Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Комерційний Банк «Надра», ТОВ «Фінансова компанія «Фінрайт» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, у якому з урахуванням уточнень, остаточно просив: 1) Визнати недійсним Кредитний договір № 6/4/2008/840-К/352 від 11.04.2008, укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра»; 2) Визнати недійсним Договір іпотеки за № 6/4/2008/980-І/353 від 11.04.2008, укладений між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра» і нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А.В. 11.04.2008, зареєстрованим в реєстрі за № 1133; 3) Судові витрати покласти на відповідача ПАТ КБ «Надра». В обґрунтування позовних вимог зазначив,\~що\~11.04.2008 між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/352, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у розмірі 198\~000,17 доларів США, зі сплатою 13,49 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 10.04.2028 року. Крім цього, 11.04.2008 між Банком та [PERSON] був укладений, підписаний і нотаріально посвідчений договір іпотеки (реєстр. № 1132), відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] , передав в іпотеку ВАТ КБ «Надра», в забезпечення повернення боржником за вищевказаним кредитним договором суми кредиту нерухоме майно у вигляді двокімнатної квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. 12.04.2018 позивач звернувся до тимчасової адміністрації ПАТ «КБ «Надра» з вимогою надати необхідну та достовірну інформацію у письмовій формі щодо викоання умов кредитного договору за № 6/4/2008/840-К/352 від 11.04.2008, а саме: скільки фактично сплачено процентів в сумі, основного боргу в сумі, комісій, пені; розрахунок залишку кредитної заборгованості, а також графік погашення платежів, який не був наданий під час укладання зазначеного кредитного договору, однак відповіді позивач не отримав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з цим позовом. Вказаний кредитний договір позивач вважає недійсним, оскільки вважає, що\~ПАТ «КБ «Надра» порушило вимоги ст. 4, п. 2 ч. 1 ст. 11, п. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», вимоги постанови Національного Банку України від 11.04.2008, зокрема, вказаний кредитний договір не містить відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п. 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками Укрїни інформації споживачу про умови кредитування, визнані обов`язковими, відсутній графік погашення платежів за кредитним договором, відсутнє письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією, а також попередження про валютні ризики. Крім того, позивачу взагалі не було повідомлено про орієнтовну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, що привело до того, що позивач був позбавлений можливості реально оцінити суму переплати по кредиту та доцільність його отримання. Ухвалою судді Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.04.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.12.2018, клопотання позивача [PERSON] задоволено, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.01.2020 клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано у ПАТ «КБ «Надра» графік погашення платежів сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача за кожним платіжним періодом; інформацію у письмовому вигляді з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача із зазначенням повної орієнтовної сукупної вартості кредиту; інофрммацію у письмовому вигляді щодо попередження споживача про валютні ризики для нього під час виконання кредитного договору за № 6/4/2008/840-К/352 від 11.04.2008. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 27.10.2020 цивільну справу [PERSON] до ПАТ «КБ «Надра» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійними передано для розгляду за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2020 справу передано для розгляду судді Колесник С.А. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2020 цивільну справу прийнято до провадження та відкрито загальне позовне провадження у справі, почато підготовче провадження. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2020 вжито заходи забезпечення позову, шляхом заборони будь-яким особам відчуження квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , до набрання законної сили судовим рішенням по вказаній справі. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.01.2021 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» до участі у справі в якості співвідповідача. 24.02.2021 до суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Фінрайт» на позовну заяву, в якому директор ТОВ «ФК «Фінрайт» Погорєлов Ю.А. зазначив, що вимоги позивача є незаконними, а тому не підлягають задоволенню. Так, позивачем не доведено тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. Підписавши Кредитний договір, [PERSON] не пропонував будь-яких змін до нього, не зазначив заперечень чи доповнень. Умови Кредитного договору не порушують принципів добросовісності, рівності сторін, є справедливими. Згідно з пунктом 3.3.1 Кредитного договору сторони визначили порядок погашення заборгованості: з 11 квітня 2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом, нарахованих відповідно до пункту 1.3.1 цього договору, шляхом здійснення фіксованих платежів у сумі 2\~418,15 доларів США в чітко встановлений цим договором (п. 3.3.3.) термін щомісячно до 10 (десятого) числа поточного місяця та в день закінчення Кредитного договору. Відповідно до пункту 1.3.1 Кредитного договору відсотки за користування кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 13,49 % відсотків на рік. Нарахування відсотків за користуванням Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день поверненння кредиту. Так, на момент укладення Кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований не реальне настання правових наслідків. В укладеному Кредитному договорі визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника відповідальність сторін. Разом з цим позивач в порушення п. 5 ст. 177 ЦПК України не додав до позовної заяви докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Більш того, вказаний позов подано з пропуском встановленого строку позовної давності. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права покладається на позивача. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім цього, зазначив, що, відповідно до п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державі субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Стаття 23 «Відповідальність за порушення законодавства про захист прав споживачів» ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання несуть відповідальність у вигляді сплати штрафів, які зараховуються до Державного бюджету. Стаття не передбачає визнання недійсними договорів. У зв`язку з чим, представник відповідача просить застосувати позовну давність та відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 16.03.2021 до суду поштою надійшов Відзив представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює виведення з ринку ПАТ «КБ «Надра» Музичук Л.В. на позовну заяву, в якому зазначено, що на даний час здійснення ліквідації ПАТ «КБ «Надра» здійснюється Фондом безпосереднь до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «КБ «Надра» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Щодо продажу прав вимоги за кредитним договором зазначив, що у позивача перед банком була наявна заборгованість за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/352, відповідно даний актив містився у ліквідаційній масі банку і був виставлений на продаж. Так, право вимоги за Кредитним договором клієнта [PERSON] № 6/4/2008/840-К/352 від 11.04.2008, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , було відступлено ТОВ «ФК «Фінрайт» у складі лоту GL3N217214. Разом з цим, як зазначає представник відповідача, позивачем пропущено строк позовної давності. Так, позивач, як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що при укладенні кредитного договору йому не було надано банком в повному обсязі інформацію про кредитні умови, що порушує його права як споживача банківських послуг та суперечить ЗУ «Про захист прав споживачів». Перебіг позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору № 6/4/2008/840-К/352 від 11.04.2008 закінчився 11.04.2011, оскільки позивач знав, як він зазначає, про порушення свого права / особу, яка його порушила з 11.04.2008 з моменту укладення кредитного договору та іпотечного договорів. Натомість, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі лише 28.1.2021, тобто строк позовної давності закінчився задовго до дати звернення позивача до суду. Таким чином, позивач пропустив строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду. Так, кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно кредитного договору цей кредитний договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Водночас, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що саме відповідач ввів його в оману, щодо істотних умов договору та не надав належних та допустимих доказів. У зв`язку з чим у позивача відсутні правові підстави визнавати укладені договори недійсними, оскільки зазначені договори укладалися між позивачем та банком, які виконували умови цих договорів. Також, представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Музичук Л.В. посилаючись на наявність непереборної сили, з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, просить поновити строк для подання відзиву у справі. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 27.07.2021 залучено до участі у справі, у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Національний банк України. 17.08.2021 до канцелярії суду надійшли письмові пояснення представника Національного банку України Калугіної О.А., в яких зазначено, що торги з продажу Активу в складі пулу відбулись 01.04.2020, кошти від його реалізації у розмірі 47\~406,04 грн. перераховані ПАТ «КБ « Надра» - Національному банку 11.06.2020. Станом на 10.08.2021 майнові права за кредитним договором від 11.04.2008 № 6/4/2008/840-К/352, укладеним [PERSON] та ПАТ «КБ «Надр» - погашені перед Національним банком України в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Селезень С.В. в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримала, просила про її задоволення. Представник відповідача ТОВ «ФК «Фінрайт» Горбачова О.А. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, з підстав, викладених у відзиві. Представник відповідача\~ПАТ «КБ\~«Надра» -\~в особі\~Фонду гарантування\~вкладів фізичних\~осіб з\~питань безпосереднього\~виведення ПАТ\~"КБ\~"Надра"\~з ринкув судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення суджового засідання повідомлена судом своєчасно та належним чином (а.с.104 т.2). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Національного банку України в судове засідання не з`явився, викликався належним чином (а.с.105 т.2). У письмових поясненнях просив проводити розгляд справи без участі представника Національного банку України (а.с. 48-51 т. 2). Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 11 квітня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступниками якого є ПАТ «КБ «Надра» та позивачем (позичальником) [PERSON] було укладено кредитний договір № 6/4/2008/840-К/352, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру грошові кошти у розмірі 198\~000,17 доларів США зі сплатою 13,49 % річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 10 квітня 2028 року. Вказаний договір був укладений та підписаний всіма сторонами, про що свідчить особистий підпис [PERSON] під вказаним договором, який не оспорюється його представником (а.с. 10-11 т. 1). Належним доказом факту отримання позивачем (позичальником) [PERSON] кредиту в ВАТ КБ «Надра» є заява на видачу готівки № 1 від 11 квітня 2008 р. з особистим підписом [PERSON] про отримання вказаної суми кредиту готівкою, і в якій особу позичальника було встановлено згідно даних його паспорту (а.с. 250 т. 1). При чому, з матеріалів позову та пояснень представника позивача [PERSON] , наданих в судовому засіданні, вбачається, що позивач фактично визнає укладення кредитного договору, однак, не визнає його дійсність. Крім цього, 11 квітня 2008 р. між банком та іпотекодавцем [PERSON] був укладений, підписаний і нотаріально посвідчений договір іпотеки (реєстр. № 1132), відповідно до умов якого іпотекодавець [PERSON] , передав в іпотеку ВАТ КБ «Надра» в забезпечення повернення боржником за вищевказаним кредитним договором кредиту в сумі 198\~000,17 доларів США, відсотків за користування кредитом із розрахунку 13,49 % річних, нерухоме майно у виді двокімнатної квартири [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності (а.с. 12-13 т. 1). Згідно правового висновку висловленого в Постанові ВСУ № 6-490цс17 від 16 серпня 2017 року - якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Таким чином, правочин це правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. На думку суду, кредитний договір, укладений між ВАТ КБ Надра та [PERSON] повністю відповідає нормам чинного законодавства і будь-яких підстав, які передбачені ст. 203 ЦК України, для визнання договору недійсним не має, так як міст правочину не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, які вчиняли правочин (представниця банку та особисто позичальник [PERSON] ) - мали необхідний повний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, про що свідчать підписи обох сторін правочину, зокрема підпис [PERSON] . Отже, суд вважає, що при укладенні оспорюваного кредитного договору - не існувало жодних обставин, які б свідчили про наявність чи існування підстав для застосування ст.ст. 203, 215 ЦК України, з огляду на те, що жодних підтверджень недодержання вимог, необхідних для чинності даного правочину позивачем [PERSON] , його представником суду не наведено. Згідно з ч.ч. 1-3,5 ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків, як це було вказано у Правовій позиції Постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 р. у справі № 6-2953цс15). Крім цього, пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними передбачено, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо, закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК України, суд може визнати недійсною частину правочину, з`ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Станом на день укладання кредитного договору та видачі коштів 11.04.2008 р., ВАТ КБ «Надра» був публічною фінансовою установою, яка здійснювала кредитування в тому числі і населення для споживчих потреб. Умови, що передують укладенню кредитного договору, визначені ч. 2 ст. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, були загальновідомою інформацією, яка доносилась до споживачів кредитних коштів за допомогою реклами, ЗМІ, інтернет-ресурсів і т.п., а також роз`яснювались менеджером відділення перед укладанням договору особисто позивачу (позичальнику) [PERSON] , що підтверджується вищевказаним кредитним договором, пам`яткою клієнта по умовам оформлення кредитного пакета «Житлові рішення» (а.с. 10-11, 251 т. 1). Згідно із ст. 203 ЦК України, для чинності правочину особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної відповідальності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд дійшов висновку, що позивач [PERSON] в момент підписання вищевказаного кредитного договору - був дієздатною особою і чітко розумів свої дії щодо підписання кредитного договору та його особистого бажання на отримання кредиту в сумі 198\~000,17 доларів США, за чим він і звернувся до відповідача, обравши банківську установу серед інших банків, і крім того, він мав можливість та ознайомився з усіма істотними умовами кредитного договору, про що свідчить сам текст договору з його особистими підписом і вже 11 квітня 2008 року реалізував своє право на укладання договору та отримання кредиту в сумі 198\~000,17 доларів США в ВАТ КБ «Надра» згідно заяви на видачу кредиту № 1 від 11.04.2008, де вказано, що суму в розмірі1 98\~000,17 доларів США отримав [PERSON] , що підтверджується його підписом в даній заяві в графі «зазначену суму одержав». З письмового відзиву представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, що здійснює виведення з ринку ПАТ «КБ «Надра» Музичук Л.В. вбачається, що у позивача перед банком була наявна заборгованість за кредитним договором № 6/4/2008/840-К/352, відповідно даний актив містився у ліквідаційній масі банку і був виставлений на продаж. Так, право вимоги за Кредитним договором клієнта [PERSON] № 6/4/2008/840-К/352 від 11.04.2008, укладеним між ПАТ «КБ «Надра» та [PERSON] , було відступлено ТОВ «ФК «Фінрайт» у складі лоту GL3N217214 (а.с. 224-233 т. 1). Крім цього, кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди сторонами за всіма істотними умовами, а саме, згідно кредитного договору цей кредитний договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів і діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Так, з урахуванням ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, позивач [PERSON] перед укладанням кредитного договору був ознайомлений із загальними умовами кредитування, погодився з ними, наслідком чого стало його підписання [PERSON] . Крім цього, позивач [PERSON] у своєму позові посилається на те, що в кредитному договорі не вказано сукупної вартості кредиту для споживача та інших складових. Однак, згідно п. 2 ч. 4 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, формулювання стосовно детального розпису загальної вартості кредиту в договорі є - абсолютно оціночною категорією, яка не деталізована Законом, а тому, на думку суду, неможливо дійти однозначного висновку щодо його дотримання / недотримання при укладенні договору. Натомість, кредитний договір містить суму кредиту, розмір відсоткової ставки, розмір щомісячного платежу та строк повернення грошових коштів. Безпідставним є твердження представника позивача [PERSON] про те, що зміст кредитного договору нібито суперечить чинному законодавству, а саме ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, згідно якої - договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. У Законі\~України Про захист прав споживачів - чітко прописана процедура укладання договору, яка включає питання щодо надання інформації кредитодавцеві та споживачеві один про одного; умов кредитування; мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний та варіанти його повернення. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Тобто, позивачу [PERSON] - були достеменно відомі усі істотні умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти їх на вкрай невигідних для себе умовах. Крім цього, позивач [PERSON] стверджує, що банк начебто порушив умови ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів та в письмовій формі не повідомив його перед укладанням кредитного договору про істотні умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а тому, на його думку, договір є нібито з цих підстав недійсним, так як банк своїми діями ввів його в оману. Проте, суд не приймає до уваги такі твердження позивача, які вважає необґрунтованими та хибними з огляду на п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів, яким чітко встановлено, що у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до ч. 7 ст. 15 Закону України Про захист прав споживачів - у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має?потрібних споживачеві властивостей - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором. Згідно п. 7 ч. 1 ст. 23 Закону України Про захист прав споживачів, у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб`єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, несуть відповідальність за : відсутність необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію - у розмірі тридцяти відсотків вартості одержаної для реалізації партії товару, виконаної роботи, наданої послуги, але не менше п`яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно ч. 2 ст. 23 Закону - суми штрафів зараховуються до державного бюджету. Порядок їх стягнення визначається Кабінетом Міністрів України. Тобто, ст. 11 Закону визначає адміністративну відповідальність за ненадання інформації, що передує укладанню договору, а не пряму підставу визнання договору недійсним, на чому наполягає [PERSON] . Отже, з урахуванням викладеного, суд вважає, що застосування Закону України Про захист прав споживачів до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору, тощо, які передують укладанню договору. Однак, вже після укладання договору - між сторонами виникають кредитні правовідносини, а тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування, про що було однозначно вказано в Постанові ВСУ від 2 грудня 2015 року, в якій ВСУ висловив свою Правову позицію по справі № 6-1341цс15, в якій зазначив, що Закон України "Про захист прав споживачів" - застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У справі, яка переглядається, суди встановили, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови.. Верховний Суд України в Постанові від 20 квітня 2011 року по справі № 6-61027св1, зробив Правовий висновок - згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судоми недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону (ст.ст. 229, 230 ЦК України) - правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману - є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації - недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Наявність умислу в діях відповідача ПАТ «КБ «НАДРА», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину - не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини (зазначений висновок був сформований ще в Постанові Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до загальноприйнятої судової практики, початок перебігу позовної давності починається не тільки з часу безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Верховний суд України в рішенні від 03.02.2016 року по справі № 6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Одночасно з цим, обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається виключно на позивача. Таким чином, саме позивач [PERSON] , при зверненні із позовною заявою до суду, повинен обґрунтувати та надати відповідні докази, які чітко будуть вказувати на час, з якого останньому стало відомо про порушення його права (Постанова Верховного суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14 та від 03.02.2016 р справа № 6-75цс15). Відповідно до Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На думку суду, жодних підстав недійсності оскаржуваних (оспорюваних) правочинів (кредитного договору та іпотечного договору), передбачених ст. 203 ЦК України в позові не наведено і суду не надано. Однак, як вбачається з викладених вище обставин, всупереч вищезазначеним нормам цивільного права позивач [PERSON] намагається уникнути будь-яких зобов`язань за укладеним кредитним договором та договором іпотеки і має намір покласти на ТОВ «ФК «Фінрайт» несприятливі правові наслідки через невиконання ними, передбачених даним договором своїх кредитних обов`язків, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог, слід відмовити повністю саме через його необґрунтованість і безпідставність, а не через пропуск позивачем строку позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. З огляду на те, що судом відмовлено у задоволенні позову, суд на підставі ч. 9 ст. 158 ЦПК України вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 23.12.2020. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України,\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed