Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

У травні 2014 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В своєму позові [PERSON] просила визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS], встановити порядок користування квартирою між нею та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію вартості ? частини легкового автомобіля [NUMBER], який був придбаний під час шлюбу та проданий [PERSON] після розірвання шлюбу. Під час судового розгляду справи [PERSON] збільшила свої позовні вимоги і просила суд ще стягнути на її користь з [PERSON] і вартість ? частини легкового автомобіля [NUMBER] та автомобіля «Фіат Добло», державний номерний знак [NUMBER], які придбані подружжям під час шлюбу та продані [PERSON] одноособово після розірвання шлюбу. [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про визнання майна, - квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю та визнання порядку користування цією квартирою, посилаючись на те, що вказана квартира була придбана ним під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. До початку розгляду справи по суті позивач [PERSON] заявила клопотання щодо об'єднання цивільних справ за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" про визнання майна особистою власністю, зміну договору найму та встановлення порядку користування квартирою зазначивши, що позови пред'явлені до одних і тих осіб, які беруть участь у справі, а позовні вимоги є однорідними, тобто випливають з одних і тих же правовідносин, спрямовані на досягнення однієї і тієї ж мети, а також з метою процесуальної економії часу. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 12.06.2014 року було об'єднано цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: КП "Житлово-експлуатаційна організація №2" про визнання майна особистою власністю, зміну договору найму та встановлення порядку користування квартирою. Позивач - відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. В задоволенні позову [PERSON] просили відмовити за безпідставністю. Відповідач- позивач [PERSON] та його представник адвокат Антипенко А.І. свої позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. В задоволенні позову [PERSON] просили відмовити за безпідставністю. Треті особи по справі в судове засідання не з»явилися будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи. Від представника КП «ЖЕО №2" до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без його участі. Суд, вислухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, вважає позов [PERSON] та позов [PERSON] такими, що підлягають до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виник спір. Судом встановлено, що 10 листопада 1995 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. Рішенням Ленінського районного суду м.Полтави від 04.11.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу в сім'ї сторін народилися діти: син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу неповнолітні діти залишились проживати разом з [PERSON], а в подальшому на їх утримання з [PERSON] рішенням Ленінського районного суду м.Полтави стягнуті аліменти. Під час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS]. Договір купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2006 року був укладений на ім'я [PERSON] Квартира чотирьохкімнатна, загальною площею 80, 3 кв.м, житловою площею 48,5 кв.м. Також за час перебування у шлюбі подружжям був придбаний легковий автомобіль марки «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, власником якого 30.07.2008 року був зареєстрований [PERSON] та легковий автомобіль «Фіат Добло», власником якого 30.11.2012 року був зареєстрований [PERSON], що підтверджується наявними у справі копіями реєстраційних карток ТЗ від 30.07.2008 року та від 30.11.2012 року. Сторонами в судовому засіданні не заперечувалось та не оспорювалася реєстрація права власності на квартиру та автомобілі на ім'я [PERSON], оскільки, все майно, яке придбавалось сторонами за час перебування у шлюбі, придбавалось для сім'ї у спільну сумісну власність. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вказане правило міститься і в ч.3 ст. 368 ЦК України. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частка майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Згідно ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Згідно п.п.23, 24, 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерела і час його придбання. При вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як вбачається з матеріалів справи істотних обставин справи які б впливали на думку суду щодо вирішення питання про збільшення частки [PERSON] в спільному майні подружжя при розподілу його та відступу від рівності часток відсутні, відповідач [PERSON] аліменти сплачує згідно рішення суду, заборгованості по аліментам немає, про що було надано докази в судовому засіданні, інших доказів на підтвердження даної позовної вимоги [PERSON] суду не надано, а тому в цій частині позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] щодо збільшення її частки при розподілі майна подружжя з ? до 3\\4. Аналізуючи та оцінюючи обставини справи, суд приходить до висновку, що зазначене вище майно сторін, а саме: квартира [ADDRESS], легковий автомобіль «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, державний номерний знак [NUMBER], легковий автомобіль «Фіат Добло», державний номерний знак [NUMBER] були придбані сторонами за час перебування їх у шлюбі, на праві спільної сумісної власності, а тому являються об'єктами їх спільної сумісної власності. [PERSON] не надав суду доказів того, що квартира [ADDRESS] була придбана за гроші, які належали йому особисто від продажу отриманого у спадщину незавершеного будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та приватизованої земельної ділянки площею 0,17 га в [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 12 вересня 2009 року. Зазначений договір підтверджує лише факт продажу [PERSON] отриманого у спадщину нерухомого майна, однак не може бути підтвердженням в обґрунтування вимог [PERSON] про віднесення квартири [ADDRESS] до майна особистої приватної власності [PERSON], у зв'язку з чим у в цій частині заявленого [PERSON] позові про віднесення квартири [ADDRESS] слід відмовити. В судовому засіданні [PERSON], заперечуючи проти позову [PERSON] щодо визначення за нею права власності на частку придбаних у шлюбі і спільну сумісну власність двох легкових автомобілів, зазначених вище, пояснював, що автомобіль «Мітсубіші Оутлендер» 2.0 був проданий ним 05.10.2012 року, під час шлюбу був проданий [PERSON] за 18000 доларів США по довіреності від 05.10.2012 року, про що він, [PERSON], написав [PERSON] розписку, і в подальшому придбав автомобіль «Фіат Діабло», який теж під час шлюбу продав [PERSON], а гроші від продажу витрачав в інтересах сім'ї, а тому вважає, що указані легкові автомобілі не підлягають поділу. Із наявних у справі реєстраційних карток ТЗ, які були витребувані судом за клопотанням [PERSON] із органів УДАІ вбачається, що [PERSON] 30.07.2008 року був зареєстрований власником легкового автомобіля «Мітсубіші Оутлендер» 2.0, д.н.з. [NUMBER], який 11.12.2013 року був знятий з реєстрації для реалізації, а 08.02.2014 року на підставі довідки-рахунку №ВІА182303 від 05.02.2014 року на суму 120690 грн. був зареєстрований на ім'я власника [PERSON], а отже фактично проданий [PERSON] [PERSON] Наведені письмові докази спростовують доводи [PERSON] щодо продажу ним легкового автомобіля «Мітсубіші Оутлендер» 2.0 по довіреності від 05.10.2012 року на ім'я [PERSON] та [PERSON], із цих підстав суд не сприймає розписку [PERSON] від 05.10.2012 року як доказ, що підтверджує факт продажу автомобіля 05.10.2012 року. Із реєстраційної картки тз від 30.11.2012 року вбачається, що за [PERSON] був також зареєстрований легковий автомобіль «Фіат Добло», д.н.з. [NUMBER], який в подальшому на підставі довідки-рахунку №ВІА430025 від 27.05.2014 року на суму 72000 грн. був зареєстрований на ім'я власника [PERSON], мешкання [ADDRESS]. Таким чином вбачається, що обидва легкових автомобіля, придбані під час шлюбу, були відчужені [PERSON] після розірвання шлюбу, коли сторони не підтримували сімейних стосунків, без згоди на те збоку дружини як співвласника спільного сумісного майна. Згідно п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого подружжя і не в інтересах сім'ї і чи не на її потреби або проживав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Аналогічні підстави з вищезазначеного питання викладені і в постанові ВСУ від 8 квітня 2015 року та правових позиціях у справі № 6-7цс15 де зазначено, що відповідно до статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права належність подружжю майна, придбаного за час шлюбу за спільні кошти подружжя, на праві спільної сумісної власності законодавством презюмується, якщо інше не встановлено судом при розгляді справи. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Суд вважає, що вартість двох відчужених [PERSON] легкових автомобілів спільної сумісної власності на загальну суму 192690 грн. (72000 +120690) згідно довідок-рахунків наявних в матеріалах справи та не оспорюваних учасниками судового процесу, слід враховувати при поділі як їх спальне майно, яке підлягає поділу. Позивачка [PERSON] згодна з вартістю відчужених [PERSON] двох автомобілів, зазначених в довідках-рахунках і не заперечує проти отримання грошової компенсації за свою частку від [PERSON] При визначенні розміру часток сторін у спільному майні суд виходить з того, що у відповідності до ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, а отже частка кожного визначається судом порівну - по ? частині за кожним із подружжя. Суд не вбачає підстав для збільшення частини [PERSON] у майні спільної сумісної власності з ? частини до ? частини (трьох четвертих), оскільки згідно ст.70 СК України збільшення частки можливе лише для того із подружжя, з ким проживають діти, а діти сторін на час розгляду судом справи проживають в одній квартирі з батьками - сторонами у справі. З цих підстав позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Висновком судової будівельно-технічної експертизи №98-14 від 26.12.2014 року на розгляд суду запропоновані три варіанти порядку користування квартирою [ADDRESS] в частинах ? та ? для кожного. Враховуючи конкретні обставини справи, наявність неприязних стосунків між сторонами та між батьками дітей і дітьми, а також те, що діти сторін фактично залишаються проживати з матір'ю, суд, беручи до уваги обставини справи, враховуючи фактичну ситуацію, яка склалась між сторонами по справі та інтереси неповнолітніх дітей, при встановленні сторонам варіанту користування квартирою вважає можливим встановити їм варіант №3 із запропонованих висновком судової будвіельно-технічної експертизи №98-14 від 26.12.2014 року, при якому в користування [PERSON] виділяються: кімната «4» площею 16,90 м2, кімната «10» площею 12,6 м2, лоджія 2.0 м2 (на плані зафарбовано червоним кольором). В користування [PERSON] виділяються: вбудована шафа «5» площею 1,4 м2, кімната «6» площею 9,1 м2, кімната «11» площею 9,9 м2, лоджія 2,6 м2 (на плані зафарбовано синім кольором). У спільному користуванні сторін залишаються: коридор «1» площею 9,3 м2, вбудована шафа «2», площею 0,4 м2, кухня «3» площею 9,1 м2, коридор «7» площею 3,4 м2, ванна «8» площею 2,6 м2, вбиральня «9» площею 1,0 м2. Для виконання даного варіанту порядку користування необхідно закласти отвір між лоджіями, на місці віконного отвору улаштувати балконний отвір з віконним отвором в кімнаті «11» площею 9,9 м2 для виходу на лоджію площею 2,6 м2. На підставі викладеного та

Outcome: partial