Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивачка вказує, що 02 лютого 1985 року її нині покійному чоловікові [PERSON] як члену колгоспу та переселенцю було наділено у користування присадибну земельну ділянку площею 0,25 га по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, яка як вона вважає згідно законодавства є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначає, що 17 квітня 2001 року її чоловік [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ПЛ № 055085 на три земельні ділянки загальною площею 0,42 га, в тому числі і на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, які вона після смерті чоловіка успадкувала за законом. Позивачка зазначає, що вона до цього часу свою частину земельної ділянки по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, а саме 0,10 га не приватизувала, у зв'язку із чим звернулася до відповідача [PERSON] селищної ради Диканського району Полтавської області /далі - [PERSON] селищна рада/ із заявою про виділення в натурі вказаної земельної ділянки, однак їй було відмовлено. Вказуючи на те, що вона має право на приватизацію присадибної земельної ділянки площею 0,10 га по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, однак ця земельна ділянка, на її думку, безпідставно була включена до сусідньої земельної ділянки площею 0,34 га, яка належить відповідачці [PERSON] згідно виданого 26.07.2004 року [PERSON] селищною радою державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 № 624348, у зв'язку із чим порушуються її права на володіння та користування належною їй земельною ділянкою площею 0,10 га та вказане перешкоджає оформленню у встановленому законом порядку речових прав на цю земельну ділянку, позивачка звернулася до суду з позовом та просить визнати недійсним вказаний вище державний акт про право власності на земельнуи ділянкуна ім"я відповідачки [PERSON] Позивачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити з підстав, викладених у позові та в судовому засіданні. Представник відповідача [PERSON] селищної ради в судовому засіданні проти позову заперечував. При цьому у вступному слові вказав, що [PERSON] селищною радою у передбаченому законодавством порядку було розглянуто заяви позивачки [PERSON] про виділення їй в натурі земельної ділянки по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області. За результатами розгляду було встановлено, що чоловік позивачки 17 квітня 2001 року отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ПЛ № 055085 на три земельні ділянки загальною площею 0,42 га, в тому числі і на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, які вона після смерті чоловіка успадкувала за законом. При цьому ні чоловік позивачки, ні сама позивачка при оформленні документів на землю жодних претензій щодо розміру земельних ділянок до [PERSON] селищної ради не висловлювали. На теперішній час відсутні вільні земельні ділянки для розширення земельної ділянки позивачки. Земельна ділянка, яку позивачка просила виділити їй в натурі входить до складу сусідньої земельної ділянки належної [PERSON], що підтверджується виданим 26.07.2004 року [PERSON] селищною радою державним актом на право приватної власності на землю серії Р2 № 624348. 11 березня 2016 року постійною депутатською комісією з питань житлово-комунального господарства, земельних ресурсів, благоустрою та будівництва [PERSON] селищної ради під час вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] щодо погодження останній меж належної їй земельної ділянки для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі було погоджено межі належної [PERSON] земельної ділянки, встановлено безпідставність непогодження меж зі сторони [PERSON], засвідчено правомірність користування [PERSON] земельною ділянкою у визначеній оспорюваним державним актом площі. У квітні 2017 року Відділом у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, за участі представників [PERSON] селищної ради, в ході встановлення фактичних меж земельної ділянки [PERSON], розташованої по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, було засвідчено фактично використовувану нею площу земельної ділянки в розмірі 0,1536 га. Твердження позивачки про недійсність державного акта, яким засвідчено право власності відповідачки [PERSON] на земельну ділянку площею 0,34 га є необгрунтованим, бо вона після отримання за договором дарування цієї земельної ділянки лише переоформила державний акт на цю ж площу земельної ділянки тут, яку отримала в дар. Також необгрунтованими є доводи позивачки щодо набуття нею та її чоловіком [PERSON] права спільної сумісної власності на земельну ділянку площею 0,25 га, яку останньому у 1985 році передав у користування колгосп ім. Леніна, адже чинним на той час Земельним кодексом Української РСР не було передбачено такої форми власності як приватна (а відтак і спільної сумісної власності) і земельні ділянки могли надаватися громадянам лише в користування. Посилаючись на вищевказані обставини, представник відповідача [PERSON] селищної ради просив відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову. Вказала, що вона не згодна надати частину своєї приватизованої земельної ділянки позивачці [PERSON] Зазначила, що у довідці від 30.11.1980 року, на яку посилається позивачка у позові, не вказано, що [PERSON] було наділено колгоспом земельну ділянку площею 0,25 га саме по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області. Відповідачка вказала, що вона стала власником земельної ділянки площею 0,34 га згідно договору дарування від 18.06.2004 року, яку їй разом з житловим будинком подарувала [PERSON], яка була власником цієї земельної ділянки на підставі державного акта на право власності на землю, виданого [PERSON] селищною радою 11 грудня 1995 року, тобто на шість років раніше, ніж було видано державний акт чоловікові позивачки - [PERSON] Твердження позивачки про те, що ні її нині покійний чоловік, ні вона не погоджували меж земельних ділянок ні з нею, відповідачкою, ні з [PERSON] є безпідставним, адже у акті про встановлення меж ділянки в натурі, переданої у приватну власність [PERSON] від 29 липня 1995 року міститься підпис чоловіка позивачки [PERSON] як власника суміжної земельної ділянки та відсутні будь-які його зауваження щодо меж земельних ділянок. Посилаючись на те, що належна їй земельна ділянка оформлена відповідно до законодавства, що підтверджується державним актом від 26.07.2004 року, підстави для його скасування чи визнання недійсним відсутні, відповідачка просила відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи позивачки, її представника, пояснення відповідачів [PERSON] та представника [PERSON] селищної ради, оцінивши наявні докази, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити за безпідставністю, виходячи з наступного. Із наявної довідки колгоспу ім. Леніна Диканського району від 30 листопада 1987 року вбачається,, що чоловікові позивачки [PERSON] як члену колгоспу та переселенцю 02 лютого 1985 року було надано у користування присадибну ділянку площею 0,25 га, хоч копій рішення загальних зборів чи правління цього колгоспу про надання такої земельної ділянкиу користування її чоловіку позивачка суду не надала і в матеріалах справи вони відсутні. Як вбачається зі змісту позову та пояснень позивачки в судовому засіданні із виділеної нині покійному чоловікові позивачки земельної ділянки площею 0,25 га залишилася, на її думку, неприватизованою земельна ділянка площею 0,10 га., яка як вважає позивачка належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Земельного кодексу Української РСР від 08.07.1970 року (у редакції, чинній на момент виділення колгоспом земельної ділянки чоловікові позивачки [PERSON]У.) земля є виключною власністю держави і надається тільки в користування. Виходячи з аналізу вищевказаної правової норми, суд вважає безпідставним твердження позивачки про те, що наділена 02 лютого 1985 року колгоспом ім. Леніна її чоловікові [PERSON] присадибна земельна ділянка площею 0,25 га є їхньою з чоловіком спільною сумісною власністю подружжя, адже чинним на той час земельним законодавством така форма власності як приватна не була передбачена і земельні ділянки могли надаватися громадянам лише в користування, що виключало як можливість отримання цієї земельної ділянки у власність [PERSON], так і можливість набуття позивачкою та її чоловіком права спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку. Приватну форму власності на землю було закріплено вже Земельним кодексом України від 18 грудня 1990 року. Судом було встановлено, що 23 грудня 1997 року нині покійний чоловік позивачки [PERSON] звернувся до [PERSON] селищної ради із заявою про надання йому безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку, розташовану по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області та земельну ділянку площею 0,25 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по вул. Мічуріна в смт. Диканька Полтавської області, вказавши, що користується вказаними земельними ділянками з 1985 року та 1993 року відповідно, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією вказаної заяви. Що станом на момент передачі у приватну власність нині покійному чоловіку позивачки земельної ділянки у користуванні його та позивачки за адресою їх проживання [INFO] перебувало не більше 0, 15 га земельної ділянки, підтверджується і наявним у справі клопотанням / а.