Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача, відповідно до якої просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 02 вересня 2000 року Кривоозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №6. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], доньку - [PERSON], [INFO], які проживають з ним. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що шлюбні стосунки з відповідачем припинені, вона проживає окремо більше року, вказуючи на небажання підтримувати сімейні відносини через різні погляди на життя та несумісність характерів, подальше спільне життя і збереження сім'ї неможливе, тому строк для примирення надавати недоцільно. При цьому позивач просить визначити місце проживання дітей біля нього. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив розірвати шлюб, дітей залишити проживати біля нього, обгрунтовуючи свою позицію тим, що не заперечує, щоб дочка проживала з матір"ю, але не може бути байдужим до того, що дитина бажає жити з ним та зі своїм рідним братом. Він не може не реагувати на те, що дитина зі сльозами на очах залишала їх будинок, щоб їхати в будинок, де проживає мати. Просить врахувати, що він постійно піклується про дітей, намагається створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, задовольнити їх гармонійний розвиток в атмосфері любові. Емоційно є болючим та напруженим, коли дочка просить, щоб бути з ним. Відповідач та її представник в судовому засіданні позов визнали частково, не заперечуючи щодо розірвання шлюбу, та визначення місця проживання старшої дитини з позивачем. При цьому стверджували про безпідставність вимог позивача щодо визначення проживання спільної доньки з батьком, оскільки відповідач бажає, щоб дитина проживала з нею. Крім того, просили врахувати, що позивач не має самостійного доходу, позивач офіційно працює та позитивно характеризується за місцем роботи. Представник Кривоозерської РДА як органу опіки та піклування в судовому засіданні пояснила, що спеціалістами служби у справах дітей на виконання ухвали суду проведено ретельну роботу щодо з"ясування відносин в сім"ї [PERSON]. Вказане питання було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, що діє при Кривоозерській РДА, де проводилась бесіда з [PERSON], [PERSON] та їх спільними дітьми. За результатами комплексного вивчення питання щодо визначення місця проживання дітей було прийнято рішення про те, що орган опіки та піклування вважає за доцільне та таке, що буде відповідати інтересам неповнолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], після розлучення батьків, залишити проживати дітей біля батька - [PERSON]. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. За положеннями ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного кодексу України. Положеннями ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст.110 Сімейного кодексу України ). Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02 вересня 2000 року Кривоозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, актовий запис №6, що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], яке видано повторно 22 травня 2018 року (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Кривоозерською сільською радою Миколаївської області 05 лютого 2001 року (а.с.6), доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно Кривоозерським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 22 травня 2018 року (а.с.7) . Встанолено, що спільне життя сторін не склалося через відсутність взаєморозуміння, постійні конфлікти та виникле з цього приводу взаємовідчуження. Неодноразові спроби примирення не мали успіху. Спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Суд вважає встановленим, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. На даний час між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання меншої дитини, оскільки їх спільний син, досяг 17 років, та самостійно визначив бажання проживати з батьком. При наданні правової оцінки спору суд приймає до уваги наступне. Положеннями ст.51 Конституції України регламентовано, що дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень ч.6-ч.9 ст.7 Сімейного кодексу України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до положень ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. За положеннями ст.157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний приймати участь в її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Крім того, той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.. Відповідно до положень ст.159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до положень ч.1 ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно положень ст.161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.141 Сімейного кодексу України мати та батько мають рівні права та обов'язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. За положеннями ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями ст.ст.11, 15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї разом з батьком або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю „визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Згідно роз'яснень п.18 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застовування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21 грудня 2007 року, при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судом встановлено, що позивач з відповідачем проживали разом з дітьми за адресою вул.Горького, 97 с.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області. В травні місяці 2017 року відповідач прийняла рішення про розірвання сімейних відносин з позивачем, тому вона переїхала в будинок до своєї матері, що розташований за адресою вул.Горького, 126 с.Криве Озеро Кривоозерського району Миколаївської області. Після того як відповідач залишила будинок, в якому сторони проживали сім"єю, дитина, [PERSON], проживала з матір"ю, проте з початку 2018 року перейшла проживати в будинок до батька. На даний час дитина, за бажанням, спілкується з матір"ю, іноді залишається ночувати в її будинку. Зі слів позивача, він не заперечує щоб мати та донька мали близькі родинні відносини, проживали разом, проте дитина слізно проситься проживати з ним. Встановлено, що позивач має власний будинок, з ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей. В будинку обладнані дитячі кімнати, де діти мають можливість навчатися, гратися, відпочивати. Позивач працює по найму, тримає підсобне господарство, намагається постійно знаходити час для своїх дітей, займатися з ними, піклуватися про них. Житлово-побутові умови батька в цілому забезпечують можливість належного виховання та розвитку дітей, батько за місцем свого проживання спроможний забезпечити дітей можливістю відвідування навчальних закладів, для дітей створені всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку. Доводи відповідача, про те, що позивач не займається вихованням дітей та матеріально не забезпечує нічим не підтверджені. Згідно висновку Кривоозерської РДА як органу опіки та піклування від 25 липня 2018 року №388/02-45-21/18, щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], після розлучення батьків доцільно та таке, що відповідає інтересам дітей, залишити проживати їх біля батька - [PERSON]. Положеннями ст.ст.76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). На підставі викладеного, з урахуванням положень Закону України "Про охорону дитинства", відсутності доказів щодо неможливості створення батьком належних умов для виховання дітей, його турботу і увагу до дочки, а також висновку органу опіки та піклування, виходячи із найвищих інтересів дитини, аналізуючи встановлені відносини батьків з дітьми, оцінивши всі докази у їх сукупності, суд вважає можливим задовольнити вимоги позову щодо визначення місця проживання дітей, оскільки залишення сина та дочки проживати з батьком відповідає їх інтересам, та забезпечить їх гармонійний стан та розвиток. За вказаних обставин, суд визнає позовні вимоги законними, обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved