Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

У березні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), третя особа: [PERSON] (далі - третя особа) про визнання недійсними договорів та скасування реєстраційних дій. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про зміни про зміну (доповнення) підстав позову від 13.01.2020 року (т. 1 а.с. 91-97), обґрунтовані тим, що позивач є власником квартир, розташованих за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] на підставі договорів купівлі-продажу від 03.08.2017 року. У березні 2019 року позивачу стало відомо про відчуження належних їй квартир по [ADDRESS] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №26 від 22.01.2019 року та по [ADDRESS] на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №27 від 22.01.2019 року. Одночасно, на підставі вказаних договорів від 22.01.2019 року зареєстровано припинення права власності позивача на належні їй квартири та зареєстровано таке право за відповідачами у відповідному реєстрі. Позивач вказує, що нерухоме майно вибуло із її власності поза волею у день, коли вона була відсутня на території України (22.01.2019 року). Договори від 22.01.2019 року підписані від її імені [PERSON] на підставі довіреності від 31.07.2017 року, яка видана ще до набуття у власність вказаних квартир. [PERSON] , як власник нерухомого майна, дій щодо відчуження зазначених об`єктів нерухомості на користь [PERSON] чи [PERSON] не вчиняла, перемовин стосовно укладання договорів купівлі-продажу з даними особами не вела, істотних умов відповідних правочинів, а насамперед ціни, не узгоджувала, повноважень [PERSON] на вчинення таких дій не надавала, грошові кошти, сума яких визначена у договорах, не отримувались, рахунків у банківських установах для цього не відкривала. На думку позивача, договори від 22.01.2019 року є такими, що суперечать приписам ч. 2 ст. 203 та ч.ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України, що згідно ст. 215 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. Крім того, з представлених приватним нотаріусом Бригідою В.О. документів не вбачається надання при укладанні оспорюваних правочинів та вчиненні їх нотаріального посвідчення документа про сплату до бюджету податку на доходи фізичних осіб. До того ж, звіти про оцінку майна також не відповідають вимогам чинного законодавства. У звітах відсутній підпис [PERSON] , що додатково засвідчує наявність дефекту волі, як однієї з підстав у розумінні ч. 1 ст. 215 ЦК України, для визнання договорів №27 від 22.01.2019р. та № 26 від 22.01.2019р. недійсними. Оскільки позивач вважає, що порушено її право власності, вона вимушена звернутись до суду, у якому просила: 1. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.01.2019 р., який укладено від імені [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О.; 2. визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22.01.2019 р., який укладено від імені [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського кого нотаріального округу Бригідою В.О.; 3. скасувати реєстраційні записи в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно про припинення права власності [PERSON] на квартири, розташовані за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] ; 4. скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно записи про реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; 5. стягнути судові витрати в рівних долях з відповідачів на користь позивача. У відзиві на позовну заяву [PERSON] вказала, що [PERSON] діяла у передбачений законом спосіб, відповідно до повноважень, які були виписані у довіреності від 31 липня 2017 року. Вказана довіреність видана з правом відчуження належного [PERSON] на праві власності нерухомого майна на певний період часу, протягом якого вона діє. На думку вказаного відповідача, не має значення, де перебувала [PERSON] у день укладення та посвідчення договору купівлі-продажу, адже надавши визначений обсяг повноважень [PERSON] , остання мала право вчиняти дії по укладанню договору. Вироку суду, який набрав законної сили, яким би були встановлені ті обставини, на які посилається [PERSON] щодо вчинення шахрайських дій до її позову не додано і жодного посилання на нього у її позові немає, а отже це є припущення. [PERSON] стверджує, що до укладення та підписання договору купівлі-продажу 22.01.2019 року нею, як покупцем, було передано продавцю [PERSON] від імені якої діяла її представник за довіреністю [PERSON] грошові кошти в сумі - 1 632 042,34 грн. Про вказані обставини запитував перед укладанням договору нотаріус Бригіда В.