Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на 1/1 частини м'ясо-овочевого павільйону, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову покликається на те, що спірний об'єкт нерухомості був придбаний виключно за його кошти , тому право власності має бути визнане за ним. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, при цьому пояснили, що спірний об'єкт нерухомості належить його співвласникам на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується установчими документами на нього. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає , що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У відповідності до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 6 лютого 1996 року між КСП "Маяк" Костопільського району Рівненської області та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу м'ясо-овочевого павільйону, загальною площею 216,6 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS]. На підставі зазначеного договору купівлі-продажу Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення від 26 лютого 1996 року, яким посвідчено, що приміщення м'ясо-овочевого павільйону, що розташоване в [ADDRESS], ціле - зареєстроване за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності . Позивач просив захистити його право, як власника нерухомого майна, шляхом визнання права власності на цілий об'єкт - 1/1 частини м'ясо-овочевого павільйону за адресою: [ADDRESS]. На підтвердження своїх позовних вимог позивач зазначав, що оплату за м'ясо-овочевий павільйон було здійснено виключно за особисті кошти позивача [PERSON], частина яких була передана [PERSON] та [PERSON] для здійснення розрахунків за придбаний спірний об'єкт нерухомості, що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів від 29 грудня 1995 року за №№ 1227, 1228, 1229. Статтею 17 Закону України "Про власність", чинного на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. За положеннями ст. 112 ЦК України в редакції 1963 року майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є майно придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"). Враховуючи, що спірний об'єкт: м'ясо-овочевий павільйон, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває у спільної сумісної власності, тобто належить його співвласникам на праві приватної спільної сумісної власності, що підтверджується установчими документами на нього, які на даний час є чинними, то посилання на норму закону, яка регулює порядок визначення часток учасників у спільній частковій власності є неправомірним. Не може бути взято до уваги ,як правова підстава для визнання за позивачем права власності на спірне майно, посилання на розписку про отримання грошей за договором позики, укладеного в письмовій формі від 29.12.1995 року, яка була надана [PERSON] відповідачем [PERSON], оскільки це є інші правовідносини і вони регулюються іншими нормами права. Виходячи з вище наведеного, та відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позивачем не доведено обставини, що підтверджують його право на спірне майно як одноосібного власника, тому пред'явлений позов є необґрунтованим та не підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed