Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

18 травня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, посилалася на те, що вона з відповідачем у період з липня по грудень 2019 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, займалися спільним побутом. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, позивач завагітніла. З початку грудня 2019 року сторони припинили стосунки та [INFO] у позивача народився син [PERSON] . Відповідач [PERSON] , будучи обізнаним про те, що він є біологічним батьком дитини, до Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про реєстрацію сина не з`явився, у зв`язку з чим органами державної реєстрації актів цивільного стану в актовому записі про народження дитини відомості про батька зазначені зі слів матері у відповідності до ч.1 ст. 135 СК України та батьком дитини записано [PERSON] . Позивач зазначила, що оскільки відповідач є батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , він зобов`язаний утримувати сина до досягнення ним повноліття. Однак, [PERSON] не виконує свої батьківські обов`язки, не приймає участі у вихованні та утриманні дитини. В зв`язку з наведеним, в позовній заяві [PERSON] просила суд: визнати [PERSON] батьком - [PERSON] , [INFO] ; внести зміни до актового запису № 144 від 05 травня 2020 року про народження [PERSON] , [INFO] , записавши батьком дитини [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2 500,00 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 28 травня 2020 року відкрите провадження у справі. Ухвалою суду від 25 вересня 2020року у справі призначено судову біологічно-генетичну (молекулярно-генетичну) експертизу, проведення якої доручено експертам Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради», провадження у справі було зупинено до її проведення. 03 грудня 2020 року відповідач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про поновлення провадження у справі у з визнанням батьківства. 09 грудня 2020 року на адресу суду надійшло повідомлення експертної установи про повернення ухвали суду без виконання, в зв`язку з неявкою обох сторін на експертизу. Ухвалою суду від 10 грудня 2020 року провадження у справі поновлене, справу призначено до розгляду. Ухвалою суду від 04 лютого 2021 року закрите підготовче провадження у справі, справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилався на обставини, викладені в позовні їй заяві, просив позов задовольнити, зокрема надав заяву про розподіл судових, які понесла позивач на правову допомогу. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивача в частині встановлення батьківства визнала. Що стосується вимог про стягнення аліментів на утримання дитини - в цій частині позов визнала частково. Посилалася на те, що відповідач має неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , на утримання якого з нього на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року у справі № 183/1620/17 із заробітної плати стягуються аліменти, в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, що в грошовому виразі складає 1 449,00 грн. Представник зазначила, що відповідач [PERSON] з 03.10.2016 року по теперішній час працює на посаді менеджера з постачання в ТОВ «Арсенал Групп», його заробітна плата без утримання податків на місяць складає 7 200,00 грн. З урахуванням наведених обставин вважає достатнім визначити розмір аліментів на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З приводу витрат на правову допомогу, які представник позивача просить стягнути з відповідача за надані [PERSON] адвокатські послуги в загальному розмірі 14 000,00 грн. вважає завищеними та такими, що не відповідають складності справи, крім того представником позивача в актах приймання-передачі зазначена вартість адвокатських послуг та час витрачений на їх надання, зокрема за участь у судових засіданнях, що за годину становить 1000,00 грн., в той же час звернула увагу на те, що під час розгляду даної справи жодного разу не було засідання, яке б тривало годину або більше години. У зв`язку з цим, просила суд зменшити розмір витрат на правову допомогу до розміру, який відповідатиме співмірності розгляду даної справи та витраченого часу адвокатом Кислим М.М. на виконаних таких послуг. Представник третьої особи - Новомосковського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. Суд, врахувавши заяви сторін, дослідивши надані учасниками справи письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що підтвердили представники сторін, позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] у період з липня по грудень 2019 року проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, займалися спільним побутом. Під час спільного позивач [PERSON] завагітніла. Сторони не заперечували, що з початку грудня 2019 року вони припинили стосунки. Встановлено, що [INFO] в м. Новомосковську Дніпропетровської області народився [PERSON] , про що 05 травня 2020 року Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) складений відповідний актовий запис № 144, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 05 травня 2020 року. У свідоцтві про народження дитини батьками дитини - [PERSON] , [INFO] зазначені: мати - [PERSON] та батько - [PERSON] . При цьому, інформація про батька дитини була внесені зі слів матері у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України № 00026270005 від 05 травня 2020 року. Таким чином, між сторонами виник спір про встановлення батьківства. Вирішуючи спір по суті заявлених вимог про визнання батьківства, суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ч. 3 ст. 128СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Положеннями ст. 125 СК України визначено, що якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні, у таких справах позови осіб, зазначених у ч.3 ст. 128 СК України приймаються до судового розгляду, якщо, зокрема дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (ч.1 ст. 135 СК України). Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в книзі реєстрації народжень учинено згідно зі ст. 135 СК України. Так, відповідно до ч.1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Із заявою про встановлення факту батьківства до суду мають право звернутися матір, опікун дитини, особа, яка її утримує та виховує, а також сама дитина, котра досягла повноліття, а факту материнства - батько й інші перелічені особи. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини, коли відповідно до ч. 2 ст.55СК України про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття. В пункті 13 вказаної Постанови, Пленум Верховного Суду України вказав, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у преамбулі постанови Пленуму № 8 від 30 травня 1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», судова експертиза як один із засобів доказування сприяє всебічному, повному й об`єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень. Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України, викладених у п.8 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 89 ЦПК, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Разом з тим, суд враховує, що позивачем було ініційоване питання про проведення у справі судово-генетичної експертизи, експертиза не була проведене у зв`язку з неявкою відповідача [PERSON] до експертної установи. У відповідності до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. В той же час, в своїй заяві відповідач [PERSON] визнав своє батьківство по відношенню до [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з чим не заперечував проти задоволення позовних вимог в цій частині, зокрема щодо внесення до актового запису про народження дитини відомості про нього як про батька дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, ухилився від проведення експертизи для визначення зірваного споріднення, суд приходить до висновку, що у відповідності до ст. 109 ЦПК України можливо встановити факт батьківства відповідача. За положеннями ст. 134 СК України на підставі заяви осіб, зазначених у ст.ст. 126 та 127 СК України, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до Книги реєстрації народжень та видає нове Свідоцтво про народження. Відповідно до п.п.20 п. 1 Розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 р. № 52/2, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Пунктами 2.13, 2.13.1 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Судом враховано, що відповідачем визнано позовні вимоги в частині встановлення батьківства, а тому відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення вимог в цій частині. Вирішуючи по суті питання в частині позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд дійшов наступного. Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно до ст.ст.180,181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначення аліментів у меншому розмірі не забезпечить звичайних потреб та достатній рівень життя дитини, який їй гарантовано Законом України «Про охорону дитинства» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 р. У відповідності дост. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дитина проживає разом з позивачем без реєстрації за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом про проживання осіб без реєстрації, складеного 08 травня 2020 року головою правління ОСББ «Ковалі». Встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком дитини - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 825, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14 липня 2016 року. На підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку. Встановлено, що відповідач [PERSON] з 03.10.2016 року по теперішній час працює на посаді менеджера з постачання в ТОВ «Арсенал Групп», його заробітна плата без утримання податків на місяць складає 7 200,00 грн., з яких: щомісяця відраховуються аліменти в сумі 1 449,00 грн. та податок з доходів фізичних осіб в сумі 1 404,00 грн., що підтверджується довідкою про доходи з місця роботи від 26 листопада 2020 року. Таким чином, відповідач [PERSON] є працездатним, офіційно працевлаштованим, на утриманні має неповнолітню дитину, має стабільний дохід у вигляді заробітної плати, що на місяць складає 4347,00 грн. (7 200,00 грн. (нарахований заробіток) - 1 404,00 грн. (податки з доходів фізичних осіб) - 1 449,00 грн. (утримувані аліменти). Відповідач згоден надавати матеріальну допомогу на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд зазначає, що як відповідач, так і позивач, в рівних частках повинні утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне її утримання. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, який набув чинності 08 липня 2017 року були внесені зміни до частини 2ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 1,2 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Як зазначалося вище, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 та ч. 8 ст. 7 СК України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно дост.191СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд враховує те, що відповідач [PERSON] є працездатним, офіційно працевлаштованим, на його утриманні перебуває неповнолітня дитина, у зв`язку з чим вважає справедливим та достатнім визначити розмір аліментів на утримання дитини, що підлягає стягненню з останнього на користь позивача в розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18 травня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття. За наведених вище обставин позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають частковому задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу між сторонами судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови). Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). Як вбачається з матеріалів справи, 08 липня 2020 року представником позивача Кислим М.М. подано заяву про розподіл судових витрат на правничу допомогу в сумі10 000,00 грн., зокрема: договір про надання правової допомоги від 05 травня 2020 року та акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 08 липня 2020 року. 04 лютого 2021 року представник позивача звернувся з додатковою заявою про розподіл судових витрат на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн., зокрема надав акт приймання-передачі наданих послуг № 2 від 04 лютого 2021 року. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу на загальну суму 14 000,00 грн., представником позивача Кислим М.М. долучено довідку від 08 лютого 2021 року, що складена останнім в довільній формі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. В свою чергу, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення заяви про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в загальному розмірі 14 000,00 грн., вважає їх завищеними та такими, що не відповідають складності справи. Крім того посилалася на те, що представником позивача в актах приймання-передачі зазначена вартість адвокатських послуг та час витрачений на їх надання, зокрема за участь у судових засіданнях, що не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки вартість наданих послуг встановлена погодинно, де година витрачена адвокатом на надання клієнту послуг оцінюється в 1 000,00 грн., в той час як судові засідання в даній справі не тримали і години, У зв`язку з цим, просила суд зменшити розмір витрат на правову допомогу до розміру, який відповідатиме співмірності розгляду даної справи та реального витраченого часу адвокатом Кислим М.М. на виконання ним певних послуг. Так, з пункту 3.1. Договору про надання правової допомоги від 05 травня 2020 року вбачається, що вартість наданих послуг виконавця, за період дії договору визначається шляхом множення суми затраченого часу на вартість за годину роботи. Вартість за годину роботи визначається з розрахунку 1 000,00 грн. за одну годину правової допомоги. Згідно акту приймання-передачі № 1 від 08 липня 2020 року вартість наданої правової допомоги по справі складає 10 000,00 грн. (де 10 год. х 1 000,00 грн.). адвокатом Кислим М.М. надані наступні послуги: формування правової позиції способів захисту та інтересів Клієнта - 1 год.; надання усної консультації Клієнту з приводу роз`яснення положень чинного законодавства України, узгодження подальших дій для досягнення бажаного результату клієнта, формувань плану та стратегії захисту порушених прав клієнта - 1 год.; складання позовної заяви про встановлення батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини - 5 год.; підготовка клопотання про призначення судової медико-генетичної експертизи - 1 год.; роздруківка документів ксерокопіювання додатків, завірення копій - 1 год.; участь у судовому засіданні 30.06.2020 року - 1 год. Згідно акту приймання-передачі № 2 від 04 лютого 2021 року вартість наданих послуг адвокатом Кислим М.М. складає 4 000,00 грн. (де 4 год. х 1 000,00 грн.) з яких: участь в судових засіданнях 14.07.2020 року, 07.09.2020 року, 25.09.2020 року та 04.02.2021 року. При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в Додатковій Постанові Верховного суду від 24 січня 2019 року у справі №910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/WestAllianceLimited" проти України", заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В той же час, суд не може погодитися в повній мірі з наведеними доводами представника позивача Кислим М.М. та вважає, що розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в розмірі 14 000,00 грн. не відповідає вимогам розумності, справедливості та складності справи, оскільки надані послуги адвокатом з урахуванням витраченого ним часу, не є співмірними. При цьому,представник позивача просив відшкодувати витрати на правову допомогу за участь його в п`яти судових засіданнях. Проте, суд звертає увагу, що 14.07.2020 року судове засідання не відбулося у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по іншій справі. Щодо решти чотирьох засідань, то жодне з них не тривало й години, а саме: 30.06.2020 року - 2 хв. 01 сек. (початок 09:53:05, кінець 09:55:06); 07.09.2020 року - 3 хв. 75 сек. (початок 08:29:25, кінець 08:33:00); 25.09.2020 року - 7 хв. 42 сек. (початок 10:29:02:, кінець 10:36:44); 04.02.2021 року - 49 хв. 56 сек. (початок 10:50:44, кінець 11:20:00). Таким чином, всього адвокатом Кислим М.М. витрачено часу на участь в судових засіданнях - 1 год. 73 сек., що складає 1 000,00 грн. У зв`язку з наведеним, відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача належить стягнути витрати на правничу допомогу в сумі 7 000,00 грн., що відповідатиме складності справи та виконаних адвокатом послуг з урахуванням витраченого ним розумного часу на здійснення певних робіт. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги про встановлення батьківства,а тому згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України позивачу належить повернути з Державного бюджету 50 відсотків судового збору (тобто 420,40 грн.), сплаченого за вимогу про встановлення батьківства в розмірі 840,80 грн, а з відповідача на користь позивача стягнути решту 50 відсотків судового збору, що становить 420,40 грн. Крім того, згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 840,40 грн. На підставі викладено та

Outcome: partial