О. та лише після стверджувальних відповідей обох сторін посвідчив нотаріально вказану угоду. Чи були передані грошові кошти, отримані від [PERSON] [PERSON] за продаж квартири безпосередньо [PERSON] , відповідачу 2 не відомо. Зроблені позивачем висновки про обов`язковість проведення розрахунків у формі безготівкового переказу за укладеним нотаріально договором купівлі-продажу є лише припущеннями, яке не пов`язується із вимогами закону. Тому, [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову в частині вимог, що її стосуються. Крім того, у травні 2019 року [PERSON] (далі - третя особа із самостійними вимогами) подав до Шевченківського районного суду м. Києва у межах розгляду даної справи позовну заяву до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - відповідачі за зустрічним позовом), третя особа: [PERSON] , про визнання правочинів удаваними, недійсними та визнання права власності. Вимоги позову третьої особи із самостійними вимогами обґрунтовані тим, що 03.08.2017 року приватним нотаріусом Мамай І.В. посвідчено договори купівлі-продажу нерухомого майна кв. [ADDRESS] , що укладений між продавцем [PERSON] та [PERSON] в особі представника [PERSON] та кв. [ADDRESS] , який укладений між продавцем [PERSON] та [PERSON] в особі представника [PERSON] . Розрахунок з продавцем [PERSON] за вищезазначені квартири проводився особисто [PERSON] . За усною домовленістю [PERSON] та [PERSON] , право власності на квартири мало оформитись не особисто на позивача, а на будь-яку його знайому особу, якій він на той момент довіряє і підбере на власний розсуд. Для зручності [PERSON] 22.07.2017 року надав довіреність на свого представника, з яким був знайомий. [PERSON] на таку пропозицію погодилась, яка також для зручності 31.07.2017 року надала довіреність на [PERSON] , яку [PERSON] знав і довіряв їй. [PERSON] при цих домовленостях навіть не знала, які квартири на неї будуть оформлені на праві власності, а також не вчиняла будь-яких дій, спрямованих на придбання квартир та будь-яких дій, що має вчиняти власник щодо свого нерухомого майна, ніколи не відвідувала вищезазначені квартири. На думку третьої особи із самостійними вимогами, договори купівлі-продажу від 03.08.2017 року є удаваними правочинами, так як зовнішнє волевиявлення сторін цих правочинів - [PERSON] та [PERSON] не збігається з їх внутрішньою волею. З урахуванням того, що насправді було вчинено правочини купівлі-продажу квартир між [PERSON] та [PERSON] , спірні договори слід визнати удаваними і застосувати до них наслідки удаваного правочину, визнавши право власності на квартири за [PERSON] . Також, 22.01.2019 року, квартири, якими фактично володів [PERSON] , були переоформлені на [PERSON] та [PERSON] , проти чого не заперечували вказані особи та [PERSON] . Як вказується у позові, [PERSON] та [PERSON] не вчиняли будь-яких дій, спрямованих на придбання квартир та будь-яких дій, що має вчиняти власник щодо свого нерухомого майна, і ніколи не відвідували їх. [PERSON] вважає договори від 22.01.2019 року фіктивними правочинами, так як вони вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочинами. Тому, [PERSON] просив суд: 1. визнати удаваними правочини - договори купівлі продажу від 03.08.2017 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В.; 2. визнати недійсними правочини - договори купівлі продажу від 22.01.2019 року, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О.; 3. визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] ; 4. стягнути з відповідачів за позовом третьої особи судові витрати на користь [PERSON] . У відзиві на позов третьої особи стороною позивача вказано, що [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами обставин порушення своїх прав та законних інтересів внаслідок укладення між [PERSON] та [PERSON] договорів купівлі-продажу квартир, що фактично виключає можливість застосування судового захисту у обраний вказаною особою спосіб. Третя особа із самостійними вимогами не є власником спірних квартир. [PERSON] не довів, що саме він здійснював розрахунки за договорами від 03.08.2017 року та інші обставин, на які він вказує у позові. При цьому, сторона позивача просить визнати договори від 22.01.2019 року недійсними саме з підстав, вказаних [PERSON] , а не з підстав їх фіктивності. Тому, на думку [PERSON] , слід відмовити у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами. У відзиві на позов [PERSON] - [PERSON] зазначила, що вона є добросовісним набувачем майна, а обставини, вказані у позові третьої особи із самостійними вимогами, що стосуються квартири на [ADDRESS] , на її думку є недоведеними. Також відповідач 2 вказала, що вона на даний час проживає у придбаній нею спірній квартирі. Тому, у задоволенні вимог що стосуються квартири на вул. Кошиця [PERSON] просила відмовити. У поясненнях на позовну заяву та позов третьої особи представник [PERSON] зазначила, що ним не визнаються вимоги обох позовів. Наразі у судовому порядку [PERSON] оскаржуються договори купівлі-продажу від 03.08.2017 року, оскільки квартири були продані представником за заниженою ціною, тобто останній діяв не в інтересах довірителя. [PERSON] та [PERSON] відзиву чи пояснень на позовну заяву не подали. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, визнати недійними договори від 22.01.2019 року саме з підстав, вказаних у позові та заяві про доповнення підстав позову, а у задоволенні вимог третьої особи із самостійними вимогами просив суд відмовити. Представник відповідача 1 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову та позову третьої особи в частині, що стосуються квартири на вул. Обсерваторна. Представник відповідача 2 у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні первісного позову та позову третьої особи з викладених у відзивах підстав в частині, що стосуються квартири на [ADDRESS] . Представник третьої особи та позивача за позовом третьої особи із самостійними вимогами у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити вимоги позову [PERSON] . Представник [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила розглядати справи у її відсутність. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 10.04.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 02.07.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву від [PERSON] . Ухвалою суду від 02.07.2019 року витребувано докази у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бригіди В.О. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року матеріали позовної заяви [PERSON] повернуто останньому. Постановою Київського апеляційного суду від 06 вересня 2019 року ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року про повернення позовної заяви скасовано і направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 23.09.2019 року залучено [PERSON] в якості третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, до участі у цивільній справі №761/13236/19; прийнято до спільного розгляду із первісною позовною заявою про визнання недійсними договорів та скасування реєстраційних дій позовну заяву третьої особи, що заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору про визнання правочинів удаваними, недійсними та визнання права власності. Протокольними ухвалами суду від 26.11.2019 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву третьої особи від [PERSON] , ухвалено викликати та допитати в якості свідків [PERSON] та [PERSON] , залишено без розгляду клопотання представника відповідача 1 про витребування доказів, відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 2 про доручення доказів. Протокольними ухвалами суду від 27.01.2020 року до матеріалів справи долучено відзив на позов третьої особи з додатками від [PERSON] , прийнято до розгляду заяву про зміну (доповнення) підстав позову від 13.01.2020 року. Протокольними ухвалами суду від 11.06.2020 року до матеріалів справи долучено документи, надані представником позивача, стосовно зміни прізвища позивача, змінено прізвище позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Ухвалою суду від 11.06.2020 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 11.06.2020 року залишено без задоволення клопотання представника позивача про залишення без розгляду позовної заяви третьої особи. Протокольною ухвалою суду від 29.01.2020 року до матеріалів справи долучено докази, надані [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2020 року зупинено провадження у цивільній справі до отримання судом доказів про вручення документів громадянину Республіки Білорусь відповідачу у справі [PERSON] згідно судового доручення про вручення документів від 21.07.2020 року. 03.02.2021 р. до суду надійшли матеріали виконання судового доручення про вручення документів [PERSON] , а ухвалою суду від 04.02.2021 року відновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 08.06.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Протокольною ухвалою суду від 30.11.2021 року було прийнято відмову представника відповідача 1 від допиту в суді в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення як первісного, так і позову третьої особи із самостійними вимогами з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що довіреністю від 31 липня 2017 року [PERSON] , усвідомлюючи природу цього правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, за відсутності будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, маючи необхідних обсяг цивільної дієздатності, на виконання вимог ст. 1007 ЦК України, уповноважила [PERSON] , серед іншого, представляти її інтереси в органах нотаріату з питань розпорядження (продажу, обміну, здачі в оренду (найм)) від її імені усім належним їй нерухомим майном, за цінами, у терміни та на умовах, які представник вважатиме прийнятними або доцільними і за умови, що її дії відповідатимуть вимогам чинного законодавства; з питань придбання будь-якого рухомого та нерухомого майна (приймати в дар, купувати за ціну та на умовах їй відомих); для чого надано право представляти інтереси [PERSON] в усіх без винятку установах чи підприємствах, незалежно від підпорядкування та форми власності з усіх питань, пов`язаних з виконанням цієї довіреності, вести попередні переговори, укладати та підписувати будь-які договори щодо відчуження нерухомого майна з правом отримання грошових коштів, які будуть передаватися в забезпечення виконання основного договору, подавати від її імені будь-які заяви, що стосуються виконання цієї довіреності, розписуватись за довірителя, отримувати належні їй грошові кошти в результаті продажу нерухомого майна. Довіреність видана без права передоручення повноважень іншими особам та зберігає чинність протягом п`яти років, якщо не буде скасована раніше цього терміну у встановленому для цього порядку чи припинена з інших підстав, передбачених цивільним законодавством України. Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. та зареєстрована в реєстрі за №1083 (т. 1 а.с. 108). Так, 03.08.2017 року [PERSON] , від імені якого діє представник - [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 28 липня 2017 року Мамай І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 1699, та [PERSON] , від імені якої діє представник - [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 31 липня 2017 року Бригіда В.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 1083 уклали Договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Також, 03.08.2017 року [PERSON] , від імені якого діє представник - [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 28 липня 2017 року Мамай І.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 1699, та [PERSON] , від імені якої діє представник - [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 31 липня 2017 року Бригіда В.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованої в реєстрі за № 1083 уклали Договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Вказані договори купівлі-продажу від 03.08.2017 року посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. 03.08.2017р. до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. було внесено запис №21704229 про право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та запис №21703896 про право власності [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 22.01.2019 року [PERSON] , від імені якої, на підставі довіреності, посвідченої 31 липня 2017 року, Бригідою В.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1083, діє [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. та зареєстровано в реєстрі за №27. Крім того, 22.01.2019 року [PERSON] , від імені якої, на підставі довіреності, посвідченої 31 липня 2017 року, Бригідою В.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1083, діє [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого стала квартира [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою В.О. та зареєстровано в реєстрі за №28. 22.01.2019р. зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності 29956604) та за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності № 29956775). За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов&apos;язків. Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Вимогами ч.1 ст.638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України). Згідно з ч.1 ст 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст.16 вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п&apos;ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. У той же час, згідно вимог ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання саме в момент вчинення правочину стороною вимог законодавства. З огляду на п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При чому, виконання чи невиконання сторонами зобов&apos;язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказувала, що вона як власник нерухомого майна, дій щодо відчуження квартир на користь [PERSON] чи [PERSON] не вчиняла, перемовин стосовно укладання договорів купівлі-продажу з даними особами не вела, істотних умов відповідних правочинів, а насамперед ціни, не узгоджувала, повноважень [PERSON] на вчинення таких дій не надавала, грошові кошти, сума яких визначена у договорах, не отримувались, рахунків у банківських установах для цього не відкривала. Договори від 22.01.2019 року підписані від її імені [PERSON] на підставі довіреності від 31.07.2017 року, яка видана ще до набуття у власність вказаних квартир. Посилаючись на порушення [PERSON] вимог ч.ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України, [PERSON] просила визнати договори про продаж належного їй майна недійсним з підстав ч. 1 ст. 215 ЦК України. Так, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі (ч.3 ст. 244 ЦК України). Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Згідно з ч.1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії (ч.1 ст. 247 ЦК України). Відповідно до положень ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Як зазначалось раніше, довіреністю від 31.07.2017 року [PERSON] уповноважила [PERSON] вести попередні переговори, укладати та підписувати будь-які договори щодо відчуження належного їй нерухомого майна за цінами, у терміни та на умовах, які представник вважатиме прийнятними або доцільними, розписуватись за довірителя, отримувати належні довірителю грошові кошти в результаті продажу нерухомого майна. При цьому, сам по собі факт відсутності [PERSON] у день підписання договору на території України не є підставою для визнання договорів від 22.01.2019 року недійсними, оскільки, видавши довіреність, позивач надала [PERSON] право вчиняти визначені дії за неї. При цьому, протягом розгляду справи [PERSON] не повідомила суд про скасування довіреності від 31.07.2017 року, а тому, суд приходить до висновку, що вона також є чинною станом на дату ухвалення даного рішення. Саме по собі є необґрунтованими є твердження [PERSON] про відсутність її підписів на звітах про оцінку майна, адже такі повноваження були делеговані [PERSON] за довіреністю від 31.07.2017 року, а тому, остання мала право продавати належне [PERSON] станом на 31.07.2017 року майно за цінами, які представник вважатиме прийнятними або доцільними. Стосовно проведення розрахунків за договорами від 22.01.2019 року варто вказати, що відповідно до ч.1 ст. 632 ЦК Україна ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Відповідно до ч.1 ст.692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Відповідно до ч.3 ст 1087 ЦК України граничні суми розрахунків у готівковій формі для фізичних, юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України. Згідно вимог п.п. 1 п. 7 р. ІІ Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління НБУ від 29 грудня 2017 року №148, яким встановлено, що фізичні особи мають право здійснювати розрахунки готівкою із суб`єктами господарювання протягом одного дня за одним або кількома платіжними документами - у розмірі до 50 000 гривень включно. Платежі на суму, що перевищує 50 000 гривень, проводяться через банки або небанківські фінансові установи, які в установленому законодавством України порядку отримали ліцензію на переказ коштів у національній валюті без відкриття рахунку, шляхом переказу коштів із поточного рахунку на поточний рахунок або внесення коштів до банку чи небанківської фінансової установи для подальшого їх переказу на поточні рахунки в банку. Закон України "Про нотаріат" та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, не містять положень, які б зобов`язували нотаріусів при посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна витребовувати у сторін договору документи на підтвердження безготівковості розрахунку та будь-яких доказів про те, що між сторонами проведено розрахунки. У той же час, у п.2.2. договорів від 22.01.2019 року вказано, що сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру, що підтверджується відповідною заявою віл 22.01.2019 року, яка зберігається при примірнику договору, призначеному для зберігання у справах нотаріуса. Копії вказаних заяв були надані також і суду (т. 1 а.с. 177). Таким чином, підписанням цих договорів сторонами свідчить про те, що розрахунок за продане майно здійснений повністю та про відсутність претензій по оплаті з боку продавця до покупців. Враховуючи зміст договорів щодо проведення між сторонами повного розрахунку та встановивши відсутність законодавчо визначених норм, які передбачають необхідність подання сторонами договору на підтвердження проведення оплати довідки про внесення коштів на рахунок продавця чи іншого розрахункового документа для нотаріального посвідчення такого договору, на думку суду, вказане посилання сторони позивача як на підставу для задоволення позову є необґрунтоване. Крім того, як слідує з умов договорів, за ними сплачені передбачені законом податки (п. 4.12). З приводу тверджень сторони позивача, що кошти за договорами від 22.01.2019 року їй передані не були слід зазначити, що повірений зобов`язаний негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення (п. 3 ст. 1006 ЦК України), а тому, у разі протилежного, спір має вирішуватись окремо у судовому порядку і дана обставина не впливає на суть даного позову. Також, не може бути підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними твердження позивача про те, що договори від 22.01.2019 року підписані від її імені [PERSON] на підставі довіреності від 31.07.2017 року, яка видана ще до набуття у власність спірних квартир з огляду на наступне. Так, представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (ч. 1 та ч. 3 ст. 238 ЦК України). Досліджуючи текст довіреності від 31.07.2017 року судом встановлено, що вона надає право повіреному укладати будь-які правочини щодо майна, яке перебуває у власності довірителя, а також на набуття майна. Будь-яких обмежень щодо розпорядження тим майном, яке буде набуте в майбутньому умови довіренності не містять, а зазначений у ній строк дії на майбутнє на 5 років визначає передані довіреній особі повноваження на укладення правочинів в майбутньому із будь-яким майном довірителя. При цьому, доказів відізвання вказаної довіренності позивачкою матеріали справи не містять, як і не заборонено вимогами законодавства укладення договорів відчуження придбанного майна при умові чинності довіренності. Відтак, підстав для визнання договорів купівлі-продажу від 22.01.2019 року недійними на підставі ст. 215 ЦК України у зв`язку з порушенням сторонами норм ч. 2 ст. 203 та ч. 1 ст. 238 ЦК України немає. За ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Як передбачено ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. За відсутності підстав для визнання недійсним оспорюваних договорів супутні вимоги про скасування записів про припинення права власності позивача на спірні квартири та реєстрація права власності на квартири за відповідачами задоволенню також не підлягають. Стосовно вимог позову третьої особи [PERSON] варто зазначити наступне. Як вказувалось у позові третьої особи, договори від 03.08.2017 року, за яким спірні квартири набула у власність [PERSON] , на думку [PERSON] є удаваними, оскільки насправді їх власником став останній, а договори від 22.01.2019 року - фіктивними, так як вони вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочинами. Згідно ст.235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Отже, для визнання правочину удаваним з підстав, встановлених ст.235 ЦК України, необхідно встановити факт його вчинення сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Як роз`яснено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Як зазначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У той же час, як вказано у постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 903/439/18, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов&apos;язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п&apos;ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Так приписами ч.ч 1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до приписів ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Так, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що розрахунок з продавцем [PERSON] за спірні квартири проводився особисто [PERSON] . Не підтверджено у ході розгляду справи наявність будь-яких домовленостей [PERSON] та [PERSON] стосовно спірних квартир. Не свідчать про їх існування і видача довіреностей [PERSON] 22.07.2017 року та [PERSON] 31.07.2017 року на інших осіб. Твердження про те, що [PERSON] не знала, які квартири на неї будуть оформлені на праві власності, а також не вчиняла будь-яких дій, спрямованих на придбання квартир та будь-яких дій, що має вчиняти власник щодо свого нерухомого майна, спростовуються умовами договорів від 03.08.2017 року, а саме, п. 9 договорів, в якому міститься протилежна інформація. Крім того, у п.17 договорів від 03.08.2017 року вказано, що сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного чи удаваного правочину. За таких обставин, суд не може покласти в основу рішення твердження [PERSON] за відсутності підтверджуючих це доказів. Оскільки насправді спірні квартири купила [PERSON] , а не [PERSON] , останній ніколи не був власником вказаного нерухомого майна, відсутні правові підстави для визнання договорів від 03.08.2017 року удаваними і права власності на квартири за [PERSON] . Відсутні законодавчі підстави і для визнання недійсних договорів від 22.01.2019 року з підстав їх фіктивності, про які вказується у позові третьої особи, оскільки останнім не доведено наявність умислу в усіх сторін правочину та інших цілей, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Оскільки [PERSON] ніколи не був власником спірних квартир, вказана обставина унеможливлює суд прийти до висновку, що права позивача порушені та підлягають захисту у відповідності до ст. 4 ЦПК України та ст. 16 ЦК України. Враховуючи викладене вище, а також те, що [PERSON] не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення вимог третьої особи суд не вбачає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову, так і позову третьої особи. На підставі викладено та

Outcome: dismissed