с. № 17/, подання якого підтвердила в суді і сама позивачка, з якого видно, що у 1994 році у користуванні сім"ї позивачки по вул. Ломоносова, 37 смт. Диканька було лише 0, 13 га землі. Відповідно до ч. 5 ст. 17 ЗК України від 18.12.1990 року (у редакції, чинній на момент передачі [PERSON] земельних ділянок у приватну власність) передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно із ст. 56 цього Кодексу, а для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) у розмірі згідно із ст. 67 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 56 та ч. 2 ст. 67 ЗК України від 18.12.1990 року (у редакції, чинній на момент передачі [PERSON] земельних ділянок у приватну власність) для ведення особистого підсобного господарства громадянам надаються безоплатно у власність земельні ділянки у розмірі не більше 0,6 га, а для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селищах міського типу у розмірі 0,15 га. З наявних у матеріалах справи копії рішення виконкому [PERSON] селищної ради № 139 від 19 березня 2001 року "Про уточнення площ земельних ділянок" та копії книги реєстрації громадян, яким безоплатно передано земельні ділянки у приватну власність № 5 по [PERSON] селищній раді вбачається, що відповідно до вимог діючого на той час земельного законодавства [PERSON] селищною радою було надано [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства, розташовану по вул. Мічуріна в смт. Диканька Полтавської області. З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2001 року чоловік позивачки [PERSON] отримав державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-ПЛ № 055085 на три земельні ділянки загальною площею 0,42 га, в тому числі і на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області. Вказані обставини з переконливістю свідчать, що біля будинку № 37 по вул. Ломоносова в смт. Диканька як нині покійний чоловік позивач, так і вона сама мали як у користуванні, так і у власності земельну ділянку розміром 0, 15 га і не більше. З наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 червня 2010 року вбачається, що після смерті 05 листопада 2009 року [PERSON], позивачка як його дружина успадкувала вищевказані земельні ділянки загальною площею 0,42 га, одна з яких розміром 0,15 га біля будинку по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька. Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 502449, виданого 22 березня 2011 року [PERSON] селищною радою, позивачка [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивачки в судовому засіданні ні чоловік позивачки [PERSON], ні сама позивачка при оформленні державного акта на право власності на вищевказану земельну ділянку на своє ім"я, не пред'являли до [PERSON] селищної ради та відповідачки [PERSON] жодних претензій щодо площі цієї земельної ділянки. З наявних у матеріалах справи копії рішення [PERSON] селищної ради № 11 від 17 жовтня 2017 року та супровідного листа до нього від 25.10.2017 року вбачається, що у заяві позивачки [PERSON] від 03.07.2017 року про виділення їй в натурі присадибної земельної ділянки площею як 0,25 га по вул. Ломоносова, 37 в смт. Диканька Полтавської області, так і у повторній заяві про виділення землі 0,10 га за цією адресою було відмовлено у зв'язку із тим, що вона успадкувала за цією адресою після смерті чоловіка [PERSON] земельну ділянку площею 0,1500 га, яка за результатами обміру компетентними спеціалістами фактично має площу 0,1536 га, вільні земельні ділянки для розширення земельної ділянки позивачці відсутні. Відповідно до виданого [PERSON] селищною радою державного акта на право приватної власності на землю серії Р2 № 624348 від 26 липня 2004 року відповідачці [PERSON] на підставі договору дарування ВВЕ № 498351 від 18 червня 2004 року було передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,34 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства, яка межує, зокрема, із земельною ділянкою позивачки. З наявної у справі копії договору дарування ВВЕ № 498351 від 18 червня 2004 року вбачається, що [PERSON] дійсно подарувала [PERSON] належну їй згідно державного акта на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 034012, виданого [PERSON] селищною радою 11.12.1995 року земельну ділянку загальною площею 0,34 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства, що знаходиться по вул. Мічуріна, 68 в смт Диканька. З наявної у матеріалах справи копії протоколу вбачається, 11 березня 2016 року постійною депутатською комісією з питань житлово-комунального господарства, земельних ресурсів, благоустрою та будівництва [PERSON] селищної ради під час вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] щодо погодження останній меж належної їй земельної ділянки для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі було погоджено межі належної [PERSON] земельної ділянки, встановлено безпідставність непогодження меж зі сторони [PERSON], засвідчено правомірність користування [PERSON] земельною ділянкою у визначеній оспорюваним державним актом площі. Відповідно до ст. 131 ЗК України від 25.10.2001 року (у редакції, чинній як на момент укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування від 18.06.2004 року, так і на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу. Статтею 204 ЦК України визначено презумпцію правомірності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 125 ЗК України від 25.10.2001 року (у редакції, чинній на час видачі оспорюваного державного