Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

[PERSON], в редакції позовних вимог від 22.06.2017 року, звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агроподілля» про визнання договору оренди недійсним, вказавши, що йому на праві власності належить земельна ділянка площею 1,9365га у межах згідно з планом, яка розташована на території Новоободівської сілської ради Тростянецького району з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом серії [NUMBER], виданим 05.12.2008 року, зареєстрованим у книзі реєстрації державних актів за №010883900050. Кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Земельну ділянку він отримав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3439 від 28.12.2007 року серії [NUMBER], виданого Тростянецькою ДНК після смерті матері [PERSON]. Попередній власник земельної ділянки мати позивача [PERSON] 03.08.2006 року уклала договір оренди з відповідачем строком на 5 років, який зареєстрований 15.06.2007 року у Вінницькій регіональній філії центру ДЗК, тому термін його дії спливав 15.06.2012 року. Поскільки у позивача на руках не було примірника договору оренди між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Агроподілля» він був впевнений, що договір укладений на строк 10 років і має закінчитись у 2016 році. В травні 2016 року позивач звернувся до відповідача дізнатись про кінцевий термін строку дії договору оренди землі, йому дали для огляду екземпляр договору оренди від 06.12.2011 року , укладений нібито між ним та відповідачем строком на 10 років, даний договір зареєстровано у відділі ДЗК у Тростянецькому районі 29.10.2012 року, тому строк його дії до 29.10.2022 року. При більш детальному огляді договору позивач переконався, що підпис не його. Відповіді на запитання про достовірність підпису позивач не отримав. Крім того, у договорі відсутні будь-які додатки, обов'язково передбачені законодавством для укладання договору оренди землі. Зокрема відсутній план-схема земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки, акт визначення меж, проект відведення. Таким чином даний договір є недійсним. В зв'язку з вищенаведеним позивач просив визнати договір оренди землі за кадастровим [NUMBER], укладений 06.12.2011 року між [PERSON] та ТОВ «Агроподілля» та зареєстрований у відділі ДЗК у Тростянецькому районі 29.10.2012 року недійсним. Повернути належну йому земельну ділянку площею 1,9365га. Скасувати реєстрацію договору оренди землі. Стягнути понесені судові витрати. В судове засідання, призначене на 25.07.2017 року, позивач не з'явився, однак надали на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, розглянути справу в його відсутності. Представник відповідача Третяк А.Г. в судове засідання, призначене на 25.07.2017 року, не з'явився, однак надав на адресу суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розглянути справу в його відсутності. Визнання позову відповідачем не суперечить чинному законодавству та не порушує чиїх-небудь прав, свобод та інтересів. Беручи до уваги те, що особи, які беруть участь у справі, використали надане їм ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому проводить його в даному судовому засіданні за відсутності таких осіб, не здійснюючи фіксування процесу технічними засобами, що узгоджується з приписами ст.197 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, визначив, дослідив та встановив наступні докази, обставини та відповідні правовідносини: Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Цивільного кодексу України щодо загальних положень про договір, Земельного кодексу України, а також Законом України «Про оренду землі». Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно вимог ч. 3 ст. 792 ЦК України, відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» який є спеціальним законом і пріоритетним перед іншими законами у застосуванні щодо спірних правовідносин, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. (ст.14 Закону). Відповідно до ст.35 Закону України «Про оренду землі» спори, пов'язані з орендою землі, вирішуються у судовому порядку. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 1,9365га у межах згідно з планом, яка розташована на території Новоободівської сілської ради Тростянецького району з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом серії [NUMBER], виданим 05.12.2008 року, зареєстрованим у книзі реєстрації державних актів за №010883900050, яку він отримав на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №3439 від 28.12.2007 року серії [NUMBER], виданого Тростянецькою ДНК після смерті матері [PERSON].(а.с.5). Відповідно до копії договору оренди землі від 06.12.2011 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агроподілля», встановлено що земельна ділянка площею 1.9365га передана в оренду відповідачу. (а.с.7-9). Крім того існує договір оренди землі від 03.08.2006 року укладений між [PERSON] та відповідачем(а.с.11-12). Позивач стверджує, що не знав про існування договору оренди землі від 06.12.2011 року. Оскільки успадкувавши земельну ділянку після смерті матері [PERSON] та знаючи про існування договору укладеного матір'ю та відповідачем від 03.08.2006 року, вважав, що строк його дії 10 років, та закінчується він в 2016 року. Не маючи заперечень та наміру достроково розривати договорів, він не звертався до відповідача з претензіями, просто чекав закінчення строку дії договору, щоб потім мати можливість укласти договір з іншими орендарями. Надані відповідачем в якості доказів належного виконання своїх зобов'язань за договором копії відомостей про отримання орендної плати за 2011-2016 роки (а.с.49-62) підтверджує той факт, що дійсно існував договір оренди землі між сторонами. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин може вчинятися усно або в письмовій формі (ч. 1 ст. 205 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", зокрема п.8 визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Позивач стверджує про те, що договір оренди землі від 06.12.2011 року він не підписував та не укладав з відповідачами жодного іншого договору. Дане твердження відповідачем не спростоване, крім того, представником відповідача позов визнано повністю. Ст.215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що оскільки в установленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору оренди землі, він є укладеним між певними особами, позивачем не визнається факт укладення договору, а отже він є оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу. Згідно ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання правочину (угоди) недійсним (ч.2 ст.16 ЦК України та ч.3 ст.152 ЗК України). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 1 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року "По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Спір між сторонами виник з приводу порушення порядку підписання договору, зокрема позивачем стверджується, що він не підписував даний договір. Крім того до договору не додано жодного додатку, що прямо передбачено законодавством, тобто договір не відповідає вимогам чинного законодавства щодо вільного волевиявлення на укладення сторін. Представник відповідача позовні вимоги визнав. Визнання позову відповідачем не порушує чиїх-небудь прав та законних інтересів. Виходячи з положень ч.4 ст.174 ЦПК України позов підлягає задоволенню. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Враховуючи викладене, а також положення п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України про те, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом є відновлення становища, яке існувало до порушення, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню в частині визнання недійсним договору оренди землі від 06.12.2011 року та повернення земельної ділянки. Разом з тим, позовна вимога про скасування державної реєстрації договору оренди землі задоволенню не підлягає. Визнання недійсним договору оренди землі є підставою для відновлення становища, яке існувало до порушення, тобто для скасування запису про реєстрацію договору. Також згідно змісту Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" рішення суду про визнання недійсним договору оренди землі є підставою для скасування запису про реєстрацію зазначеного договору. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при поданні позовної заяви, що складаються з судового збору в сумі 1102,40грн. та витрат за надання правової допомоги.

Outcome: partial