Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

25 січня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] про визнання правочину недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності у порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що квартира [ADDRESS] належала його рідному брату [PERSON], який помер [INFO] року та його матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Квартира належала померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської Ради від 08.12.2004 року за №7/184-04, зареєстрованого КП ДМБТІ в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№9004772 від 13.12.2004 року. 20 січня 2005 року [PERSON] в прокуратуру Самарського району міста Дніпропетровська було подано скаргу на те, що 31.12.2004 року за його відсутності було продано квартиру №32 що знаходиться у [ADDRESS], яка належала йому сумісно з його матір'ю [PERSON]. Угода була оформлена приватного нотаріуса [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Короленко-1. Відповідно до постанови про порушення кримінальної справи від 18.02.2005 року: «в результаті проведеної перевірки було встановлено, що 31.12.2004 року за відсутності гр. [PERSON] невстановлені особи, пред'явивши його паспорт, знаходячись у приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] вчинили від імені [PERSON] угоду купівлі-продажу квартири, яка належала йому сумісно з матір'ю [PERSON] і зникли з грошима отриманими за продаж вищезазначеної квартири". Було постановлено порушити кримінальну справу відносно невстановлених осіб, здійснивши по відношенню до [PERSON] шахрайських дій, тобто за ознаками передбаченими ч. ст. 190 КК України. Відповідно до висновків експерта від 25.06.2005 року № 69/04-40 підпис від імені [PERSON] на стор. 106 реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2004 рік під номером 7194 сьома зверху - виконано не [PERSON], а іншою особою; підпис від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири від 31.12.2604 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] - виконано не [PERSON], а іншою особою; підпис від імені [PERSON] в заяві від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] від 31.12.2004 року - виконано не [PERSON], а іншою особою; підписи від імені [PERSON] які містяться в вищезазначених документах виконано одною особою. Таким чином квартирою [ADDRESS] незаконно заволоділа [PERSON]. Рішенням Самарського районного суду від 08.10.2015 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом було задоволено та визнано за, останньою право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21.09.2012 року встановлено факт постійного проживання [PERSON] з [PERSON] на час відкриття спадщини 26.02.2010 року. Таким чином, обійшовши реєстрацію права власності нотаріальним шляхом, [PERSON], на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18.10.2015 р. отримала право власності на спірну квартиру та зареєструвала це право 12.11.2015 року. Він є рідним братом померлого, [PERSON] та сином померлої, [PERSON]. Він є спадкоємцем померлих та мав би отримати квартиру [ADDRESS] у спадщину за заповітом після матері [PERSON] та за законом після смерті брата [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30.08.2011 року він є спадкоємцем 2/9 частин домоволодіння, після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Спадкове майно знаходиться у [ADDRESS]. Зміст оспорюваного правочину купівлі-продажу від 31.12.2004 року суперечить ЦК України, щодо права на продаж квартири власником або належним чином уповноваженим на укладення такого договору представником, а тому з цих підстав суд вправі визнати даний договір недійсним. Оскільки договір купівлі-продажу є недійсним, він не може породжувати настання юридично значущих наслідків для сторін по справі, а тому суд вправі задовольнити його вимоги про визнання за ним права власності на спірну квартиру у порядку спадкування за законом та за заповітом. Враховуючи, що спадкове майно належить йому з часу відкриття спадщини, незалежно від того коли він зареєструє це право, оскільки спірне нерухоме майно, титульним власником якого він є, вибуло з його володіння не з його волі, а у зв'язку з шахрайськими діями невідомих осіб, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 31 грудня 2014 року між продавцями - [PERSON], [PERSON] та покупцем, [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №7194. Витребувати квартиру [ADDRESS] у [PERSON] у його власність. Визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після [PERSON], померлого [INFO] року та на 1/2 частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після [PERSON], померлої [INFO] року (а.с.2-6). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що про договір купівлі-продажу дізналися відразу. Квартира входить до спадкового майна. На разі касаційна скарга на рішення про визнання права власності за [PERSON] прийнята. Ця справа не дає можливості вирішити тільки питання щодо визнання права власності. Він не успадкував майно, оскільки воно його матері не належало. В судове засідання призначене на 30 травня 2016 року представник позивача [PERSON] не з'явилася, повідомлялася належним чином особисто під підпис. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти позову та просили відмовити та застосувати строки позовної давності. Також від представника відповідача [PERSON] надійшли письмові заперечення які він обґрунтовує тим, що обставини, з якими [PERSON] пов'язує недійсність договору купівлі-продажу від 31.12.2004р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі №7194, не доведені належними засобами доказування, адже єдиним доказом недійсності цього правочину має бути рішення суду, що набрало законної сили, про визнання його недійсним у судовому порядку. Також [PERSON] не надано відповідних доказів у підтвердження того, що продавці (обидва чи один з них) звертались до суду з позовом про визнання недійсним правочину з метою захисту своїх порушених прав, що свідчить про втрату спадкоємцем [PERSON] права оспорювати такий правочин взагалі, не те, що й навіть за спливом строку позовної давності, а тому є незрозумілим яким саме чином порушені права [PERSON] враховуючи ту обставину, що про такий правочин йому мало б бути відомо щонайбільше 30.08.2011р. (адже нотаріус перш, ніж видати свідоцтво про право на спадщину перевіряє обсяг спадкового майна) у день видачі йому свідоцтва. Більш того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2015р. (на яке [PERSON] посилається в позовній заяві) у цивільній справі №206/5120/15-ц 2/206/1385/15 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом позов [PERSON] задоволений, ухвалено: «Визнати за [PERSON] (іпн. [NUMBER]) право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO].» Зазначене рішення суду ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.02.2016р. за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] (як особи, яка не брала участь у суді першої інстанції) залишене без змін. Посилання [PERSON] на висновок експерта, складений 25.07.2005р. у межах кримінальної справи, порушеної відносно невстановлених осіб за ознаками ст.190 ч.2 КК України, яким начебто підтверджено невідповідність підпису [PERSON] у спірном договорі купівлі-продажу квартири за умови не доведення [PERSON] права оспорювати правочин, на вирішення цивільної справи не впливає (а.с.91). 30 травня 2016 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] та застосувати позовну давність, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. В заяві зазначає, що як вбачається із позовної заяви, квартира [ADDRESS], належала рідному братові позивача [PERSON], який помер [INFO] року та його матері [PERSON], яка померла [INFO] року. Вищезазначене майно належало померлим на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 08.12.2004 року за №7/184-04, зареєстрованого у КП ДМБТІ в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№9004772 від 13.12.2004 року. 20 січня 2005 року [PERSON] в прокуратуру Самарського району м. Дніпропетровська було подано скаргу про те, що 31.12.2004 року за його відсутності було продано квартиру [ADDRESS], яка належала йому сумісно з його матір'ю [PERSON]. Угода була оформлена у приватного нотаріуса [PERSON] Також, посилається на те, що відповідно до висновку експерта, складеного 25.07.2005 р. у межах кримінальної справи, порушеної відносно невстановлених осіб за ознаками ч.2 ст. 190 КК України, яким начебто підтверджено невідповідність підпису [PERSON] у спірному договорі купівлі-продажу. Очевидним є той факт, що [PERSON] без поважних причин було пропущено строк для звернення до суду, визначений ст. 257 ЦК України, оскільки позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за законом лише 25.01.2016р., що є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] визнала той факт, що [PERSON] - позивачеві було відомо про порушення кримінальної справи, де потерпілими є його мати та брат, та начебто незаконний факт заволодіння спірної квартири. Також, було підтверджено представником позивача, що продавці [PERSON] та [PERSON] не зверталися до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу з метою захисту своїх порушених прав. Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 30 серпня 2011 року [PERSON] отримав у спадок після смерті [PERSON] спадщину, яка складається з 2/9 частин домоволодіння, по [ADDRESS]. Іншого майна у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено. З урахуванням зазначеного, строк позовної давності почав свій перебіг з моменту прийняття спадщини позивачем [PERSON], тобто з 30.08.2011р. (адже нотаріус перш, ніж видати свідоцтво про право на спадщину перевіряє обсяг спадкового майна) у день видачі йому свідоцтва, а тому є всі підстави для застосування строків позовної давності (а.с.137). Від третьої особи: Восьма дніпропетровська державна нотаріальна контора до суду надійшли письмові пояснення в яких просять розглядати справу без участі представника державної нотаріальної контори, згодні з будь-яким рішенням суду (а.с.33-34, 104-105). Від третьої особи Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] надійшла заява з проханням розглядати справу без її участі та прийняти рішення на розсуд суду (а.с.124). Вислухавши доводи та пояснення учасників судового процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши матеріали кримінальної справи по факту шахрайських дій по відношенню [PERSON] за ч. 2 ст. 190 КК України суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що 31 грудня 2004 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі №7194 (а.с.7). Відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу квартира належала [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської Ради від 08 грудня 2014 року за № 7/184-04, зареєстрованого КП ДМБТІ в електронному реєстрі права власності на нерухоме майно за р.№ 9004772 від 13 грудня 2004 року. Дійсно 20 січня 2005 року [PERSON] звернувся до прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська із скаргою на те, що 31 грудня 2004 року за його відсутності була продана, належна йому з його матір'ю [PERSON] квартира [ADDRESS], угода була оформлена у приватного нотаріуса [PERSON] по [ADDRESS]. 18 лютого 2005 року була порушена кримінальна справа за ч. 2 ст. 190 КК України, що підтверджується постановою про порушення кримінальної справи від 18 лютого 2005 року (а.с.16). З заяви [PERSON] від 20 січня 2005 року до прокуратури вбачається, що він знав про продаж квартири, оскільки матері було тяжко платити за трикімнатну квартиру і вони вирішили придбати меншу, але не зміг з'явитися до нотаріуса, оскільки працював і його не відпустили з роботи (а.с.139). З протоколу допиту свідка від 18 травня 2005 року [PERSON] вбачається, що вона з сином домовилася продавати квартиру, всі документи по приватизації робила [PERSON], а також вона допомогла матеріально і шукала нову квартиру для неї. Вона добровільно продавала квартиру, її син [PERSON] не був проти продажу квартири. Квартиру продали за 14500дол. США. [PERSON] знав, що 31.12.2004 було укладено договір купівлі-продажу (а.с.142-144). З протоколу допиту свідка від 21 квітня 2005 року [PERSON] вона купила квартиру у [PERSON] та [PERSON] За квартиру вона передала кошти у нотаріальній конторі. [PERSON] та [PERSON] не заперечували проти продажу квартири. [PERSON] знав, що вона продається, бо [PERSON] робила всі документи по квартирі, а також вона погашала всі борги за них по квартирі. А вже у січні 2005 року, коли вона подзвонила [PERSON] він їй нагрубив і сказав, щоб більше не дзвонила. Коли вона його бачила, то він був в неадекватному стані (а.с.140-144). Також з протоколу допиту свідка приватного нотаріуса [PERSON] від 11 червня 2005 року вбачається, що угода проходила без порушень. Були надані всі документи. Коли укладали договір купівлі-продажу дуже довго чекали співвласника [PERSON], йому постійно дзвонили і коли приїхав чоловік і надав паспорт вона не мала сумнівів, що це він (а.с.145-146). З протоколу допиту свідка від 11 червня 2005 року [PERSON] зазначила, що вона займалася продажем квартири [PERSON] та [PERSON] Вони її попросили допомогти, оскільки хотіли продати квартиру і придбати іншу - меншу. Вона в той час шукала квартиру для [PERSON], яка хотіла придбати квартиру в Придніпровську. Квартира [PERSON] була не приватизованою, тому вона займалася її приватизацією. [PERSON] не мешкав з матір'ю і казав, що йому все одно, що вона вирішить, тому не заперечував проти продажу квартири. Квартиру продали за 14500дол. США. [PERSON] давала кошти на оформлення всіх документів, а також на погашення боргів за комунальні послуги. Ці суми були надані у якості авансу за квартиру. Також вона робила паспорт для [PERSON] і давала кошти йому на його вимогу, які також рахувалися у якості авансу за квартиру (а.с.147-149). З висновку експерта від 25 липня 2005 року № 69/04-40 підпис від імені [PERSON] на стор. 106 реєстру реєстрації нотаріальних дій за 2004 рік під номером 7194 сьома зверху - виконано не [PERSON], а іншою особою; підпис від імені [PERSON] в договорі купівлі-продажу квартири від 31.12.2604 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] - виконано не [PERSON], а іншою особою; підпис від імені [PERSON] в заяві від імені [PERSON] на ім'я [PERSON] від 31.12.2004 року - виконано не [PERSON], а іншою особою; підписи від імені [PERSON] які містяться в вищезазначених документах виконано одною особою (а.с.8-9). З листа старшого слідчого СВ Самарського РВ ДМУ УМВД України в Дніпропетровській області [PERSON] від 18.10.2005 року на ім'я [PERSON] вбачається, що 28 вересня 2005 року досудове слідство призупинено на підставі п.3 ст. 206 КПК України у зв'язку з не встановленням осіб, вчинивших злочин (а.с.15). На запит суду надійшла відповідь полковника поліції [PERSON] від 04.03.2016 року в якій повідомляють, що кримінальна справа № 68051239 розпочата 18 лютого 2005 року Самарським РВ Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області за вчинення злочину передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України по факту шахрайства у відношенні [PERSON], 11.06.2005 року кримінальну справу зупинено в порядку ст. 206 п.3 КПК України в (редакції 1960 року) (а.с.102). Позивач [PERSON], [INFO] є сином [PERSON] та рідним братом [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження від 04 листопада 2004 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження (а.с.22-23). [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 16 лютого 2009 року, актовий запис №182 (а.с.18). З спадкової справи № 98/09 до майна померлої [INFO] року [PERSON] наданої Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою вбачається, що спадщину після її смерті прийняв [PERSON]. В спадковій справі, зокрема міститься заповіт від 07 серпня 2008 року [PERSON], яким вона заповіла все своє майно [PERSON]. Довідка КП "ЖРЕП Самарського району" від травня 2011 року [ADDRESS] зареєстрований з 28.09.2004 року [PERSON], проживає [PERSON] (а.с.50-68). 30 серпня 2011 року [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на 2/9 частин домоволодіння, що знаходиться в [ADDRESS] та розташоване на земельній ділянці площею 2450,0кв.м (а.с.12). 29 вересня 2011 року було зареєстровано право власності [PERSON] на 2/9 частини домоволодіння по [ADDRESS], що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради від 29.09.2011 року, номер витягу 31490843 (а.с.13). [PERSON] помер [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 19 листопада 2013 року, актовий запис №1033 (а.с.19). З спадкової справи № 159/2014 заведеної Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який на день смерті був зареєстрований [ADDRESS] вбачається, що спадщину після його смерті прийняв [PERSON] (а.с.36-40). З спадкової справи № 40/2012 заведеної Восьмою дніпропетровською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], померлої [INFO], вбачається, що спадщину після її смерті прийняла [PERSON]. В спадковій справі, зокрема міститься постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 січня 2012 року, якою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру №32, розташовану в будинку [ADDRESS], оскільки вона постійно не проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2012 року, яким встановлено, що спадкоємець [PERSON] постійно проживала на час відкриття спадщини з померлою [INFO] в смт. Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області зі спадкодавцем [PERSON] Іргашавною, яка є її матір'ю (а.с.41-49). Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 08 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2015 року, яке наразі не скасовано позовні вимоги [PERSON] задоволено. Визнано за [PERSON] (іпн. [NUMBER]) право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO] (а.с.10-11). Цим рішенням встановлено, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 31.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого у реєстрі №7194. Вказані вище спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом 16 е) Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року N 3 "Про судову практику в справаї про визнання угод недійсними" із змінами та доповненнями постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року N 13, від 25 травня 1998 року N 15 визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. Відповідно до п. 7, 8 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом. За правилами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника процесу має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчинюється батьками не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами 1 та 3 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). У відповідності до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, № 9 згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Так, наслідком визнання недійсності правочину повинно бути повернення сторін договору у попереднє становище, а саме повернення у власність квартири та повернення сплачених за цим договором коштів. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] та [PERSON] до смерті проживали у квартирі [ADDRESS]. Після їх смерті квартирою користується позивач [PERSON] Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», в якому зазначається про наступне: «Вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатково підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним. Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. В судовому засіданні представник відповідача просив до позовної заяви [PERSON] про недійсним договору купівлі-продажу, витребування квартири з чужого володіння, визнання права власності застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні заяви. Згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а також не заперечувалося представником позивача, що [PERSON] було відомо про порушення кримінальної справи у січня 2005 року, де заявником є його брат [PERSON] щодо продажу спірної квартири за його відсутності, яка належала йому сумісно з матір'ю. Також, було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з моменту подання до правоохоронних органів до часу їхньої смерті, не зверталися до суду з позовом про визнання недійсним правочину з метою захисту своїх порушених прав, що підтверджується заявою [PERSON] 17.10.2005р. до старшого слідчого Самарського РВДМУ УМВС України у Дніпропетровській області [PERSON] для отримання копій документів кримінальної справи для подання цивільного позову до суду (а.с.150). Однак, [PERSON] за життя не скористався своїм процесуальним правом, наданим йому законом, на звернення з цивільним позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Навпаки встановлено, що [PERSON] підписувала договір купівлі-продажу і бажала відчужити квартиру [PERSON] та отримала гроші, а також стверджувала, що [PERSON] також не заперечував проти продажу квартири, мав намір її продавати про що свідчить її покази слідчому, а також свідчення приватного нотаріуса, покупця квартири [PERSON], [PERSON], яка робила всі документи по квартирі та була присутня при укладенні договору купівлі-продажу. Крім того, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 30 серпня 2011 року [PERSON] отримав у спадок після смерті матері [PERSON] спадщину, яка складається з 2/9 частин домоволодіння, що знаходиться в м. Дніпропетровську, [ADDRESS]. Іншого майна у свідоцтві про право на спадщину за заповітом не зазначено, а отже на час відкриття спадщини, спірна квартира вже спадкодавцеві [PERSON] не належала, оскільки була нею відчужена 31 грудня 2004 року по договору купівлі-продажу укладеного з [PERSON] Тому строк позовної давності почав свій перебіг з моменту прийняття спадщини позивачем [PERSON], тобто з 30.08.2011р. Позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності, що слугує підставою для відмови в задоволенні позову. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом роз'яснювались учасникам процесу положення ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Змістом ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Положенням ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи все вищезазначене, суд доходить висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed