Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Представник позивачки звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом про визнання недійсним, скасування рішення та запису про державну реєстрацію права власності на об`єкт незавершеного будівництва. В обґрунтування позову посилався на те, що 22 березня 2001 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про спільну діяльність. За умовами якого, сторони домовились об`єднати свої зусилля, знання та кошти для будівництва і подальшої експлуатації будівлі кафе в комплексі з магазином, за адресою [ADDRESS] . Згідно п. 4, 5 Договору, сторони зобов`язувалися фінансувати будівництво в рівних частках та спільно витратити на будівництво грошові кошти в сумі, еквівалентній 360 000,00 дол. США. Зі своєї сторони, позивачка повністю виконала умови Договору та в період з 22.04.2001 року по 06.01.2004 року внесла у спільну діяльність для фінансування будівництва спільного майна кошти в сумі 310 000 дол. США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] та актами приймання-передачі. Зазначив, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] зобов`язань за договором про спільну діяльність, спорудження будівлі кафе в комплексі з магазином, за адресою: [ADDRESS] (нова адреса: [ADDRESS] ), до цього часу не завершене, будівництво не закінчене, а створений внаслідок спільної діяльності об`єкт є об`єктом незавершеного будівництва з готовністю 61%. Договір про спільну діяльність на даний час не припинений, є чинним та визначає права та обов`язки сторін щодо створеного спільного майна (об`єкта незавершеного будівництва). При укладенні Договору про спільну діяльність, сторони дійшли згоди про те, що їх спільні інтереси за договором про спільну діяльність перед третіми особами буде представляти відповідач по справі [PERSON] .. Повноваження по управлінню спільними справами щодо об`єкта будівництва [PERSON] зобов`язувався виконувати добросовісно, порядно, в тому числі при підписанні будь-яких документів, договорів, угод, заяв, що стосуються ведення спільних справ за Договором (п.3 Договору). При цьому свої зобов`язання за Договором щодо добросовісного та порядного ведення спільних справ відповідач [PERSON] належним чином не виконав. Так, 31.08.2010 року за заявою [PERSON] Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації було здійснено реєстрацію права власності за [PERSON] на об`єкт незавершеного будівництва - будівля кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою за адресою: [ADDRESS] , про, що було прийняте відповідне рішення від 31.08.2010 року. Вказував, що позивачка не надавала свого дозволу та згоди на оформлення спільного майна в особисту власність [PERSON] .. Всупереч вимогам закону про те, що все створене за договором про спільну діяльність є спільною власністю, відповідач одноособово та без згоди позивачки розпорядився спільним об`єктом і зареєстрував виключно за собою право власності на майно, яке належить до спільної власності. Внаслідок таких дій відповідача було порушене цивільне право (право власності) [PERSON] , оскільки таке право було оформлене та зареєстроване лише за одним з учасників спільної власності. Між тим, спірне майно, яке відповідач зареєстрував за собою, є спільним, набуте в результаті спільної діяльності та належить на праві спільної власності двом особам - [PERSON] та відповідачу [PERSON] .. При оформленні права власності відповідач умисно приховав те, що майно є об`єктом на праві спільної власності двох осіб та умисно не повідомив про існування договору про спільну діяльність, внаслідок чого позивачку фактично було позбавлено права власності на майно. Незаконність оформлення та реєстрації права власності на майно, яке було об`єктом права спільної власності, виключно за відповідачем полягає в тому, що така реєстрація була проведена на підставі заяви [PERSON] , який не був одноосібним власником всього майна (об`єкту ). Таким чином, вважає оформлення права власності та державну реєстрацію на об`єкта за відповідачем порушує право власності позивачки, оскільки внаслідок цього було зареєстровано право власності відповідача на об`єкт, який йому повністю не належить та є спільним майном. Відповідно, реєстрація права власності [PERSON] на спірне майно є незаконною та такою, що підлягає визнанню недійсною та скасуванню, оскільки така реєстрація порушує цивільне право (право власності) позивачки. Посилався на те, що ч 7 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (редакція станом на дату державної реєстрації) встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб. Оскільки відповідач не є правонабувачем та у нього не виникло (не існувало) права особистої власності на створений внаслідок спільної діяльності об`єкт, державна реєстрація такого права власності виключно за відповідачем не може бути визнана законною та правомірною. Внаслідок державної реєстрації права відповідач, який не є правонабувачем, незаконно та неправомірно набув право особистої власності на об`єкт спільної власності. Враховуючи наведене з посиланням на норми матеріального та процесуального права просив визнати недійсним та скасувати рішення та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] об`єкт нерухомого майна - тип майна: об`єкт незавершеного будівництва, будівля кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою (був. № 3); реєстраційний номер майна: 31368424; адреса нерухомого майна: [ADDRESS]; технічний опис майна: незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою відсоток готовності якого становить 61%; дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 31.08.2010 p., дата внесення запису: 31.08.2010 p., форма власності: приватна; частка власності: 1/1. Від представника відповідача ЧКОБТІ надійшли письмові заперечення на позов згідно яких просив відмовити у задоволенні позову оскільки реєстрація права власності була проведена у відповідності до вимог Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 року №7/5 у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року №1692/5 яка діяла на момент здійснення реєстрації, та на підставі поданих [PERSON] документів, що посвідчують право на земельну ділянку, дозволу на виконання будівельних робіт та технічної інвентаризації об`єкта. За заявою [PERSON] його було залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на стороні відповідачів та за заявою представника позивача залучено в якості співвідповідача Відділ з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради. Третьою особою [PERSON] надано заперечення на позов згідно яких зазначив, що у при вирішення попередніх судових спорів [PERSON] доказував, що використовував для будівництва комплексу власні фінансові кошти, а заявлений позов є надуманим та має очевидно штучний характер. Представником позивача було надано суду нову редакцію позовної заяви в урахування остаточного суб`єктного складу учасників процесу. В судове засідання позивачка не з`явилася. ЇЇ представник адвокат Кукуть В.Й. позов підтримав з підстав наведених у ньому. Також просив суд взяти до уваги, що виходячи з вимог п.4.1, п.4.1.2 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно затвердженого наказом Міністерства юстиції України 07.02.2002 року, для здійснення в Реєстрі прав на майно запису про право власності на нерухоме майно, в тому числі і об`єкту незавершеного будівництва, повинні були надаватися дані щодо всіх співвласників із зазначенням виду спільної власності та розміру часток, якщо майно належить на праві спільної часткової власності, підстави виникнення чи припинення права власності, нотаріально засвідчені копії правовстановлювальних документів, що підтверджують права на нерухоме майно. [PERSON] при подачі документів для реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не були надані дані щодо іншого співвласника - [PERSON] , нотаріально завірена копія Договору, тобто введено в оману реєструючий орган, а відтак, державна реєстрація права власності на спірний об`єкт за [PERSON] вчинено у порушення вимог закону та нормативно-правового акту. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Надав заяву про розгляд справи без його участі. Проти позовних вимог не заперечує та просив їх задовольнити. Від представника відповідача - Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника. Просив врахувати раніше подані заперечення. Представником відповідача - Відділу з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного управління Чернівецької міської ради надано суду заяву про розгляд справи без участі представника Відділу (т.2 а.с.42). Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі на підставі доказів наявних у справі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23.10.2017 року надала суду покази згідно яких вказала, що познайомилась із [PERSON] у 2000 році та між ними були нормальні стосунки. На той час вони займались автозапчастинами. У 2001 році [PERSON] та [PERSON] між собою складали щось, однак що саме їй не відомо бо вона в те не лізла. В період з 2001 по 2004 роки було вкладено у будівництво 300 000 дол. США та з 2004 року будівництво зупинилось. З 2007 року з [PERSON] не живуть разом. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 23.10.2017 року надала суду покази, що знайома з подружжям [PERSON] з 2000 року. Тоді було запропоновано будувати разом автосервіс та мийку. Її мама відправила велику суму коштів (більше 300 000 Євро) [PERSON] на те будівництво, яке потім зупинилося. Суд заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши матеріли справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Встановлено, що в обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що 22 березня 2001 року між позивачкою та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про спільну діяльність. За умовами якого, сторони домовились об`єднати свої зусилля, знання та кошти для будівництва і подальшої експлуатації будівлі кафе в комплексі з магазином, за адресою [ADDRESS] . Згідно п. 4, 5 Договору, сторони зобов`язувалися фінансувати будівництво в рівних частках та спільно витратити на будівництво грошові кошти в сумі, еквівалентній 360 000,00 дол. США (т.1 а.с.9-12) Суд звертає увагу, що у іншій поданій копії Договору від 22.03.2001 року п. 4 Договору містить інший зміст, а саме зазначено 500 000 дол. США (т.1 а.с.153). Пункт 6 Договору передбачав, що вразі дотримання сторонами взятих на себе зобов`язань по фінансуванню будівництва в розмірі 50% від суми обумовленої в п.4 Договору, у кожної сторони після здачі об`єкту в експлуатацію виникало право власності на 1/2 ідеальну частку нерухомого майна. Позивачка свої зобов`язання за договором виконала та внесла у спільну діяльність для фінансування будівництва спільного майна кошти в сумі 310 000 дол. США на підтвердження чого надала суду письмову розписку [PERSON] та акти приймання-передачі копії яких містяться у матеріалах справи (т.1 а.с.13-18). Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27168651 від 31.08.2010 року, виданого Чернівецьким КОБТІ, встановлено, що [PERSON] є власником об`єкту незавершеного будівництва, будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою на земельній ділянці кадастровий номер 7310136600:30:001:0052 з цільовим призначенням для будівництва кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою за адресою [ADDRESS] (т.1 а.с.21-22). Відповідно до зазначеного Витягу підставою реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомості: укладений 07.06.2007 договір оренди землі укладений на підставі рішення 16 сесії Чернівецької міської ради V скликання від 27.04.2007 року №302 зареєстрований в реєстрі департаменту містобудівного комплексу та земельних відносин за №3769 від 07.06.2007 р., додатковий договір до договору оренди землі від 14.05.2010 року; дозвіл на виконання будівельних робіт, виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області №242/10 від 19.07.2010 року; рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 07.06.2007 року (т.1 а.с.21-22). Враховуючи те, що [PERSON] при подачі документів для реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва не були надані дані щодо іншого співвласника - [PERSON] , нотаріально завірена копія Договору, тобто введено в оману реєструючий орган, а відтак, державна реєстрація права власності на спірний об`єкт за [PERSON] вчинено з порушення вимог Закону, а тому з метою захисту своїх прав та інтересів позивачка просить визнати недійсним та скасувати рішення та запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірний об`єкт нерухомості. Так, право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 5, 19 ЦПК України 2004 року, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законом порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійснення невизнаного права, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, такі за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дорани проти Нідерландів», ефективний засіб-це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний під хід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема-через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і у пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004, де зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі №1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення вправах. Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і(або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілюватиме ту,якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні-гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі №925/1265/16). Крім того Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Так і право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закон України «Про державну реєстрацію» №1952 викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 якої відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону,а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зміст зазначених правових норм переконливо свідчить проте, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію» №1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: Судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; Судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; Судове рішення про скасування державної реєстрації прав. Таким чином з 16.01.2020 року, тобто на час розгляду справи, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а від так застосування позивачем такого способу судового захисту, оскільки цей спосіб захисту в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а тому неспроможний надати особі ефективний захист її прав. Правильність цієї позиції підтверджується нормами пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та невиконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"» до набрання чинності цим Законом. За змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення:1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень;3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не входить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Таку правову позицію Верховний Суд виклав в своїй постанові від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19. Судом встановлено, що на виконанні у Другому відділі державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебувало виконавче провадження №49618470, розпочате на підставі виконавчого листа №2-287/12, виданого 09 грудня 2015 року про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] боргу у сумі 2 446 781 грн.. Постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кирстюка Д.І. від 04 травня 2018 року виконавчі провадження №48828397, №49618470, №50499061 було об`єднано у зведене виконавче провадження №56325043. Постановою старшого державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кирстюка Д.І. від 12 лютого 2020 року ВП№61181885 до зведеного виконавчого провадження №56325043 було приєднано виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №725/4652/19 від 29 січня 2020 року про стягнення солідарно з солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 933274 грн. 51 коп. та три проценти річних у розмірі 219 881грн.43коп. 14 листопада 2019 року на замовлення Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Головного територіального управління юстиції в Чернівецькій області в особі старшого державного виконавця Кирстюка Д.І. було складено звіт №2019110090, згідно якого визначено ринкову вартість незавершеної будівництвом будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою яке знаходиться в [ADDRESS] в сумі 3 928 892 гривень. 22 листопада 2019 року державним виконавцем до державного підприємства «Сетам» було надіслано заявку №2019110090 на реалізацію арештованого майна незавершеного будівництва будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою, загальною площею 1050,10 кв.м.. Як вбачається з копії протоколу проведення електронних торгів №4644990 7 лютого 2020 року електронні торги з реалізації лоту №401387 незавершеного будівництва будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою, загальною площею 1050,10 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. З протоколу проведення електронних торгів №469316 вбачається, що електронні торги 11 березня 2020 року з реалізації зазначеного вище майна за ціною 2 750 224 грн. 40коп. не відбулись у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів. 17 березня 2020 року стягував [PERSON] звернувся до Другого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці з заявою про передачу йому майна в рахунок погашення боргу. У зв`язку з тим, що сума стягнення по виконавчому провадженню на його користь 3 676 206 гривень перевищує вартість незавершеного будівництва 2 750 224 гривень на 925 928 гривень просив виконавче провадження не закривати. 27 березня 2020 року старшим державним виконавцем Кирстюком Д.І. у виконавчому провадженні №49618470 було винесено постанову про передачу незавершеного будівництва будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою яке знаходиться в [ADDRESS] на загальну суму 2 750 224 грн. 40 коп. стягувачу [PERSON] в рахунок погашення бору. Згідно акту від 27 березня 2020 року про передачу майна стягувачу, зазначене вище майно у рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-287/12 від 09 грудня 2015 року, передано стягувачу [PERSON] у власність. Вказані обставини встановлені постановою Чернівецького апеляційного суду від 23 вересня 2020 року у справі №725/2043/20. Відповідно до положень ч.9 ст.61 Закону України «Про виконавче провадження» якщо стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається саме стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 4 ч.2 ст.11 ЦК України). Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2019 року справа №910/3507/18. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997року (далі-Конвенція), закріплено право на справедливий суд. З огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦПК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути у тому числі «правомірні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі Pine Valley Developments Ltd and Others v.Ireland (заява №12742/87); ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S.v. the United Kingdom, №10741/84). Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (право володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право-це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника. Таку правову позицію Верховний Суд виклав в своїй постанові від 29 липня 2020 року у справі №607/6193/16-ц. За таких обставин право власності [PERSON] на незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою яке знаходиться в [ADDRESS] припинилось у зв`язку із зверненням стягнення на майно за зобов`язаннями власника на підставі п.8 ч.1 ст.346 ЦК України. В свою чергу третя особа без самостійних вимог [PERSON] відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року набув майнове право на вищевказане майно у вигляді правомірного очікування оформити в майбутньому право власності на це майно відповідно до положень Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та не є підставою набуття права власності на майно. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] з метою захисту свого порушеного права власності на незавершене будівництво будівлі кафе в комплексі з магазином по продажу запчастин та автомийкою яке знаходиться в [ADDRESS] заявивши позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення та запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна-об`єкт незавершеного будівництва, будівля кафе в комплексі з магазином та автомийкою, який знаходиться в [ADDRESS] . При цьому позивачка не заявляла вимог які би були направлені на зміну чи припинення права власності відповідача на спірне майно, яке зареєстроване за ним відповідно до законодавства та захист свого права власності на це майно в тому числі до [PERSON] .. Враховуючи положення зазначених вище нормативних актів та правову позицію Верховного Суду, вищевказані обставини справи, зміст права за захистом якого звернулася до суду позивачка характер його порушення суд приходить до висновку про те, що [PERSON] заявивши позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення та запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна - об`єкт не завершеного будівництва, будівля кафе в комплексі з магазином та автомийкою, який знаходиться в [ADDRESS] обрала неефективні способи судового захисту, оскільки їх застосування не буде мати наслідком повне припинення порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивачки та їх відновлення. Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що у позові [PERSON] слід відмовити саме з цих підстав, а також з цих підстав суд не може прийняти визнання позову [PERSON] .. При цьому суд не робить висновків щодо доведеності та обґрунтованості позову, оскільки такі висновки повинні бути зроблені в мотивувальній частині судового рішення в разі звернення позивачки до суду щодо застосування належного способу захисту. Подібний висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 (пункт 86). Крім того обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Враховуючи, що суд прийшов до висновку про повну відмову у задоволенні позовних вимог, на підставі вимог ч.9 ст.158 ЦПК України, підлягають скасуванню заходи забезпечення позову вжиті ухвалою суду №725/2151/17 від 07.09.2017 року. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed