Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У травні 2018 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшов зазначений вище позов, який позивач мотивує тим, що на підставі рішення Київської міської ради № 128-8/229 від 04.02.1999 [PERSON] (далі - [PERSON] ) було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0583 га, яка розташована у [ADDRESS] з цільовим призначенням для ведення садівництва. Акт зареєстровано у книзі державних актів на право приватної власності на землю за № 90-2-05616. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть № [NUMBER] , а [INFO] померла його дружина - [PERSON] . 10.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлою [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] . 15.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] . Таким чином, з січня 2008 року, право власності на спірну земельну ділянку в розмірі 1/1 належить [PERSON] . Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.05.2018, право власності на земельну ділянку кадастровий номер: 8000000000:90:597:0031, площею (га): 0,0583 з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , 12.10.2016 14:26:55 була зареєстрована приватним нотаріусом Шевчук Зоєю Миколаївною за громадянкою [PERSON] . Підставою для такої реєстрації нотаріусом зазначено договір купівлі-продажу, серія та номер: 1532, виданий 12.10.2016. Аналогічна інформація щодо власника спірної земельної ділянки міститься і у Державному земельному кадастрі. Звертаючись до суду з цією заявою, позивач посилається на те, що її право власності на спірну земельну ділянку порушене, а належним способом захисту її прав є визнання права власності на спірну земельну ділянку, витребування земельної ділянки у [PERSON] на користь позивача та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31913305 від 18.10.2016, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоєю Миколаївною та запису про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку (а.с.2-6). Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справі присвоєно єдиний унікальний номер № 753/9334/18, провадження №2/753/5474/18, визначено головуючим суддею Комаревцеву Л.В. (а.с.18). 04.06.2018 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 30.08.2018 о 10 год. 00 хв. (а.с.21-22). 21.08.2018 надійшов лист від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., яким остання підтвердила посвідчення нею Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.10.2016, площею 0,0583га, кадастровий номер 8000000000:90:597:0031, що розташована за адресою: м. Київ, садове товариство «Дніпро-1» (Дарницький район) , укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . При укладенні та посвідченні договору нотаріусом дотримано вимог чинного законодавства. Просить розглянути справу у її відсутність на весь час розгляду справи та прийняти рішення згідно чинного законодавства України (а.с.29). 09.09.2019 від представника відповідача адвоката Саханчука А.Д. надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачем позов не визнається в повному обсязі. При цьому представник посилається на те, що хоча позивачем додані до справи копії Свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , але відповідно до вимог ст.1299 ЦК України, право власності на майно, зазначене у свідоцтві, підлягало державній реєстрації. Оскільки така реєстрація відсутня, тому право власності позивача [PERSON] на спірну земельну ділянку не виникло. Також, у матеріалах справи відсутній Державний акт на право власності на земельну ділянку на ім`я позивача. Відсутність у [PERSON] оформленого у відповідності до вимого чинного законодавства України статусу власника спірної земельної ділянки унеможливлює право останньої вимагати повернення ділянки від відповідача [PERSON] . За положеннями ст. 388 ЦК України, виключно власник має право вимагати повернення майна, яке незаконно або без відповідної правової підстави знаходиться у володінні третіх осіб. Вважав вимоги позивача безпідставними, оскільки остання не є власником спірної земельної ділянки, а відтак у неї відсутнє право вимагати повернення майна, а відповідач, в свою чергу, на законній підставі отримала право власності на спірну земельну ділянку, є добросовісним набувачем, що в сукупності свідчить про необгрунтованість вимог позову та є підставою для відмови в його задоволенні (а.с.108-117). 17.10.2018 ухвалою суду витребувано: - у державного нотаріуса Адаменка О.І або іншої відповідальної особи державної нотаріальної контори №11(04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, буд.2-Д) належним чином завірену копію другого примірника договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного 01 листопада 2001року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі за №711; - у державного нотаріуса Адаменка О.І або іншої відповідальної особи державної нотаріальної контори №11(04212, м. Київ, вул. Маршала Тимошенка, буд.2-Д) належним чином завірену копію сторінки книги реєстрації нотаріальних дій, в якій розміщено обліковий запис за №711 щодо зазначеного у п.1 правочину; - з Київської міської ради(01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36) інформацію у формі завіреної копії в установленому законом порядку про факт державної реєстрації права власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:90:597:0031, площею 0,0583га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення підсобного сільського господарства, особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, за громадянином [PERSON] (а.с.45-46). Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2018 для розгляду вказаної справи визначено головуючого суддю Мицик Ю.С. (а.с.50). 01.11.2018 до суду надійшов лист № 7033/01-16 від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, згідно якого записів про договори з реквізитами укладення між [PERSON] та [PERSON] від 01.11.2001, посвідченого державним нотаріусом Адаменко О.І. за реєстровим № 711 не виявлено. Цим листом також повідомлено, що всі нотаріальні дії державного нотаріуса Адаменка О.І. складалися з двох цифр. Такого номера нотаріальної дії, як № «711» - щодо укладеного договору між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Адаменко О.І. за реєстровим № 711, не виявлено. А за датою від 01.11.2001 року відсутні будь-які нотаріальні дії від імені [PERSON] та [PERSON] (а.с.63). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 03.11.2018 прийнято вказану справу до провадження суддею Мицик Ю.С. та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 06.02.2019 о 10:00 (а.с.51-52). 26.07.2019 на виконання ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 17.10.2018 надійшов лист №0570202/3-13560 від Департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації з додатками (а.с.102-105) з інформацією про здійснені угоди із земельною ділянкою кадастровий номер: 8000000000:90:597:0031, площею (га): 0,0583, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та її власниках. 12.12.2019 ухвалою суду за клопотанням представника відповідача до справи залучено в якості третьої особи, як не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] (а.с.160-161). Пояснень щодо позову від означеної третьої особи у відповідності до ст.181 ЦПК України не надійшло. 04.02.2021 представником відповідача надані додаткові пояснення (а.с.218-219). Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги і просили задовольнити позов в повному обсязі. Представники відповідача заперечили проти позову і просили відмовити в його задоволенні. Третьою особою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. подану заяву про розгляд справи у її відсутність. Третя особа Державне підприємство "Київський міський центр державного земельного кадастру та приватизації землі" свого представника до суду не направила, про розгляд справи повідомлена належним чином. Третя особа [PERSON] про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради від 04.02.1999 № 128-8/229 у приватну власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,0583 га, що розташована у [ADDRESS] для ведення садівництва(а.с.8). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть № [NUMBER] (а.с.9), а [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 12.01.2007 (а.с.10). 10.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлою [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.11). 15.01.2008 державним нотаріусом Другої нотаріальної контори було видано [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.12). Відповідно до статей 4, 5 Закону України «Про нотаріат», частини 1 статті 1269, статтей 1296-1298 ЦК України, саме на нотаріуса покладений обов`язок вирішувати питання про наявність у особи права на спадкування, дотримання строків прийняття спадщини, оформлення права на спадщину. Суд не вирішує правомірності дій нотаріуса, що видала [PERSON] . Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , оскільки у справі не заявлялись вимоги про визнання недійсними виданих нотаріальних документів. До 01.01.2013 державна реєстрація відомостей про виникнення, зміну, припинення права власності та обтяжень нерухомого майна здійснювалась органами БТІ без наслідків втрати права власності на нерухоме майно у випадку тривалої його не реєстрації. Лише після 01.01.2013 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та речових прав» та наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 за № 2102/22414 «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна» покладено на Державну реєстраційну службу України. Стаття 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом та законом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Згідно Витягу з технічної документації № ФС-00204/2007 від 16.10.2007 земельна ділянка з місцем розташування: [ADDRESS] рахувалась за [PERSON] (а.с.13). При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр речових прав). Тобто, у випадку з [PERSON] , остання без обмеження часу мала звернутися до органу реєстрації за підтвердженням набутого права власності на спірну земельну ділянку, зареєструвавши Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України, [PERSON] мала правові підстави звернутись з позовом про визнання її права власності на спірну земельну ділянку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує право власності. Про це свідчить правова позиція Верховного Суду у постанові від 11 лютого 2019 року по справі №761/1989/14-ц, в якій вказано, що «Суди вірно вказали, що свідоцтво про право на спадщину не створює ніяких нових прав у спадкоємця на майно, а тільки підтверджує вже існуюче право на нього, оскільки право на спадкове майно виникає у спадкоємця з моменту відкриття спадщини, тому з огляду на наведені положення закону, а також взявши до уваги те, що [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті [PERSON] , до якої у тому числі входить спірна квартира, суди дійшли правильного висновку про те, що з часу прийняття спадщини позивачем їй належать речові права на спірну квартиру, тобто право володіння та користування квартирою, тому вона мала право на звернення до суду з відповідними позовними вимогами». Згідно п. а) ч. 3 ст. 