Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], що є підставою для їх зняття з реєстраційного обліку в квартирі та внесення відповідних змін до особового рахунку. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що вона з 06 січня 2017 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 06 січня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12. Після того, як вона стала власником, їй стало відомо, що у вищезазначеній квартирі зареєстровані відповідачі. У спірній квартирі відповідачі не проживають, їх особистих речей у квартирі немає. Припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Реєстрація в будинку відповідачів змушує позивача нести додаткові матеріальні витрати, перешкоджає праву позивача користуватись своєю власністю. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмово просив суд розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника, заперечень проти позову не мають. Відповідачі в судові засідання у справі повторно не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За таких обставин на підставі ст. 74 ЦПК України та ч. 4 ст. 169 ЦПК України, відповідачі вважаються повідомленими про день та час судового засідання і такими, що відсутні без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. З урахуванням викладеного суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч. 2 ст. 158, 169, 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу по справі - [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 06 січня 2017 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12 (а.с. 11) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 77806545 від 06 січня 2017 року. Відповідачі зареєстровані у належній позивачу квартирі за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою Адміністрації Дніпровського району КМР за вих. № 1-1/9 від 02 лютого 2017 року (а.с. 6). З 2011 року відповідачі за адресою: [ADDRESS], не проживають, за місцем реєстрації до відділу поліції з приводу вчинення їм перешкод у проживанні чи користуванні житловим приміщенням не зверталися, що підтверджується актом про не проживання від 22 лютого 2017 року виданим КП КМР "УКОЖФ" (а.с. 15) та довідкою Дніпровського ВП Кам'янського відділу ГУНП МВС України в Дніпропетровській обл. № 46.2/12.2167 від 28 лютого 2017 року (а.с. 16). З урахуванням викладеного суд вважає встановленим факт добровільного залишення відповідачами квартири по [ADDRESS], за місцем їх реєстрації, без будь-яких поважних причин, та за відсутності вчинення їм будь-яких перешкод у проживанні, вибувши на інше постійне місце проживання. Факт реєстрації відповідачів у квартирі позивача порушує права та інтереси позивача, оскільки остання несе додаткові витрати по утриманню майна та не можно вільно розпоряджатися своїм майном. На момент пред'явлення позову минуло більше 6 (шести) років як відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації у квартирі позивача, тому відповідно до ст. 405 ЦК України, сплинув річний строк, за яким за відповідачами зберігається їхнє право на користування спірною квартирою. Жодних домовленостей між відповідачами і позивачем, як власником квартири, судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК Украйни, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 3. п. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 24.12.2010 № 3307/5) державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем народження дитини або за місцем проживання її батьків чи одного з них. Дана норма вказує на обрання лише місця реєстрації дитини батьками. Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 12 квітня 1985 № 2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. В той же час, право малолітньої дитини користуватися житлом позивача є похідним від аналогічного права одного з батьків та існує лише за наявності його у одного з них. Таким чином, оскільки підставою втрати у дітей відповідача права користування житлом є не лише неповажність причин їх відсутності понад встановлені строки, а й відсутність проживання їх матері в спірному житловому приміщенні, а також те що спірне житлове приміщення не було постійним місцем проживання відповідача та її дітей, які весь час не проживання в квартирі позивача мешкають за іншою адресою, суд, вважає, що малолітні діти відповідача разом з ним можуть бути визнані такими, що втратили право користування жилим приміщенням. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право у користуванні житловим приміщенням позивача, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачами їхнього права на проживання у квартирі позивача, тому позов підлягає задоволенню в цій частині в повному обсязі. Щодо позовних вимог в частині, що дане рішення є підставою для зняття осіб з реєстрації за місцем мешкання, задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Щодо позовних вимог позивача в частині, що дане рішення є підставою внесення відповідних змін до особового рахунку на квартиру, суд вважає їх необгрунованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки рішення суду про визнання особи втратившою право у користуванні житловим приміщенням є підставою для внесення відповідних змін до особового рахунку на квартиру та додаткового зобов'язання судом не потребує. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом встановлено, що за подання позову позивачем сплачено судовий збір в сумі 640,00 грн., які відповідно до ст. 88 ЦПК України повинні бути стягнуті солідарно з відповідачів по справі на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial