призначенням для будівництва та обслуговування вказаного вище житлового будинку і господарчих споруд. Згідно технічного паспорту на будинок, виготовленого Снігурівським МБТІ станом на 05 липня 2002 року, власником його значиться [PERSON], всього під будівлями зайнято 104 кв.м. площі садибної ділянки (а.с.19-21). За витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку вартість земельної ділянки станом на 01.01.2017 року становить 100 810,87 грн. (а.с.11). Витяг з Державного земельного кадастру містить відомості про державну реєстрацію земельної ділянки під кадастровим номером 4825710100:39:038:0017 (а.с.8-9) за власником [PERSON]. Відповідно до частин 1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як обєкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно ст.81 ЗК громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Спадкоємством є перехід прав та обов"язків (спадщини) від однієї фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно положень ч.1 ст.120 ЗК України в редакції, яка діяла на час купівлі-продажу житлового будинку позивачем, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Як роз'яснено у п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI. За загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин 1,3 ст.626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір купівлі-продажу житлового будинку, що укладений між позивачем і [PERSON] 16 серпня 2002 року, не містить даних щодо передачі земельної ділянки. [PERSON] у свою чергу право власності на земельну ділянку не оформляв. За діючим, на час укладення договору, законодавстом, автоматичного переходу права власності на земельну ділянку до набувача будівлі, передбачено не було. У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог, висловлена правова позиція щодо застосування положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України до правовідносин про перехід права власності на земельну ділянку та розмір земельної ділянки при спадкуванні нерухомості та земельної ділянки, яка належала спадкодавцеві на праві приватної власності. Враховуючи наведене, суд прийшов до висновку, що придбавши житловий будинок у [PERSON] у серпні 2002 року право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, позивач не набув, а тому позовні вимоги не обґрунтовані й не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed