Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що працювала на підприємстві ПАТ «ПГЗК» машиністом конвеєра з 11.07.1994 року по 19.12.2017 рік та була звільнена за ст.38 КЗпП у зв,язку з виходом на пенсію. 22.02.2018 року рішенням лікувально-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини (протокол №314) їй було встановлено два професійні захворювання радикулопатія полісегментарна, попереково-крижова, білатеральна, переважно справа, та шийна лілатеральна, переважно зліва, з вираженим статико-динамічними порушеннями, больовим та м,язово-тонічним синдромами, периферичним нейроваскулярним синдромом верхніх кінцівок, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ другого ступеня; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадїї ( пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії. (легенева недостатність першого ступеня. В пункті 17 Акту розслідування профзахворювання встановлено, що причиною отримання профзахворювання є робота в умовах впливу шкідливих факторів виробничого середовища, а саме: важкість праці - робоча поза (незручна) 36% зміни, при нормi до 25% з вимушеними нахилами тулуба уперед під кутом більше 30 градусів -248-315 разів за змiну, при нормі 51-100 разів; величина статичного навантаження за зміну двома руками становила 127400-156800 кг с при нормі 42 00 кг с; вміст пилу з вмістом вільного діоксину кремнiю вiд 10% до 70% в повітрі робочої зони в 3-46,25 разів перевищує ГДК (б , 0-92, 5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м 3) згідно ГОСТ. Висновком медико-соціальної експертною комісії їй первинно 15.01.2019 року було встановлено 55% втрати професійної працездатності з якиї 45 по радикулопатії та 10% - по ХОЗЛ, визнано інвалідом 3 групи від профзахворювань з наступним переглядом на 2020 рік. Вважає винним у своїх захворюваннях відповідача. Від отриманих професійних захворювань та їх наслідків зазнає моральні страждання, оскільки сумлінно та добросовісно працювала тривалий час, а відповідач порушував законодавство про охорону праці, що призвело до профзахворювань та втрати працездатності. За висновками експертів, їй протипоказана важка фізична праця, тривала хода та переохолодження. Вона не має можливості працевлаштуватися, оскільки їй заборонено працювати у вищевказаних умовах; вимушена витрачати свій час та власні кошти на лікування та підтримку свого здоров,я. Крім того, від профзахворювань позивач переносить і фізичні страждання, такі як: постійний ниючий біль в попереково-крижовому відділі хребта, який посилюється при незначному фізичному навантаженні; онімінні та зниження чутливості у правій гомілці; судоми у правій нозі; постійний ниючий біль у шийному відділі хребта з іррадіацією у ліву руку; оніміння пальців лівої руки; побіління пальців на холоді; мерзлякуватість кінцівок. Просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 193 000 грн без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Відповідно до відзиву на позовну заяву, відповідач вважає позовні вимоги позивача необгрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, а сума моральної шкоди є необгрунтованою. Зазначив, що для відшкодування шкоди у зв`язку з каліцтвом працівника, або іншим ушкодженням його здоров`я, поряд з іншим, має встановлюватись вина особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди (немайнової шкоди) підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою i протиправним діянням заподіювача та вини останнього в заподіяннї. До юридичних фактів, якi має довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди та розмір такої шкоди. Отже, при відшкодуванні моральної шкоди необхідно встановити винні дїї відповідача. Також зазначив, що відповідно до п.63 Порядку «Про деякі питання розслідування та обліку нещасних випадків на виробництві, професійних захворювань та аварій на виробництві», затвердженого постановою КМУ № 1232 вiд 30.11.2011 року, до хронічного професійного захворювання належить захворювання, що виникло після багатократного та/або тривалого впливу шкідливих виробничих факторів. Пунктом 19 Акту ф. П-4 вiд 07.11.2018 визначено, що враховуючи роботу [PERSON] продовж більше 23 років в умовах впливу шкідливих факторів конкретних посадових осiб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання встановити неможливо. Відповідно до санітарно-гігієнічноi характеристики умов праці [PERSON] №2/2-11-3/880 вiд 10.03.2016 санітарно-побутове забезпечення та застосування засобів колективного та індивідуального захисту працівника відбувалося у повному обсязі, згідно галузевих норм. Вважає, що відповідач проводив належне забезпечення позивача необхідними засобами захисту при виконанні трудових обов,язків. Але, позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, що безпосередньо пов`язані із використанням обладнання, машин та механізмів, все рівно реaлізувала своє право на працю саме в шкідливих умовах праці та тривалий час (більше 23 років) пропрацювала на ПАТ «ПГЗК». Крім того, позивач не лише знала про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжувала працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги, а саме: право на пенсійне забезпечення за списком № 1; доплату у розмір 16%; додаткові відпустки. [PERSON] пропрацювала у важких та шкідливих умовах праці 23 роки, незважаючи на те, що для отримання права на пенсію на пільгових умовах, відповідно до п. а) ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» їй було достатньо пропрацювати в таких умовах лише десять років. Зазначає також, що професійне захворювання у [PERSON] було встановлено лише через 13 років після отримання права на пенсію на пільгових умовах та майже через два роки після звільнення з ПАТ «ПГЗК». Таким чином, позивач значно перевищила необхідний для отримання права на пільгову пенсію час роботи у шкідливих та важких умовах; при цьому остання знала про їх негативний вплив на здоров`я та умисно не вчиняла заходів для усунення шкоди, наприклад вихід на пенсію або переведення на іншу, менш шкідливу роботу в межах професії. Вважає, що таке безвідповідальне ставлення [PERSON] до свого здоров`я у результаті призвело до встановлення професійного захворювання, погіршення самопочуття та встановлення інвалідності. Також вважає, що ПАТ «ПГЗК» є неналежним відповідачем у даній справі, адже з огляду на вищезазначене не вбачається причинного зв`язку між працею [PERSON] на підприємстві відповідача та отриманням нею професійного захворювання під час праці у шкідливих умовах. Щодо розміру моральної шкоди зазначила, що вказана позивачем сума позовних вимог не відповідає вимогам розумності та справедливості. Ухвалою Інгулецького районного суду місті Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 квітня 2019 року постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с. 76). Позивач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомила. Судом постановлена ухвала про розгляд справи без її участі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, підтвердив обставини, викладені в позові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача Гомбаренко Е.Є. проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. 11 липня 1994 року позивач прийнята машиністом конвеєра 2 розряду дробильної фабрики Орендного підприємства «Південний ГЗК» (нині - ПАТ «ПІВДГЗК»), 16 жовтня 2000 року переведена машиністом конвеєра 4 розряду дробильної фабрики № 1, 01 травня 2006 року переведена машиністом конвеєра управління дробильно-транспортного комплексу, 19 грудня 2017 року звільнена за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с. 42, 66). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії ДУ «Українського науково-дослідного інституту промислової медицини» від 02 жовтня 2018 року встановлено професійні захворювання [PERSON] . 1) радикулопатія полісегментарна попереково-крижова (L4-S1) білатерально, переважно справа та шийна (С5-С7), білатерально, переважно зліва з вираженним статико-динамічними порушеннями з больовим та м`язово-тонічним синдромами, периферичним нейроваскулярним синдромом верхніх кінцівок, нейродистрофічними проявами у вигляді двобічного плече лопаткового періартрозу ПФ другого ступеня, остеоартрозу у поєднанні з пері артрозом ліктьових ПФ першого ступеня та колінних ПФ другого ступеня, суглобів 2) Хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Група А . Легенева недостатність першого ступеню. Захворювання професійні (а.с.48). Згідно з актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07 листопада 2018 року проведено розслідування причин виникнення хронічних професійних захворювань [PERSON] ., встановлених Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини. Відповідно до п. 13 акту оцінка умов праці позивача віднесена: з важкості праці - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі», з речовин фіброгенної дії - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі», з мікроклімату - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі», за параметрами загальної вібрації - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі», за параметрами шуму - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі», Загальна оцінка умов праці - відноситься до 3 класу 3 ступеня «шкідливі». Відповідно до пункту 16 акту професійне захворювання виникло внаслідок тривалої дії шкідливих факторів виробничого середовища та недосконалості робочого місця, фізичних навантажень, що перевищували нормативні показники та пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники. Відповідно до п. 17 акту причиною виникнення професійних захворювань є: важкість праці: незручна робоча поза 36% зміни (при нормі 25%) з вимушеними нахилами тулубу уперед під кутом більше 30 градусів 248-315 разів за зміну, при нормі 51-100 разів; величина статичного навантаження за зміну двома руками становила 127400-156800 кг/с при нормі 42000 кг/м; потужність зовнішньої роботи при роботі з переважною участю м,язів плечового поясу 28,4-28,6 Вт при нормі 27 Вт, м,язів нижніх кінцівок та тулуба 67,5-73,5 Вт при нормі 63 Вт; маса вантажу, що постійно підіймається та переміщується вручну становила 8-16 кг, при нормі до 7 кг; вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 3-46.25 разів перевищує ГДК (6.0-92,5 мг/куб.м при ГДК 2,0 мг/куб.м) Згідно з п. 19 акту, враховуючи роботу позивача впродовж тривалого часу в умовах дії шкідливих факторів та зміну керівництва структурного підрозділу підприємства, конкретних осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не встановлено (а.с. 43-46). При первинному огляді МСЕК 15 січня 2019 року [PERSON] встановлено ступінь втрати професійної працездатності - 55 %: 45 % - радикулопатія , 10 % - ХОЗЛ з 02 січня 2019 року до 01 лютого 2020 року, визначена 3 група інвалідності (а. с. 47). З приводу професійного захворювання [PERSON] проходила стаціонарне лікування в медичних закладах в лютому 2018 року, в травні 2018 року (а.с. 50-53), амбулаторне - в жовтні 2018 року (а.с.54-55). Внаслідок професійних захворювань позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у моральних стражданнях через погіршення здоров`я, необхідність лікування, вимушені зміни способу життя, втрату професійної працездатності. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Стаття 173 зазначеного кодексу закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача у її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків - втрати професійної працездатності: 55 % , встановленні інвалідності. Суд не може погодитися із запереченнями відповідача, що позивач був ознайомлений із шкідливими умовами праці, погодився з ними, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки той факт, що роботодавець ознайомив свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємства від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійних захворювань позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення її звичайного способу життя та вимагають додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що в діях відповідача відсутня протиправна поведінка, оскільки відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду. Доводи представника відповідача про недоведеність факту моральної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, інвалідізація особи, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан її здоров`я, вину підприємства у заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, ступінь втрати професійної працездатності у зв`язку з професійними захворюваннями, наявність групи інвалідності у позивача, обсяг фізичних та моральних страждань, їх інтенсивність та тривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках. Суд враховує вину підприємства в отриманні позивачем професійного захворювання (зокрема наявність нереалізованої роботодавцем можливості запобігти виникненню професійних захворювань у позивача шляхом виконання заходів, зазначених в п.п.1-4, 6 п.18), загальний стаж роботи [PERSON] в шкідливих умовах, а також час виникнення у неї професійного захворювання. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 50000 грн. Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: partial