Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-18 00:00:00

В жовтні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалась на ті обставини, що в лютому, березні 2014 року в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя було розклеєно оголошення, написані рукою відповідачки, такого змісту « [PERSON], [PERSON], [PERSON]! Сорвали с женщины цепочку с крестиком среди белого дня. Бабушка и мама учат подростка грабить! До 08.04.2014 года возвратить ограбленое. Не будет возвращено, такие плакаты будут расклеены во дворе техникума, где учится ваш внук, сын! Позор бизнесменам! [ADDRESS]» Зазначена інформація є недостовірною, оскільки ні позивачка ні її родина ніяких ланцюжків з хрестиками не викрадала. Зазначену інформацію розповсюдила відповідачка по справі у зв'язку з тим що між ними виникли неприязні стосунки. Після того як оголошення були розклеєні в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, життя позивачки змінилося, оскільки до неї почали телефонувати знайомі, кожному приходилося пояснювати та доводити свою невинність. Оскільки позивачка є приватним підприємцем, а тому має досить велике коло знайомих, то робоча сфера її життя була порушена, деякі особи сміялися з неї, деякі особи почали відноситися до неї із застереженням, що призвело до нервового зриву та гіпертонічної кризи. Просить суд зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію та принести публічні вибачення, а також стягнути з відповідачки моральну шкоду, яку вона оцінює в 24 000 гривень. В судовому засіданні позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги та пояснила, що дійсно в травні 2013 року між нею, її донькою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] виник конфлікт, як між сусідами. Відповідачка тривалий час ставилася до них вороже, а в травні 2013 року взагалі накинулася дратися. З приводу нанесення тілесних ушкоджень вона зверталася до міліції із заявою про порушення кримінальної справи відносно відповідачки, однак відповідачка принесла свої вибачення, і конфлікт було вичерпано. Потім через деякий час, відповідачка почала розказувати всім знайомим, що під час сварки в травні 2013 року, вона, позивачка нібито зірвала з відповідачки золотий ланцюжок з хрестиком і забрала його собі. Позивачка намагалася поговорити з відповідачкою, і вирішити це питання мирним шляхом, оскільки ніякого золотого ланцюжка та хрестика вона не брала, але відповідачка розмов уникала, лише наводила наклеп на неї через знайомих. В лютому, березні 2014 року біля ринку «Сонячний» на якому вона працює з'явилися оголошення, написані рукою, в яких було зазначено що вона, [PERSON], нібито пограбувала жінку, забрав у неї золотий ланцюжок та хрестик. Відповідачка не скривала що це саме вона написала ці оголошення, і при цьому вимагала у неї повернути нібито викрадені речі. Зазначені оголошення бачили всі її колеги з ринку «Сонячного». Деякі оголошення зривали зі стовпів та приносили її друзі. Кожному приходилося доводити, що вона та її донька з онуком не в чому не винні. На роботі почали шушукатися поза її спиною. Відповідачка не бажала спростовувати вказану інформацію, і при цьому ще наполягала, що вона повинна відшкодувати їй шкоду, та повернути золоті вироби. Як пояснює позивачка вона є хворою людиною, зазначена не достовірна інформація, похитнула її стан здоров'я, вона змушена була звертатися до лікарів, проходити курс лікування, докладати зусилля щодо спростування недостовірної інформації, у зв'язку з чим вважає, що діями позивачки їй було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінює в 24 000 гривень. Просить суд зобов'язати відповідачку [PERSON] спростувати не достовірну інформацію, принести публічні вибачення, стягнути з відповідачки моральну шкоду та судові витрати. Представник позивача - [PERSON] діюча на підставі довіреності, повністю підтримала позовні вимоги позивача, та пояснила, що відповідачка своїми діями порушила конституційні права позивача розповсюджуючи відносно неї інформацію що не відповідає дійсності, та яка принижує її честь та гідність. Просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, та пояснила, що в травні 2013 року, позивачка [PERSON] яка проживає по сусідству разом зі своєю донькою [PERSON] накинулися на неї, та зірвали з неї золотий ланцюжок разом з хрестиком. При цьому під час цього конфлікту позивачка побила її, а золоті прикраси забрала собі. Все що відбувалося, знімалося на мобільний телефон онуком позивачки - [PERSON], який замість того щоб зупинити злочинні дії своєї бабусі та своєї матері, ще насміхався з неї. Як пояснює відповідачка, то вона майже рік чекала, щоб позивачка повернула їй золотий ланцюжок разом з хрестиком, при цьому до міліції вона не зверталася із заявою про скоєння грабежу. Повністю підтвердила той факт, що дійсно саме вона писала листи оголошення, щодо злочинних дій позивачки, оскільки вважала, що саме такими діями вона зможе змусити позивачку повернути викрадені у неї речі. Також пояснила, що буде і надалі продовжувати розповсюджувати інформацію, що позивачка викрала у неї золоті вироби, до тих пір, доки ці вироби не будуть їй повернуті. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона була свідком конфлікту в травні 2013 року. Під час конфлікту між позивачкою та відповідачкою виникла сварка яка потім переросла в бійку. Коли вона підійшла до відповідачки то бійка вже закінчилася. При цьому відповідачка сказала що вона загубила золотий ланцюжок. Також [PERSON] сказала, що хрестик, який впав разом з ланцюжком, вона знайшла а ланцюжок знайти не може. До конфлікту ланцюжка та хрестика на відповідачці вона не бачила. Нібито знайдений відповідачкою золотий хрестик вона теж не бачила. Суд вислухав пояснення сторін, свідка, дослідивши письмові матеріали справи прийшов до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Згідно ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Як визначено в ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно чч. 1 - 3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Так, відповідно до положення ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Як убачається з матеріалів справи, і було підтверджено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] власноруч написала оголошення, які було розклеєно на стовпах в Орджонікідзевському районі міста Маріуполя, та які містять інформацію що саме [PERSON], [PERSON] та [PERSON], серед білого дня зірвали з жінки ланцюжок з хрестиком, тим самим бабуся з матір'ю навчали свого онука, сина пограбуванню. ( а.с.10-18) Згідно ч.2 ст. 2 КК України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком. Відповідачка в публічному порядку звинувачує позивачку у вчиненні злочину, при цьому згідно її пояснень сама вона до міліції із заявою не зверталася, органами міліції перевірка по факту викрадення у неї ланцюжка та хрестика громадянами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проводилася, обвинувального вироку щодо зазначених осіб прийнято не було. Відповідно до п.15 «Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 27.02.2009, № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Крім того п. 19 постанови Пленуму ВСУ N 1 від 27.02.2009 р., вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію", оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд дослідивши інформацію яку було розповсюджено відповідачкою [PERSON] прийшов до висновку що інформація не містить оціночних суджень, а навпаки є фактичним твердженням того, що позивачка нібито вчинила злочин за який згідно норм кримінального кодексу передбачене покарання, при цьому втягнув в злочинну діяльність неповнолітнього. Стаття 68 Конституції України встановлює обов'язок кожного неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, а ст. 302 ЦК України проголошує, що особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Як було встановлено в судовому засіданні відповідачка [PERSON] розповсюджуючи неправдиву інформацію про скоєння злочину позивачкою та її родиною шляхом вивішування в громадських місцях листівок - оголошень, не переконалася і не намагалася переконатися в достовірності цієї інформації, місце зосередження розклеєних листівок обрано біля роботи позивачки, кількість осіб які бачили, читали ці листівки є дуже великим а тому суд вважає, що це є наклепом, який порочить честь та гідність позивача та її родини. При цьому зі слів позивача зазначена інформація потягла за собою негативне ставлення оточуючих до неї Однією з позовних вимог позивача [PERSON] є зобов'язання відповідача спростувати недостовірну інформацію та принести публічні вибачення. Частиною 7 ст. 277 ЦК України встановлено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до абз. 2 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", якщо суд ухвалює рішення про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні, за необхідності, суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Враховуючи той факт, що недостовірна інформація відповідачкою [PERSON] була розповсюджена шляхом написання власноруч листів оголошень та розклеяння їх в різних місцях Орджонікідзевського району міста Маріуполя, суд не може застосувати саме такий захід примусу до відповідача щодо спростування недостовірної інформації а тому вважає за необхідне викласти текст спростування інформації в судовому рішенні. Щодо позовних вимог позивача [PERSON] в частині принесення публічних вибачень, то пунктом 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК Таким чином суд вважає, що в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Одними з позовних вимог позивача [PERSON] є відшкодування моральної шкоди. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. Згідно виписного епікризу № 476 від 29 березня 2013 року, позивачка [PERSON] має захворювання папілярний рак щитовидної залози третьої стадії криничної групи, Ішемічну хворобу серця, атеросклеротичний кардіосклероз, Гіпертонічна хвороба серця другого ступеню. Однією з рекомендацій є протипоказання фізичних та емоційних загрузок. ( а.с.19) Також згідно довідки № 46 від 16 січня 2015 року виданої Центром первинної медико-санітарної допомоги № 5 міста Маріуполя, [PERSON] в березні 2014 року зверталася до терапевта, та лікаря кардіолога з діагнозом стан після гіпертонічної кризи (після нервового навантаження на фоні гіпертонічної хвороби 2 ступеню, риск 2, високий). Було призначено курс лікування. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що відповідно до статті 19 Конституції України, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка своїми діями, розповсюджуючи недостовірну інформацію, порушила немайнові права позивача, принизив її честь та гідність. При цьому враховуючи стан здоров'я позивачки, та медичні документи досліджені в судовому засіданні, дії відповідачки призвели до моральних страждань, у зв'язку з погіршенням стану здоров'я, необхідністю додаткового лікування, та докладання додаткових зусиль щодо організації своєї роботи та життя. Виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 500 гривень. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з урахуванням частково задоволених позовних вимог з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 121,80 гривень. На підставі ст.. 19,32,34,68 Конституції України, ст..ст. 16, 23, 277, 297, 302 ЦК України, ч.2 ст.2 КК України, п.15,19,24,26,27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009, N 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»,

Outcome: partial