Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

У квітні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 13 882,28 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 28 586,52 грн., а всього 42 468,80 грн. Позивачка обґрунтовує свій позов тим, що 15.06.2015 її було прийнято на роботу у ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на посаду секретаря керівника канцелярії, 26.01.2016 було переведено на посаду прес-секретаря, а 20.02.2017 звільнено за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивачка вказує, що в день звільнення з роботи ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» їй не було виплачено заробітну плату за період з 01.02.2017 по 20.02.2017 в сумі 6062, 00 грн. Крім того, їй також не було виплачено грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 7820,28 грн. Позивачка вважає такі дії відповідача незаконними та такими, що порушують вимоги КЗпП України та порушують її права. Ухвалою судді від 19.04.2017 позовну заяву [PERSON] до Державного підприємства "Конструкторське бюро "Артилерійське озброєння" про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і середнього заробітку за час затримки розрахунку в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати - повернуто. Ухвалою судді від 19.04.2017 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства "Конструкторське бюро "Артилерійське озброєння" про стягнення грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки і середнього заробітку за час затримки розрахунку та призначено справу до судового розгляду. 22.01.2018 на адресу суду надійшов відзив відповідача, обґрунтований наступним. Зазначено, що 15.08.2015 між ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» та [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність №32-15. Під час перебування на посаді, останньою 28.10.2016 було отримано довіреність від підприємства №541 на отримання в ТОВ «Деметра СВР» мобільного телефону Huawei dual в кількості 1 шт., загальною вартістю 13 741,00 грн. з ПДВ. Зазначену товаро-матеріальну цінність [PERSON] на підприємство в склад не здала, під час звільнення телефон на підприємство не повернула. Оригінал видаткової накладної здала в бухгалтерію лише 26.01.2017. Пояснень з приводу не здачі телефону не надала. Відповідач посилався, що 07.02.2017 позивачем було подано заяву про звільнення за угодою сторін з 20.02.2017, того ж дня було видано Наказ №53-К про звільнення [PERSON] 20.02.2017 позивачка залишила робоче місце без попередження про це керівника підприємства до завершення робочого дня, трудову книжку не забрала, у зв'язку з чим на її адресу направлялись відповідні телеграми. Крім того, під час звільнення з займаної посади, обхідний лист - «Записку про звільнення», остання у зв'язку з відсутністю на робочому місці до бухгалтерії не надала, що підтверджується службовою запискою начальника відділу бухгалтерського обліку та звітності Змеу С.М.. Пояснено, що 28.02.2017 на ім'я в.о. Генерального директора Нестреляя А.І. надійшла доповідна записка від начальника відділу автоматизованих систем керування Сіроуса В.І., який відповідає за переміщення комп'ютерної техніки на підприємстві. В зазначеній доповідній йдеться про те, що [PERSON] під час свого звільнення повернула до відділу автоматизованих систем керування не той пристрій, який був придбаний та рахувався на підприємстві, а інший і в не справному стані, крім цього, не повернула універсальну батарею Power bank Xiomi. За отриманням трудової книжки [PERSON] з'явилась 01.03.2017, проте ТМЦ знову ж таки на підприємство не повернула, у зв'язку з чим останній було повідомлено про притримання її заробітної плати до повернення матеріальних цінностей підприємству, на що остання погодилась та пообіцяла повернути майно впродовж 14 днів. У зв'язку з вище викладеними обставинами та не поверненням на підприємство товаро-матеріальних цінностей у визначений [PERSON] строк, 31.03.2017 Наказом №139 від 31.03.2017 на підприємстві було утворено комісію для проведення службового розслідування, в ході якого встановлено відсутність ТМЦ, які викрала [PERSON], та прийняте рішення про направлення відповідного повідомлення до правоохоронних органів. Після отримання повідомлення про намір передачі підприємством матеріалів до правоохоронних органів [PERSON] принесла ТМЦ на підприємство, та передала Голові розслідувальної комісії Волкову Є.Г. У зв'язку з поверненням товаро-матеріальних цінностей на підприємство, ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» було виплачено [PERSON] заробітну плату з компенсацією за невикористану відпустку 14.07.2017. У зв'язку з наведеним вище, посилаючись на норми ст. 127 КЗпП України, ст. 594 ЦК України, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. 23.01.2018 позивачка звернулася до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог. Заява обгрунтована тим, що 14 липня 2017 року відповідачем було перераховано їй невиплачену заробітну плату та невиплачену грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 11 175,24 грн., що є днем фактичного розрахунку відповідача із позивачем. Зазначено, що період невиплати належної позивачеві заробітної плати з 21.02.2017 по 12.04.2017 (станом на дату подання позовної заяви) становить 36 робочих днів та за період з 13.04.2017 по 14.07.2017 (по день фактичного розрахунку) - 61 робочий день, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 77 024,79 грн. У зв'язку з чим, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 77 024,79 грн. 17.05.2018 на адресу суду від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій щодо доводів відповідача про притримання заробітної плати у зв'язку з неповерненням працівником матеріальних цінностей підприємству, пояснила, що в даному випадку покриття можливої матеріальної шкоди мало провадитися шляхом подання відповідачем позову до суду, як це перебачено частиною 3 статті 136 КЗпП та роз'яснено Верховним Судом України, а не шляхом затримки виплати заробітної плати при звільненні позивача з посиланням на приписи ст. 127 КЗпП та ст. 594 ЦК України. Щодо обставин її звільнення та неповернення нею товарно-матеріальних цінностей підприємству зазначила, що вказана позиція відповідача не відповідає дійсності, не підтверджена належними доказами, їй є незрозумілим є й сам факт видання наказу про звільнення позивача за наявності у відповідача претензій щодо нібито факту неповернення майна на підприємство. Позивачкою пояснено, що навіть наявність претензій відповідача щодо заподіяної йому матеріальної шкоди, не має значення для вирішення спору про виплату позивачу середнього заробітку за період затримки розрахунку, оскільки, за правовою природою претензії щодо матеріальної шкоди не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні. У зв'язку з наведеним позивачка просить задовольнити позов. У судовому засіданні 24.05.2018 представником позивача було заявлено клопотання про виклик свідків. Протокольною ухвалою суду від 24.05.2018 у задоволенні клопотання представника позивача про виклик свідків було відмовлено. У судовому засіданні 24.05.2018 позивач та її представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата працівникам виплачується у строки, передбачені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць. Статтею 116 цього кодексу встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо в день звільнення працівник не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Встановлено, що позивача було прийнято у Державне підприємство «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» на посаду секретаря керівника канцелярії з 15.06.2015, а 26.01.2016 [PERSON] переведено на посаду прес-секретаря. 20.02.2017 наказом № 53-к від 20.02.2017 [PERSON] була звільнена із займаної посади за угодою сторін, згідно ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказала, що на момент звільнення, 20.02.2017, відповідач розрахунку з нею в строки, визначені ст.116 КЗпП України, не провів. Встановлено, що 14 липня 2017 року відповідачем було перераховано їй невиплачену заробітну плату та невиплачену грошову компенсацію за невикористані відпустки в сумі 11 175,24 грн., що також підтвердив у судовому засіданні представник відповідача. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При вирішенні спору в цій частині та визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до стягнення з відповідача, суд враховує наступне. З точки зору закону заходи, встановлені ст.117 КЗпП України, є відповідальністю роботодавця перед працівником в разі несвоєчасного розрахунку при звільненні. Підставою для застосування такої відповідальності судом є не лише сам факт порушення строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України, а й вина власника щодо працівника. Відповідно до ч.2 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначено постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, із змінами та доповненнями. Відповідно до п.3 ч.2 р.2 вказаної постанови при вимогах про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому, за п.2 ч.4 р.3 постанови, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються, в т.ч., виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов'язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю. Відповідно до п.8 постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Так, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за період затримки розрахунку, з 13.04.2017 по 14.07.2017, у розмірі 77024,79 грн. Відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу [PERSON], яка видана Пенсійним фондом України 06.04.2017, позивачу за грудень 2016 року було нараховано заробітну плату у розмірі 21 033,00 грн., а за січень 2017 року - 12 317,97 грн. Позивач, проводячи розрахунок, виходив з наступного: 21033,00 грн. (грудень 2016 року) + 12317,97 грн. (січень 2017 року) : 42 робочі дні за два місяці (22 робочі дні у грудні 2016 році та 20 робочих днів у січні 2017 року) = 794,07 грн. Період невиплати належної позивачеві заробітної плати з 21.02.2017 року по 12.04.2017 (станом на дату подання позовної заяви) становить 36 робочих днів та за період з 13 квітня 2017 року по 14 липня 2017 року (по день фактичного розрахунку) - 61 робочий день. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку по день подання позовної заяви складає 28586,52 грн. (794,07 грн.*36 робочих днів). Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку з дня, наступного за днем подання позовної заяви та до дня фактичного розрахунку складає 48 438,27 грн. (794,07 грн. *61 робочий день). Загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку складає 77 024,79 грн. Суд вважає, що розрахунок середній заробіток за період затримки розрахунку, наданий суду позивачем, є вірним і відповідає вимогам закону. Судом не приймається до уваги позиція відповідача, з огляду на наступне. Відповідач, заперечуючи свою вину у невчасному проведенні розрахунку з позивачем посилається на те, що ним було притримано вказану виплату у зв'язку з неповерненням працівником товаро-матеріальних цінностей підприємству. Відповідач в обґрунтування своєї позиції посилався на те, що за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України, зокрема згідно п.3 - при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації. Матеріальна відповідальність працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їхньої вини підприємству, настає у випадках, передбачених статтею 134 КЗпП України. Відповідач посилався при цьому на ст. 594 ЦК України. Слід зазначити, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються КЗпП України. Навіть, якщо допустити наявність шкоди, заподіяної позивачем підприємству, у зв'язку з неповерненням працівником товаро-матеріальних цінностей, дані правовідносини регулюються Главою ІХ КЗпП України. Однак, слід зазначити, що наявність будь-яких вимог чи претензій роботодавця щодо матеріальної шкоди, заподіяної працівником, не є спором про розмір сум, належних до виплати при його звільненні, то обов'язок роботодавця по проведенню розрахунків при звільненні не ставиться законодавством в залежність від розміру заподіяної працівником шкоди, зокрема й у випадку, коли до звільнення працівника власником чи уповноваженим ним органом не було видано розпорядження про відшкодування шкоди в розмірі не більше середньомісячного заробітку шляхом відрахування із заробітної плати. Аналогічні положення передбачено статтею 117 КЗпП щодо виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Натомість, в даному випадку ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння» має право на покриття можливої матеріальної шкоди шляхом подання позову до суду, що передбачено частиною 3 статті 136 КЗпП, а не шляхом затримки виплати заробітної плати при звільненні позивача з посиланням на норми ст. 127 КЗпП та ст. 594 ЦК України. За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, врахувавши пояснення сторін, аналізуючи надані відповідачем в обґрунтування своєї позиції, докази, суд приходить до висновку, що ним порушено норми ст. 117 КЗпП України, з його вини невчасно проведено розрахунок з позивачем, а тому вимоги останнього є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Outcome: approved