Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, в якому з урахуванням уточнення позовних вимог просив: розірвати шлюб між [PERSON] ([INFO], код [NUMBER]) та [PERSON] ([INFO], код [NUMBER]), який був зареєстрований 15.07.1997 р. Відділом громадянського стану с. Варниця (Республіка Молдова, муніціпій м. Бендери, Варницька селищна рада, свідоцтво про одруження серії [NUMBER] від 15.07.1997 р.); поділити майно, що належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, наступним чином: визнати за [PERSON] права на наступне майно та майнові права: право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, площею 104 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; право особистої приватної власності на однокімнатну квартиру, площею 51 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; право особистої приватної власності на двокімнатну квартиру, площею 50 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; право особистої приватної власності на легковий автомобіль Porsche Cayenne, 2010 р.в., державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], колір коричневий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 15.10.2011 р.; право особистої приватної власності на легковий автомобіль BMW Х3, 2007 р.в., державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], колір чорний, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 01.12.2007 р; визнати за [PERSON] ([INFO], код [NUMBER]) права на наступне майно та майнові права: право особистої приватної власності на трикімнатну квартиру, площею 157 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; право особистої приватної власності на легковий автомобіль Audi Q5, 2013 р.в., державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER], колір кузова сірий, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 02.03.2013 р.; стягнути зі [PERSON] ([INFO], код [NUMBER]) на користь [PERSON] ([INFO], код [NUMBER]) грошову компенсацію 50% вартості спільного майна подружжя в сумі 431 058,72 грн. (чотириста тридцять одна тисяча п'ятдесят вісім гривень 72 коп.), що складає еквівалент 20.000,00 доларів США (двадцять тисяч доларів США 00 центів) за курсом НБУ станом на 12.03.2015 р. Ухвалою від 07.11.2014 р. судом було відкрито провадження по справі №522/20894/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 15.07.1997 р. позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, однак подружнє життя у них з відповідачкою не склалося, вже декілька років сторони не проживають разом, не ведуть спільне господарство, шлюбні стосунки між ними припинился декілька років назад, у зв'язку чим позивач просить розірвати шлюб зі [PERSON] та поділити майно, яке було спільно нажите сторонами у період шлюбу. На підтвердження зазначених обставин позивачем було надано до суду свідоцтво про одруження, копію свідоцтва про народження дитини, копії паспортів сторін, документи, що підтверджують право власності на спільне майно (копії договорів купівлі-продажу, технічних паспортів, договорів про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу, свідоцтва про право власності, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, виписки з банківських рахунків, звіти про оцінку ринкової вартості спільного майна). 05.01.2015 р. від [PERSON] до суду надійшла зустрічна позовна заява про визнання права власності та визначення [PERSON] солідарним боржником, в якій [PERSON] з урахуванням уточнення позовних вимог просила: визнати за нею, на підставі вимог пунктів 2 та 3 ч. 1 ст. 57 СК України право особистої приватної власності на наступне майно, придбане за часів шлюбу, укладеного з [PERSON]: квартиру [ADDRESS], загальною площею 155,5 кв. м., квартиру [ADDRESS], загальною площею 104,1 кв. м.; два місця стоянки, кожне площею по 20 кв. м., за адресою: [ADDRESS]; майнові права на новозбудоване майно - квартиру, [ADDRESS]; однокімнатна квартиру, площею 50,2 кв. м., за адресою: [ADDRESS]; двокімнатну квартиру, площею 52 кв.м., за адресою: [ADDRESS]; автомобіль легковий Porsche Cayenne, 2010 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]; автомобіль легковий BMW ХЗ, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]; автомобіль легковий Audi Q5, 2013 року випуску, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]; визначити [PERSON] солідарним зі [PERSON] боржником по зобов'язанню з повернення отриманих [PERSON] позичок на загальну суму 550000,00 (пятсот п'ятдесят тисяч) доларів США, строк повернення яких настає у січні 2015 року, з яких 200000,00 (двісті тисяч) доларів США мають бути повернуті [PERSON], а 350000,00 (триста п'ятдесят тисяч) доларів США мають бути повернуті [PERSON]; стягнути з [PERSON] суму судового збору сплаченого у зв'язку з поданням зустрічного позову. Вимоги зустрічного позову [PERSON] обґрунтовані тим, що все майно, яке було набуте за часів існування шлюбу між [PERSON] та [PERSON] можна поділити на дві категорії: майно, придбане на кошти виручені від подарованого [PERSON] її матір'ю нерухомого майна та майно, придбане на кошти позичені [PERSON] особисто дядьком відповідачки, [PERSON], та подругою [PERSON], [PERSON]. На підтвердження вимог зустрічного позову до суду було надано копії документів, що підтверджують придбання та реєстрацію прав на спільне нерухоме майно, копії інвестиційних договорів, копію договору комісії, копії листів на адресу [PERSON] В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував. Представник відповідачки [PERSON] зустрічний позов підтримав частково, просив його задовольнити в частині поділу майна, в частині розірвання шлюбу просив вимоги [PERSON] не розлядати та надати сторонам час для примирення. Представник позивача [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечував. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При розгляді даної справи судом встановлені наступні фактичні обставини. 15.07.1997 р. між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 15.07.1997 р., виданим Відділом громадянського стану с. Варниця (Республіка Молдова, муніціпій м. Бендери, Варницька селищна рада). До суду було надано дублікат свідоцтва про реєстрацію шлюбу, що виданий 28.01.2014 р. [NUMBER] з нотаріально посвідченим перекладом, який долучений до матеріалів цивільної справи. [INFO] у подружжя народилась спільна дитина, донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.03.1998 р., виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Варниця (Республіка Молдова, муніципалітет Бендери, примарія Варніца). З пояснень представників сторін, нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 11.03.2015 р. судом встановлено, що станом на момент розгляду справи відносини між сторонами погіршились, позивач та відповідачка декілька років не проживають разом, не ведуть спільне господарство і подальше подружнє життя вважають неможливим. Під час розгляду справи від відповідачки надійшла письмова заява про надання судом сторонам часу для примирення, яка не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до роз'яснень п. 10 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч. 1 ст. 111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Згідно ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Враховуючи вищевикладені обставини, не доведення відповідачкою обставини щодо того, які конкретні дії будуть вжиті для примирення сторін; відсутніть реальних кроків з боку [PERSON] до примирення протягом чотирьох місяців, що судом розглядалася дана справа; висловлене представником [PERSON] категоричне небажання позивача продовжувати шлюбні відносини; встановлені з пояснень сторін обставини щодо того, що позивач та відповідачка не проживають разом декілька років; відсутність доказів того, що розірвання шлюбу суперечитиме інтересам одного з подружжя; відсутність у подружжя малолітньої дитини, суд дійшов до висновку про неможливість задоволення заяви відповідачки про надання часу на примирення. При вирішенні даної категорії справ суд приймає до уваги п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. відповідно до якого, вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] було набуте наступне майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності: двокімнатна квартира, площею 104 кв. м, за адресою: [ADDRESS], що зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], за реєстровим №8561; трикімнатна квартира, площею 157 кв. м, за адресою: [ADDRESS], що зареєстрована на ім'я [PERSON] відповідно до наявної у матеріалах справи Інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно №29510383 від 14.11.2014 р., ринкова вартість квартири разом з місце стоянки для автомобіля, площею 20 кв. м. згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-4/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 371 621,0 дол. США; однокімнатна квартира, площею 51 кв. м, за адресою: [ADDRESS], що зареєстрована на ім'я [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності від 28.11.2007 р. САВ №211669 ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-2/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 43122,0 дол. США; двокімнатна квартира, площею 50 кв. м, за адресою: [ADDRESS], зареєстрована на ім'я [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.02.2004 р. ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-1/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 43 888,0 дол. США; майнові права на однокімнатну квартиру, площею 48 кв. м, за адресою [ADDRESS], які належали [PERSON] на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 від 18.10.2006 р. ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-5/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 50 697,0 дол. США; майнові права на однокімнатну квартира, площею 48 кв. м, за адресою: [ADDRESS], кв., які належали [PERSON] на підставі договору про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. ринкова вартість згідно висновку про проведення будівельно-технічного дослідження №42-6/14 виготовленого 16.01.2015 р. складає 50 697,0 дол. США; легковий автомобіль Audi Q5, 2013 р.в., державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], що зареєстрований 02.03.2013 р. на ім'я [PERSON], ринкова вартість згідно висновку №5 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. складає 42710 дол. США; легковий автомобіль Porsche Cayenne, 2010 р.в., державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], що зареєстрований 15.10.2011 р. на ім'я [PERSON], ринкова вартість згідно висновку №7 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. складає 68 729 дол. США; легковий автомобіль BMW Х3, 2007 р.в., державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], що зареєстрований 01.12.2007 р. на ім'я [PERSON], ринкова вартість згідно висновку №6 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. складає 22 420 дол. США. Згідно ст. 190 ЦК України майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Відповідно до частин 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно пункту 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 р. у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Суд приймає до уваги той факт, що відповідачкою було переоформлено на ім'я [PERSON] без відома та згоди позивача майнові права на придбані за спільні кошти подружжя дві однокімнатні квартири за адресою [ADDRESS], придбані шляхом укладення договорів про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 та №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. Факт відсутності згоди позивача на переоформлення зазначеного спільного майна підтверджується наявною в матеріалах справи нотаріально посвідченою заявою позивача від 11.03.2015р. реєстровий №681. Відповідачка факт переоформлення майнових прав не заперечувала, посилалась на нього у запереченнях на позов [PERSON], також твердження [PERSON] про переоформлення майнових прав та реєстрацію права власності на дві однокімнатні квартрири за [PERSON] підтверджені витребуваними з Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції засвідченими копіями реєстраційних справ на квартиру за адресою [ADDRESS] та на квартиру за адресою [ADDRESS]. Станом на дату винесення рішення по даній справі право власності на вказані дві однокімнатні квартири зареєстроване за [PERSON]. При цьому суд критично відноситься на посилання [PERSON] на укладений у простій письмовій формі договір комісії №1 від 01.09.2006 р. з [PERSON] та посилання на те, що вказаний договір комісії свідчить про те, що майнові права на дві однокімнатні квартири в будинку за адресою [ADDRESS] були придбані на кошти [PERSON] та в її інтересах. Надаючи оцінку договору комісії №1 від 01.09.2006 р., який нібито був укладений до дати укладення [PERSON] договорів про участь у фінансуванні будівництва, суд прймає до уваги той факт, що в договорах про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 та №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. немає ніяких вказівок на те, що ці договори були укладені на виконання договорів комісії від імені та в інтересах [PERSON] При визначенні джерела фінансування будівнцтва в п. 3.1. договорів про участь у фінансуванні будівництва житлового комплексу №1к4.5п.8с/А12 та №1к4.7п.8с/А12 від 18.10.2006 р. джерелом фінансування визначені «особисті грошові кошти [PERSON]", а не грошові кошти отримані за договором комісії від [PERSON], також [PERSON] не надано жодного розрахункового банківського документу, який був би належним та допустимим доказом на підтвердження перерахування грошових коштів на фінансування будівництва від [PERSON] до [PERSON]на виконання договору комісії. З огляду на викладене та зважючи на відсутність банківських документів які б підтверджували факт руху грошових коштів на виконання договору комісії №1 від 01.09.2006 р., зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що [PERSON] [INFO], яка за твердженнями [PERSON] є племінницею [PERSON], в 2006 р. мала достаній обсяг доходів для фінансування будівництва двох однокімнатних квартир в м. Одесі, суд критично ставиться до наданих [PERSON] доказів, та вважає, що укладені між [PERSON] та [PERSON] в простій письмовій формі договір комісії, звіт комісіонера та акт приймання-паредачі грошових коштів не є належними та допустими доказами придбання майнових прав на дві однокімнатні квартири не за рахунок коштів подружжя. При визначенні обсягу спільно нажитого майна суд критично відноситься до тверджень зустрічного позову про включення до спільного майна сторін майнових прав на новозбудоване майно - квартиру, [ADDRESS]. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. підлягає встановленню обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У даному випадку відповідачкою не доведено факт реєстрації зазначеного майна за одним з подружжя станом на момент припинення ведення спільного господарства та розгляду справи. Позивач не визнав факту належності до спільного майна подружжя майнових прав на квартиру, [ADDRESS]. Будь-які докази того, що вказане нерухоме майно належить на праві власності [PERSON] в матеріалах справи відсутні. На думку суду з урахуванням вимог ст. 60 ЦПК України вказані обставини виключають можливість поділу між сторонами по справі нерухомого майна або майнових прав на вказану квартиру. На підставі наявних у матеріалах справи висновків про проведення будівельно-технічних досліджень від 16.01.2015 р. №42-1/14, №42-2/14, №42-3/14, №42-4/14, №42-5/14, №42-6/14, виконаних судовим експертом Рапачем К.В. (свідоцтво ЦЕКК Міністерства юстиції України [NUMBER] від 31.10.2007 р.) та висновків експертних автотоварознавчих досліджень по визначенню ринкової вартості КТС від 26.01.2015 р. №5, №6, №7 , виконаних судовим експертом судовим експертом Ткач С.А. (свідоцтво ЦЕКК Міністерства юстиції України [NUMBER] від 27.10.2011 р.) судом встановлено, що загальна вартість спільного майна сторін становить 15251467,00 грн, що становить еквівалент 960000,00 доларів США за курсом НБУ станом на дату виготовлення звітів про визначення ринкової вартості майна. Вартість майна, що підлягає поділу між сторонами, встановлена зазначеними висновками про проведення досліджень - сторонами не оспорюється. Судом встановлено наступні обставини щодо джерел грошових коштів для придбання спірного майна сторін, що підлягає поділу. Матеріалами справи підтверджується, що джерелом доходів для забезпечення сім'ї та придбання нерухомого та іншого спільного майна сторін було грошові кошти грошових подружжя, отримані внаслідок продажу наступного майна: 1) квартири за адресою [ADDRESS]; 2) квартири за адресою [ADDRESS]; 3) квартири за адресою [ADDRESS]; 4) квартири за адресою [ADDRESS]; 5) квартири за адресою [ADDRESS]; 6) квартири за адресою [ADDRESS]; 7) квартири за адресою [ADDRESS]. Також позивачем було надано до суду копії виписок з особових банківських рахунків [PERSON] в ПАТ АБ «Південний» за період січень 2005 - січень 2015 р. Зокрема з виписки по основному рахунку [PERSON] за [NUMBER] в АБ "Південний" вбачається, що рух грошових коштів за період 22.02.2007 - 25.01.2015 р. склав 515661,68 доларів США, з виписки по основному рахунку [PERSON] за [NUMBER] в АБ "Південний" вбачається, що рух грошових коштів за період з 11.10.2006 р. По 26.01.2015 р. склав 149563,74 Євро. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Відповідно до вимог чинного законодавства фізична особа має право самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку). П. 7.1. ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" №2346-III від 05.04.2001 передбачено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні та кореспондентські рахунки. П. 7.1.2 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" передбачено, що поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Відповідно до Постанови Національного Банку України "Про затвердження Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України" №280 від 17.06.2004 р., яким затверджений План рухунків бухгалтерського обліку банків України передбачено, що група рахунків 26 - це кошти клієнтів банку, при цьому рахунки групи 2625 це кошти на вимогу фізичних осіб для здійснення операцій з використанням платіжних карток, рахунки групи 2620 - це кошти на вимогу фізичних осіб. З наявних в матеріалах справи банківських виписок [PERSON] по рахункам груп 2620 та 2625 вбачається, що вказані грошові кошти є грошовими коштами, що належать [PERSON] в призначеннях платежу відсутні посилання на те, що грошові кошти були надані на підставі договорів позики або кредитних договорів. Також відсутні будь-які докази або посилання на те, що грошові кошти на вказані рахунки вносились від [PERSON], що спростовує твердження представника [PERSON], що вона позичала грошові кошти у родичів, а в подальшому вносила ці кошти на банківські рахунки чоловіка. На думку суду наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт наявності у період шлюбу у позивача доходів, достатніх для забезпечення сім'ї та придбання нерухомого та іншого спільного майна сторін. Суд приймає до уваги, що з наданих позивачем договорів купівлі-продажу нерухомого майна випливає, що загальна площа квартир, що були придбані та в подальшому реалізовані подружжям за період з 18.04.2007 по 23.10.2009 р., тобто, за час перебування в шлюбі, становить 444,6 кв. м, а загальна площа квартир, які є спільною сумісною власністю подружжя на момент розгляду справи і які позивач просить розділити становить 458 кв.м. Дані обставини додатково підтверджують, що джерелом придбання спільного майна подружжя був продаж зазначених вище квартир. З зустрічного позову відповідачки слідує, що відповідачка [PERSON] не мала власного джерела доходів, в період перебування у шлюбі зі [PERSON] не працювала. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] Разом з цим [PERSON] стверджує, що за весь час перебування в шлюбі подружжя невдало намагалося започаткувати власний бізнес, а єдиним джерелом доходів сім'ї були грошові кошти, які вона позичала у своїх родичів та подруги. Відносно вказаних тверджень суд вважає за необхідне відзначити наступне. Суд критично відноситься до наданих [PERSON] копій листів, які були написані у 2002, 2005 роках родичами та подругою [PERSON] (тіткою [PERSON], дядьком [PERSON], подругою [PERSON]) якими нібито підтверджується факт отримання [PERSON] від вказаних осіб позички на суму 550000,00 (п'ятсот п'ятдесят тисяч) доларів США. [PERSON] були надані до суду лише копії листів від [PERSON], [PERSON], в яких виражено згоду на можливе надання грошових коштів, однак жодними належними та допустимими доказами не доведено факту укладення договору позички, факту отримання [PERSON] грошових коштів від зазначених осіб, так само не доведено факту використання зазначених грошових коштів в інтересах сім'ї. Також суд не може прийняти до уваги посилання представника [PERSON] про те, що джерелом придбання за договором купівлі-продажу від 17.04.2009 р. спільної квартири за адресою [ADDRESS], є грошові кошти, виручені від продажу [PERSON] квартири за договором купівлі-продажу від 16.04.2009 р., за яким [PERSON] продала подаровану їй квартиру за адресою [ADDRESS]. З наявних в матеріалах справи копій договорів вбачається, що відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу від 17.04.2009 р. квартира по [ADDRESS] була придбана в період перебування в зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] за 1500000,00 грн., а квартира за адресою [ADDRESS] була продана відповідачкою за 389932,00 грн. Сума продажу вказаної квартири в розмірі 389932,00 грн. визначена в п. 2 договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, [PERSON], за реєстровим №4568. Суд критично відноситься до наданої до суду копії розписки [PERSON] від 16.04.2009 р. нібито на підтвердження отримання [PERSON] за продаж квартири грошової суми не в розмірі 389932,00 грн., що зафіксована в нотаріально посвідченому договорі, а у розмірі 1600000,00 грн, оскільки така розписка складена самою [PERSON], у простій письмовій формі не може бути належним підтвердженням отримання грошових коштів за нотаріально посвідченим договором у розумінні ст. ст. 203, 205 ЦК України. Позиція [PERSON] додаткового спростовується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 11.03.2015р. реєстровий №681, відповідно до якої [PERSON] не надавав згоди на укладення [PERSON] правочинів на відчуження спільного майна та на отримання позичок, будь-які грошові кошти, якщо і були отримані, то вони були отримані особисто [PERSON], та вони не були витрачені на потреби сім'ї, а були витрачені [PERSON] на її особисті цілі без відома та згоди позивача [PERSON]. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Судом встановлено, що в порушення зазначених вимог ст. ст. 63, 65 СК України відповідачка без згоди позивача, на свій розсуд здійснила відчуження належних подружжю на праві спільної сумісної власності майнових прав на дві однокімнатні квартири розташовані за адресою [ADDRESS], чим завдала шкоди майновим інтересам сім'ї. Відсутність згоди позивача на відчуження майнових прав було підтверджено нотаріальною заявою [PERSON] від 11.03.2015 р. Будь-яких доказів того, що відчуження майнових прав відбувалося з відома та згоди [PERSON] відповідачкою суду не надано. Суд вважає наголосити на тому, що позиція відповідачки [PERSON], яка стверджує про те, що все майно за період перебування у шлюбі було придбане за рахунок позичених нею коштів, однак при цьому в зустрічному позові вимагає визнати за нею право власності на все нерухоме і рухоме майно з одночасним визнанням [PERSON] солідарним боржником по борговим зобовязанням, позбавлена логіки, економічного змісту та суперечить вимогам ст. 70 СК України. Також суд приймає до уваги, що всі докази надані [PERSON] на підтвердження укладення нею договорів позики не підтверджені жодним банківським розрахунковим документом, або належним чином укладним договором позики. Про фіктивність договорів позики на загальну суму 550000,00 дол. США на укладення яких посилається [PERSON] як на джерело придбання спільного майна, свідчить також той факт, що за період з 18.04.2007 по 23.10.2009 р. подружжям були продані 6 квартир в м. Одесі та 1 в м. Києві, однак в матеріалах справи немає доказів того, що будь-які виручені від продажу цих квартир кошти були витрачені на погашення позики. Всі докази якими [PERSON] обгрунтовує джерело придбання майна зводяться до копій документів, складених в простій письмовій формі, які виходять або особисто від [PERSON], або від її родичів чи послуг. На думку суду вказані докази не є належними та допустимими доказами наявності правовідносин позики, а тому не можуть бути прийняті до уваги в якості доказів джерела придбання спільного майна подружжя. Згідно до ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до абзацу 2 п. 30 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007р. у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Враховуючи встановлені судом факти відчуження відповідачкою на користь третіх осіб спільної сумісної власності подружжя без згоди позивача, суд враховує вартість відчужених майнових прав при поділі. Ринкова вартість майнових прав на дві однокімнатні за адресою [ADDRESS] квартири визначена в наявних у матеріалах справи висновку №42-5/14 про проведення будівельно-технічного дослідження від 16.01.2015 р. та висновку №42-6/14 про проведення будівельно-технічного дослідження від 16.01.2015 р. Загальна вартість зазначених квартир становить 1601820,00 грн, що складає еквівалент 101394,00 доларів США за курсом НБУ станом на момент виготовлення звіту про ринкову вартість майна. Таким чином, судом встановлено, що вартість судом встановлено, що загальна вартість спільного майна сторін наявного на момент припинення ведення спільного господарства становить 15251467,00 грн, що становить еквівалент 960000,00 доларів США. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст.57-60 ЦПК України. За загальним правилом, встановленим ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. З огляду на викладене суд доходить висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності та визначення [PERSON] солідарним боржником не підлягають задоволенню, оскільки [PERSON] не доведено факту придбання спільного майна подружжя за рахунок запозичених грошових коштів, не доведений факт укладення та виконання договорів позички, не доведений факт отримання грошових коштів та використання цих коштів в інтересах сім'ї. Суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя у повному обсязі, з урахування запропонованого позивачем варіанту розподілу спільного майна сторін. Судом встановлено, що вартість майна, яке [PERSON] просить визнати за собою складає еквівалент 470000,00 доларів США, вартість майна на яке позивач просить визнати право власності за відповідачкою [PERSON] з урахуванням вартості майнових прав на дві однокімнатні за адресою [ADDRESS], які були без згоди та відома позивача відчужені [PERSON] складає еквівалент 490000,00 доларів США. У зв'язку з тим, що загальна вартість майна, яке позивач просить визнати за ним менше розміру належної йому частки у спільно майні та частина спільного майна була відчужена відповідачкою у власність третіх осіб та має бути врахована при поділі, суд вважає можлвим при розподілі спільного майна подружжя стягнути на користь позивача грошову компенсацію вартості частки позивача у майні, яке буде присуджено відповідачці, а також з урахуванням того, що ринкова вартість майна, що є предметом поділу визначена судовими експертами в доларах США, розмір грошової компенсації, що підлягає стягненню з відповідача розраховується наступним чином: 490000,00 доларів США (ринкова вартість майна, що належить відповідачу) - 470000,00 доларів США (ринкова вартість майна, що належить позивачу) = еквівалент 20000,00 доларів США, що складає 431058,72 грн. (чотириста тридцять одна тисяча п'ятдесят вісім гривень 72 коп.) за курсом НБУ станом на 12.03.2015 р.

Outcome: approved