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Із долучених представником відповідача копій документів вбачається, що державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Адаменко О.І. 01.11.2001 посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , зареєстрований в реєстрі за №711(а.с.118-119). З листа № 7033/01-16 від Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, який надійшов до Дарницького районного суду м. Києва 01.11.2018, вбачається, що записів про договори з реквізитами укладення між [PERSON] та [PERSON] від 01.11.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Адаменко О.І. за реєстровим № 711 не виявлено. Цим же листом повідомлено, що всі нотаріальні дії державного нотаріуса Адаменка О.І. складалися з двох цифр. Такого номера нотаріальної дії, як № «711» - щодо укладеного договору між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Адаменко О.І. за реєстровим № 711, не виявлено, а за датою від 01.11.2001 року відсутні будь-які нотаріальні дії від імені [PERSON] та [PERSON] (а.с.63). Дані обставини свідчать про відсутність зареєстрованого договору між [PERSON] та [PERSON] , а відтак не підтверджено волевиявлення першого на відчуження земельної ділянки і вказує на неукладеність правочину, тобто таким, що не відбувся. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнано судом недійсним. З правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року по справі 145/2047/16-ц вбачається, «що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформованого 12.10.2016 (НВ-0000275752016) на запит [PERSON] вбачається, що датою реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:597:0031, площею (га): 0,0583, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , є 31.08.2000 і власником ділянки зазначений [PERSON] (а.с.122-123), хоча з договору купівлі-продажу земельної ділянки вбачається, що [PERSON] придбав спірну ділянку лише через рік, а саме 01.11.2001. Тобто, дані про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку стосуються періоду права власності на неї [PERSON] . У подальшому [PERSON] відчужив за договором купівлі-продажу спірну земельну ділянку відповідачу [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. 12.10.2016, зареєстрований в реєстрі за № 1532 (а.с.125-126). Щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, то під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Обґрунтовуючи вимоги в частині позовних вимог про витребування спірної земельної ділянки, позивач послалась на те, що відчуження даного майна відбулось особою, яка не мала на це право. Вказувала на відсутність волі власника на таке відчуження. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього. У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що «право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та у постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 285/3414/17. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Виходячи з правової природи віндикаційного позову, для правильного вирішення такого спору, суд повинен встановити фактичного володільця спірного майна, яким є відповідач [PERSON] . Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] не існувало жодних юридичних відносин, тому вимога про витребування у відповідача з володіння земельної ділянки з кадастровим номером 8000000000:90:597:0031, площею (га): 0,0583, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , заявлена у відповідності до чинного законодавства і є правомірною вимогою, оскільки майно вибуло з володіння власника не з його волі. Щодо скасування державної реєстрації права власності відповідача на спірну земельну ділянку, то підставою для реєстрації речових прав стало рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень, індексний номер 31913305 від 18.10.2016 15:16:07, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер:1532, виданий 12.10.2016, видавник: Шевчук З.М. , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу (Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна) (а.с.104-105). Відповідно до ч.1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Згідно з ч.3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. З наведеного вбачається, що позивач не може у встановленому законом порядку захистити своє порушене право, а саме здійснити дії пов`язані із внесенням відомостей до Державного земельного кадастру і здійснення державної реєстрації речових прав. Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Разом з тим, статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України регламентовано принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. В постанові від 24.06.2020 по справі № 202/7415/16-ц Верховний Суд зазначив зокрема, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. З метою відновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31913305 від 18.10.2016, прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та запис про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідачем не було надано доказів на спростування вимог позивача. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8 930 грн. 00 коп.

Outcome: approved