Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

11.09.2019 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до [PERSON] , третя особа Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про позбавлення батьківських прав, в якому просить суд ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , по відношенню до малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка проживає в [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між [PERSON] та [PERSON] 08 листопада 2017 року було зареєстровано шлюб, про що 08 листопада 2017 року складено відповідний актовий запис №1435 Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонський області. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2018 року у справі №466/9056/18 задоволено позов [PERSON] і цей шлюб розірвано. Від шлюбу позивач та відповідач мають спільну дочку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем в [ADDRESS] . Вищезазначеним рішенням суду місце проживання дитини [PERSON] визначено разом з позивачем як батьком. З жовтня 2018 року позивач з колишньою дружиною проживають окремо, вона повернулась для подальшого проживання до своїх батьків в Херсонську область, попросила забрати їх дочку до позивача в м. Львів, що він і зробив. Потім відповідачка переїхала до м. Києва, однак фактичне місце її перебування позивачу не відомо. Дочку позивач утримує самостійно, практично за рахунок своїх заробітків - працює на посаді чергового інженера Львівської телерадіокомпанії «Люкс» та отримує зарплату в 8000 грн. Відповідачка, хоча й надалі отримує від держави соціальну допомогу на утримання дитини, участі ні у вихованні дочки, ні щодо її утримання в матеріальному плані не приймає та допомоги не надає. У зв`язку з чим в лютому 2019 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова, рішенням якого від 20 червня 2019 року в справі № 466/1262/19 постановлено стягувати з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 2000 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 19.02.2019 р. до повноліття дитини. [PERSON] є повністю працездатною людиною. В неї не має непрацездатних батьків та інших дітей. На жаль, з осені 2018 року мати дитини взагалі жодного разу не зголосилась та не проявила інтересу до своєї малолітньої дитини, є байдужою до її долі. [PERSON] проявляє повну бездіяльність по відношенню до свого обов`язку щодо виховання доньки. Вона взагалі не приймає жодної участі у фізичному, духовному, психологічному розвитку дитини. Мати дитини безпричинно не цікавиться долею малолітньої, станом її здоров`я, розвитку. Позивач самостійно виконує за двох все що необхідно для того, щоб донька розвивалась та була здоровою. Тобто, він готує, годує, вмиває, вдягає дитину, гуляє та грається з нею, вчить мовам, прививає всі необхідні навички для дитини її віку. Крім того, створюю всі належні побутові умови, щоб донька гармонічно та своєчасно розвивалась, була адаптована до сучасних умов життя. Оскільки мати дитини тривалий час, надалі систематично ухиляється від виконання батьківських обов`язків без наявності на те поважних причин, позивач вважає, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав. Це виправдано насамперед інтересами дитини та відповідає чинному законодавству. З врахуванням вищевикладеного, змушений звернутися до суду. Позивач [PERSON] та його представник, адвокат Гур`єва Н.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просили позовну заяву задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в останні судові засідання не з`явилася повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без її участі, суд вважає за можливе провести розгляд справи на підставі наявних доказів. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача відносно доньки [PERSON] . У останнє судове засідання не з`явився, однак надіслав заяву про продовження розгляду справи у його відсутності. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України. У відповідності до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої, згідно долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.12.2017 року є відповідач - [PERSON] та позивач - [PERSON] (а.с.10). Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 26.12.2018 року, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , ІПН - [NUMBER] , зареєстрованого та проживаючого за адресою: [ADDRESS] та [PERSON] , [INFO] , ІПН - [NUMBER] , зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований 08 листопада 2017 року Херсонським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, про що зроблено актовий запис № 1435. Визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, виданої ЛКП «Північне-411» за №1122 від 07.08.2019 року, позивач [PERSON] є співвласником та зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . Відповідно до акту майстрів ЛКП "Північне-411» №319 від 07.08.2019 року, [PERSON] , [INFO] проживає за даною адресою без реєстрації разом з батьком [PERSON] та знаходиться на його утриманні (а.с.19). Крім того, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20.06.2019 року, вирішено стягнути з [PERSON] , [INFO] , ІПН - [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] ІПН - [NUMBER] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень, який підлягає індексації відповідно до закону, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду, а саме з 19.02.2019 року до повноліття дитини та на підставі вказаного рішення видано виконавчий лист (а.с.12-17, 22). Сімейним кодексом України встановлені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, зокрема, встановлено, що батьки зобов`язані виховувати свою дитину, піклуватися про її здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Обґрунтовуючи позовні вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , позивач вказував на те, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться її життям, не відвідує доньку та не спілкується з нею, не вживає заходів щодо забезпечення дитині достатнього життєвого рівня, повноцінного життя та розвитку, не піклується про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не бере участі в утриманні дитини, частково ухиляється від сплати аліментів. Будучи допитаною в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її внучка [PERSON] проживає разом з нею та батьком дитини [PERSON] . Мати дитини [PERSON] залишила дитину і поїхала в Херсон . Після цього, [PERSON] дитиною не цікавиться, не телефонує їм та не допомагає. Свідок [PERSON] повідомила, що дитина [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та його матір`ю. Мати дитини з ними не проживає. Свідок [PERSON] повідомила, що дитина [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та його матір`ю. Мати дитини [PERSON] з ними не проживає, не цікавиться життям дитини та погано виконує свої материнські обов`язки. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавленні судом батьківських прав у разі, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Стаття 18 Конвенції про права дитини передбачає, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Згідно ст. 150 СК України та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний і моральний розвиток, навчання, створюючи належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином, найважливіший обов`язок матері та батька - це обов`язок виховувати, ростити дитину. Це обов`язок не лише перед дитиною, а й перед усією родиною та суспільством. Статтею 59 Закону України "Про освіту" та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, які дії належить вчиняти батькам для розвитку дитини як особистості. Зокрема, встановлено, що батьки зобов`язані виховувати у дітей працелюбність, почуття доброти, милосердя, шанобливе ставлення до старших, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів. Отже, на відповідача як матір дитини, законодавством покладено обов`язок піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем батьківських обов`язків по відношенню до малолітньої доньки [PERSON] , 2017 року народження. В ч. 5, 6 ст. 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновком органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №2608-5139 від 26.11.2019 року визнано за недоцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно доньки [PERSON] , [INFO] . З вищевказаного Висновку органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради №2608-5139 від 26.11.2019 року вбачається, що мати дитини, [PERSON] на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, пояснила, що до укладення шлюбу проживали два роки спільно, після укладення шлюбу спільно проживали рік часу з чоловіком та донькою у Львові , однак після вчинення насильства щодо неї вимушена повернутись до батьків з донькою за адресою: [ADDRESS] . Батьки [PERSON] порекомендували їй тимчасово віддати дитину батькові, поки вона не влаштується на роботу та зможе самостійно утримувати доньку, оскільки її батьки неспроможні допомагати їй та внучці. Намагалася передати доньці речі індивідуального вжитку та грошові кошти, однак [PERSON] відмовився від їх отримання. Бажає брати участь у вихованні доньки. Про судові справи, які розглядалися Шевченківським районним судом м. Львова не знала та не була повідомлена належним чином. Комісія вважає, що твердження про вчинення насильницьких дій щодо [PERSON] відповідають дійсності, оскільки сторони визнають, що були факти домашнього конфлікту (насильства), а органи Національної поліції України не передавали б до суду протоколи у разі відсутності всіх ознак правопорушення відповідно до вимог КУпАП (підтверджується з реєстру Судової влади України https://court.gov.ua/fair/ - провадження: 3/661/738/18; 3/661/392/18; 3/661/587/18; 3/661/453/18; 3/661/645/18; 3/661/180/18; 3/661/253/18; 3/661/273/19; 3/466/2619/18; 3/661/2094/18, 3/661/2552/18; 3/661/2322/18). Комісія з питань захисту прав дитини, вважає, що [PERSON] не надав жодних належних, достатніх, допустимих доказів, які б свідчили про умисне неналежне виконання [PERSON] батьківських обов`язків щодо дитини. (а.с.57). Суд вважає, що висновок даний на повно з`ясованих об`єктивних обставинах і тому суд покладає його в основу рішення. Так, як зазначалося вище, доведення та встановлення факту неналежного виконання матері свого обов`язку щодо виховання дитини згідно з положеннями діючого в Україні сімейного законодавства є недостатнім для позбавлення особи батьківських прав. Відповідно до загальних положень Сімейного кодексу України держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно вимог ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ст.ст.5,7 СК). Згідно з положеннями Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1985року, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР від 27 лютого 1991року №789-ХII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитина з моменту народження має право, наскільки це можливо, знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. При зверненні до суду, в процесі розгляду справи судом позивач не мотивує свої вимоги інтересами дитини, не зазначає в чому ці інтереси полягають і яким чином відбудеться їх захист в результаті задоволення судом позову про позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року у справі "Савіни проти України" (Заява N 39948/06), встановлено, що вирішуючи питання про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватись вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки та піклування на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні даного питання. Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Однак в ході судового розгляду справи не встановлено і позивачем не доведено, що обмеження у спілкуванні відповідача з донькою з часу окремого проживання з ними та пасивне ставлення до її фізичного і духовного розвитку, навчання, стану здоров`я, життєзабезпечення, відбувається виключно за винної поведінки матері та свідомого нехтування нею своїми обов`язками. Поряд з цим, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, пояснення сторін та встановлені в ході судового розгляду справи взаємовідносини між ними, позицію відповідача, яка вказувала на засіданні комісії, що любить свою дитину і в подальшому має намір більш відповідально ставитись до її виховання, враховуючи те, що позбавлення батьківських прав, які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про недоведеність того факту, що поведінка відповідачки та її ставлення до дитини носять такий характер, що можуть стати підставою для позбавлення її батьківських прав. Таким чином, суд приходить до висновку про недоведеність обставин, які передбачені п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України як підстава для позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо. Поряд з цим, суд вважає, що сам факт звернення позивача до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дитини, піклування про його фізичний і духовний розвиток, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі та більш активної участі батька у його вихованні. Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" передбачено, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Враховуючи вищевикладене, а також те, що позбавлення батьківських прав, тобто прав, наданих батькам до досягнення їхніми дітьми повноліття, на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають з факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу на осіб, які порушують батьківські обов`язки, а також те, що позивачем не доведено та судом під час розгляду справи не встановлено наявності умисного уникання матері від обов`язку прийняття участі у вихованні та утриманні дитини, тобто не надано безперечних доказів ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також недоведеність того факту, що позбавлення відповідача батьківських прав призведе до поліпшення інтересів дитини та сприятиме покращенню її життя, виховання та розвитку, суд не знаходить правових підстав для застосування такого виняткового заходу як позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] . Разом з цим, суд вважає за доцільне попередити [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських прав по вихованню, утриманню, лікуванню та розвитку своєї дитини [PERSON] , [INFO] та покласти на орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог, судові витрати необхідно залишити за позивачем.

Outcome: dismissed