акта) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України від 25.10.2001 року (у редакції, чинній на час видачі оспорюваного державного акта) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України від 25.10.2001 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з системного аналізу вищевказаних правових норм, враховуючи те, що відповідачка [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 0,34 га на законних підставах відповідно до договору дарування, який ніким не оспорюється, не скасований та є дійсним, державний акт, яким посвідчено її право власності було видано [PERSON] селищною радою із дотриманням вимог законодавства, позивачкою в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України не було надано суду належних та достатніх доказів належності їй земельної ділянки площею 0,10 га, яку вона бажала виділити в натурі за рахунок належної [PERSON] земельної ділянки, порушення відповідачкою [PERSON] суміжної межі земельних ділянок при оформленні державного акта на право власності на земельну ділянку чи порушення нею прав позивачки щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй на праві приватної власності земельною ділянкою площею 0,15 га, яка є суміжною земельній ділянці відповідачки, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю. Твердження позивачки про те, що земельна ділянка площею 0,10 га, яку вона просила виділити їй в натурі для подальшої приватизації, була безпідставно включена до земельної ділянки відповідачки [PERSON], так як ні відповідачка, ні [PERSON] до неї чи до її покійного чоловіка [PERSON] щодо погодження меж земельних ділянок не зверталися і вони з чоловіком жодних документів щодо цього не підписували суд вважає безпідставним, виходячи з наступного. З наявної у матеріалах справи копії акта про встановлення меж ділянки (ділянок) в натурі від 29 липня 1995 року вбачається, що [PERSON] було встановлено в натурі межі переданої їй в приватну власність земельної ділянки площею 0,34 га. У вказаному акті наявні підписи всіх суміжних землекористувачів (землевласників), в тому числі і підпис чоловіка позивачки - [PERSON]У, будь-які зауваження чи заперечення суміжних землекористувачів (землевласників) щодо меж вказаної земельної ділянки відсутні. З наявної у матеріалах справи копії технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) та, зокрема, копії акта приймання-передачі межевих знаків на зберігання від 18.12.2015 року вбачається, що [PERSON] було погоджено та встановлено в натурі межі належної їй земельної ділянки, що засвідчено, зокрема наявними у цьому акті підписами суміжних землекористувачів (землевласників). У вказаному акті відсутній лише підпис [PERSON], на місці якого міститься примітка "Протокол від 11.03.2016 року". З наявної у матеріалах справи копії вищевказаного протоколу вбачається, 11 березня 2016 року постійною депутатською комісією з питань житлово-комунального господарства, земельних ресурсів, благоустрою та будівництва [PERSON] селищної ради під час вирішення спору між [PERSON] та [PERSON] щодо погодження останній меж належної їй земельної ділянки для розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі було погоджено межі належної [PERSON] земельної ділянки, встановлено безпідставність непогодження меж зі сторони [PERSON], засвідчено правомірність користування [PERSON] земельною ділянкою у визначеній оспорюваним державним актом площі. При цьому суд зауважує, що непогодження позивачкою меж земельної ділянки [PERSON] є лише формою реалізації нею свого права. Відповідне погодження меж земельної ділянки з суміжним землекористувачем повинно бути прийнято і враховано органом місцевого самоврядування при підготовці технічної документації із землеустрою щодо складання документу, який посвідчує право на земельну ділянку та при розгляді питання щодо надання земельної ділянки у власність, а відсутність погодження не може бути само собою підставою для відмови в отриманні ділянки у власність. Право на безоплатне отримання земельної ділянки у власність шляхом її приватизації встановлено правовими нормами і реалізація вказаного права не залежить від безумовної згоди на таке суміжного користувача. Тобто, підставою набуття права на землю шляхом приватизації є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, з подальшим оформленням відповідних правовстановлюючих документів. Тому сам по собі факт неузгодження позивачкою меж земельної ділянки відповідачки [PERSON] під час оформлення відповідачкою технічної документації із землеустрою, за відсутності належних та достатніх доказів порушення межі та площі земельної ділянки, яка перебувала у власності позивачки, не є належною та достатньою підставою для визнання недійсним оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку. Враховуючи вищевказані обставини, дослідивши наявні докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним державного акта слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed