Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-06 00:00:00

В Рівненський міський суд з позовом звернулася [PERSON] до приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просить суд їх задоволити та стягнути з приватного акціонерного товариства «Рівнетурист» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі, що належить до сплати але не менше розрахованої згідно мінімальної заробітної плати в сумі 1008,90 грн. (одну тисячу вісім гривень дев'яносто копійок); середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 червня 2001 року по 01 травня 2016 року включно у сумі 22 030,60 грн. (двадцять дві тисячі тридцять гривень шістдесят копійок) та моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. (п'ять тисяч гривень нуль копійок). В судовому засіданні позивач пояснила, що з моменту прийняття і до дня звільнення працювала на різних посадах в АТП «Турист», станом на дату звільнення з нею були проведені розрахунки по заробітній платі і інших платежах, крім виплати заборгованості за період з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року. Також пояснила суду, що про дані обставини вона знала, ще з моменту її звільнення, так як інші працівники АТП «Турист» зверталися до суду, в тому числі і її дочка [PERSON], на користь якої рішенням Рівненського міського суду від 07.06.2006 року з ЗАТ «Рівнетурист» було стягнено розрахункові платежі та моральну шкоду. До ПрАТ «Рівнетурист» вона з вимогою про сплату не виплаченої заробітної плати не зверталась. З позовом до суду про стягнення розрахункових платежів та моральної шкоди не зверталась, оскільки на її звернення до органів прокуратури, в останній їй пояснили, що вона пропустила строки звернення. В судовому засіданні представник відповідача заявлені позовні вимоги позивача не визнав та просить суд відмовити у їх задоволенні. Свої заперечення мотивує тим, що АТП «Турист було філією Рівненського дочірнього підприємства «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур», однак позивач до Рівненського дочірнього підприємства «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур», ЗАТ «Рівнетурист» та власне ПрАТ «Рівнетурист» з вимогою про сплату нарахованої, але не виплаченої заробітної плати не звертався. Також зазначає, що позивач була звільнена з роботи не 15.06.2001 року, а 02.07.2002 року, що свідчить із запису її трудової книжки. На день звільнення всі виплати їй були проведені. Вважає, що зі сторони відповідача порушення трудового законодавства не було, бо були вчинені всі дії для виплати заробітної плати працівникам, і відповідно відсутня вина підприємства у невиплаті заробітної плати. Жодних заяв, скарг чи претензій щодо оплати праці чи інших порушень трудового законодавства від позивача не надходило. Крім того посилається на Рішення Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенням статей 117, 2371 цього кодексу від 22.02.2012 року справа № 1-5/2012, яким зазначено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або у повноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк. Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного . Відповідно до пункту 1.1. Статуту ПрАТ «Рівнетурист», затвердженого річними Загальними зборами акціонерів Приватного акціонерного Товариства «Рівнетурист» (протокол №17 від 25 квітня 2016 року), Рівненське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Рівнетурист" є повним правонаступником Рівненського обласного дочірнього підприємства "Рівнетурист" Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" . Рівненське обласне закрите акціонерне товариство по туризму та екскурсіях "Рівнетурист", що було створене шляхом реорганізації (перетворення) Рівненського обласного дочірнього підприємства "Рівнетурист" Українського закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Укрпрофтур" у вищеназване акціонерне товариство, змінило своє найменування на Приватне акціонерне товариство "Рівнетурист" в зв'язку із приведенням діяльності у відповідність до вимог Закону України "Про акціонерні товариства". Приватне акціонерне товариство "Рівнетурист" є повним правонаступником Рівненського обласного закритого акціонерного товариства по туризму та екскурсіях "Рівнетурист" . Крім того, судом було встановлено, що Автопідприємство «Турист» було в складі туристсько-екскурсійного виробничого об'єднання «Рівнетурист» - ТЕВО «Рівнетурист», ТЕВО «Рівнетурист» реорганізоване в Рівненське обласне дочірнє підприємство «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур» і відповідно мало у своєму складі такий підрозділ як бухгалтерія, яка і проводила нарахування і виплату заробітної плати працівникам. Як пояснила позивач всім працівникам АТП «Турист» у тому числі і для неї нараховувалась та виплачувалась заробітна плата АТП «Турист», а не головним підприємством - Рівненським обласним дочірнім підприємством «Рівнетурист» ЗАТ «Укрпрофтур». 05 квітня 1982 року, позивача [PERSON] було прийнято на роботу у Автогараж ОСПЄ на посаду мийника автобусів. 01.06.1982 року було переведено на посаду кладовщика, 03.01.1983 року переведена на посаду завскладом, 03.01.1983 року Автогараж перейменований в автобазу «Турист». 04.01.1988 року позивача було переведено на посаду диспетчера автобази. З 02.10.1990 року автобаза «Турист» перейменована в АТП «Турист». 06.06.2000 року її було переведено на посаду старшого диспетчера. 02 жовтня 2000 року АТП «Турист» передано в оренду приватному підприємству АТП «Автотур». 15 червня 2001 року договір оренди з ПП АТП «Автотур» розірваний. В період дії зазначеного договору оренди, а саме з 02 жовтня 2000 року по 15 червня 2001 року позивачу не проводилась виплата заробітної плати. 15.06.2001 року прийнята на посаду сторожа автобази «Турист». 02.07.2002 року звільнена з посади сторожа, що стверджується записом в трудовий книжці № 21. Відповідно ч.2 ст.233 КЗпП, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Рівненського міського суду від 23 травня 2006 року в справі №2-18/06 за позовом [PERSON], від 07 червня 2006 року за позовом [PERSON] справі №2-17 про стягнення заборгованості по заробітній платі за аналогічний період з відповідача працівникам з якими працювала позивач встановлені обставини на які посилається позивач. Вказані рішення набрали законної сили, отже вони мають приюдиційне значення для вирішення даної справи. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Як встановлено в судовому засіданні, розрахунок при звільненні з позивачем проведений не був. Тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 1008,90 грн. (одну тисячу вісім гривень дев'яносто копійок) підлягають до задоволення. Що стосується стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступного . Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю 22.02.2012 року № 4- рп/2012 справа № 1-5/2012, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позивач пропустив строки що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому в цій частині позовних вимог позивачу з цих підстав слід відмовити. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положенням ст.ст. 117, 2371 цього кодексу від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 справа № 1-5/2012, Конституційний Суд України зазначено, що спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Виходячи з наведеного вбачається, що позивач пропустив строки для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум. Тому в цій частині позовних вимог позивачу з цих підстав слід теж відмовити. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, тому його слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved