Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивачка звернулась в суд з позовом до відповідачки про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом та встановлення юридичного факту. Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що її дідусь та бабуся, [PERSON] і [PERSON], були власниками та проживали у будинковолодінні [ADDRESS]. Проте, документ, який би посвідчував їхнє право власності на зазначене вище будинковолодіння відсутній. Будинковолодіння складається із житлового будинку та господарських будівель і споруд, інвентаризаційна вартість яких становить 87 049 грн. 00 коп. Статтями 121, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що майно колгоспного двору належить його членам в рівних частках на засадах спільної сумісної власності. 15 квітня 1991 року вступив в дію Закон України „Про власність". На момент вступу в дію Закону України „Про власність" в колгоспному (селянському одноосібному) дворі проживали [PERSON] і [PERSON]. У відповідності із ст.ст.121, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до набрання чинності Закону України „Про власність" станом на 15.04.1991 року ніхто, із вище зазначених осіб, що були членами колгоспного двору, не втратив право на частку в майні колгоспного двору. Отже, до введення в законну силу Закону України «Про власність» [PERSON] і [PERSON] були співвласниками будинковолодіння в рівних долях, тобто їм належало по ? частці будинковолодіння, як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] дідусь позивачки, [PERSON], помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина на належну йому ? частку будинковолодіння [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадщину після смерті [PERSON], в порядку спадкування за законом, прийняла, шляхом вступу у володіння, управління і розпорядження спадковим майном, його дружина [PERSON] За таких обставин [PERSON] стала власником цілого спірного будинковолодіння. 24 липня 1992 року бабуся позивачки склала заповіт, який було засвідчено головою виконкому Липівської сільської ради та внесено в реєстр за №21 про те, що після її смерті, все належне їй майно заповідає [PERSON]. [INFO] бабуся позивачки померла. Після смерті останньої відкрилася спадщина на спадкове майно в т.ч. спірне будинковолодіння [ADDRESS]. Позивачка [PERSON], є спадкоємцем за заповітом. Спадкоємцем за законом першої черги є її мама [PERSON] (дочка покійної). Проте, остання на спадкове майно не претендує, у встановленому законом порядку не заявляла про свої спадкові права. Інших спадкоємців за законом або заповітом на майно [PERSON], які б прийняли спадщину, немає. Відповідно до вимог ст.ст. 534, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позивачка [PERSON], прийняла спадщину після смерті [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, шляхом вступу в її володіння, управління і розпорядження спадковим майном. Заяву про відмову від спадщини вона до ДНК не подавала. Отже позивачка [PERSON], є спадкоємцем за заповітом. Від спадщини вона не відмовлялася. Спадщину прийняла у встановленому законом порядку, тому має право на спадкування спірного будинковолодіння. Проте, в Тисменицькій районній державній нотаріальній конторі їй відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння, що підтверджується постановою ДНК про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.06.2014р. за №442/02-31. Рекомендовано звернутися до суду і в судовому порядку вирішити питання про визнання за собою права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] У зв'язку із вищезазначеним і тим, що ДНК не видає свідоцтво про право на спадщину на будинковолодіння, позивачка вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав на спадкове майно. Крім того, їй в Тисменицькій районній ДНК повідомили про те, що також є неточності в складеному 24 липня 1992 року заповіті. Так, в заповіті за реєстровим номером 21, посвідченому 24.07.1992 року головою виконкому Липівської сільської ради Гуралем Романом Григоровичем вказано, що заповіт складено «[PERSON]» замість правильно «[PERSON]». Внести виправлення, в документ, в даний час неможливо у зв'язку із смертю бабусі. Вищезазначене також перешкоджає позивачці оформити свідоцтво про право на спадщину на будинковолодіння. Тому позивачка просила встановити факт належності [PERSON] заповіту, складеного від імені [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого 24 липня 1992 року головою виконавчого комітету Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Гуралем Р.Г. та внесеного в реєстр за номером 21 та визнати за нею право власності на будинковолодіння [ADDRESS], інвентарною вартістю 87 049 грн. в порядку спадкування за заповітом після померлої [INFO] [PERSON]. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечила. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Встановлено, що дідусь та бабуся позивачки, [PERSON] і [PERSON], були власниками та проживали у будинковолодінні [ADDRESS]. Проте, документ, який би посвідчував їхнє право власності на зазначене вище будинковолодіння відсутній. Будинковолодіння складається із житлового будинку та господарських будівель і споруд, інвентаризаційна вартість яких становить 87049 грн. 00 коп. Статтями 121, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що були чинними на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що майно колгоспного двору належить його членам в рівних частках на засадах спільної сумісної власності. 15 квітня 1991 року вступив в дію Закон України „Про власність". На момент вступу в дію Закону України „Про власність" в колгоспному (селянському одноосібному) дворі проживали [PERSON] і [PERSON]. Даний факт підтверджено довідкою, виданою Липівською сільською радою 12.08.13р. за №700 (а.с. 21). Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови № 20 від 22.12.1995 р. "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" - положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. б) розмір частки члена двору визначається виходячи із рівності часток усіх його членів включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Таким чином, у відповідності із ст.ст.121, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до набрання чинності Закону України „Про власність" станом на 15.04.1991 року ніхто, із вище зазначених осіб, що були членами колгоспного двору, не втратив право на частку в майні колгоспного двору. Отже, до введення в законну силу Закону України «Про власність» [PERSON] і [PERSON] були співвласниками будинковолодіння в рівних долях, тобто їм належало по ? частці будинковолодіння, як членам колишнього колгоспного двору. [INFO] дідусь позивачки, [PERSON], помер. Після смерті останнього відкрилася спадщина на належну йому ? частку будинковолодіння [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) спадщину після смерті [PERSON], в порядку спадкування за законом, прийняла, шляхом вступу у володіння, управління і розпорядження спадковим майном, його дружина [PERSON] За таких обставин [PERSON] стала власником цілого спірного будинковолодіння. 24 липня 1992 року бабуся позивачки склала заповіт, який було засвідчено головою виконкому Липівської сільської ради та внесено в реєстр за №21 про те, що після її смерті, все належне їй майно заповідає [PERSON]. На даний час, вищезазначений, заповіт не відмінявся і не змінювався про що свідчить довідка, яка видана Липівською сільською радою №699 від 12.08.13р. (а.с.20). [INFO] бабуся позивачки ([PERSON]) померла. Після смерті останньої відкрилася спадщина на спадкове майно в т.ч. спірне будинковолодіння [ADDRESS]. Позивачка [PERSON], є спадкоємцем за заповітом. Спадкоємцем за законом першої черги є її мама [PERSON] (дочка покійної). Проте, остання на спадкове майно не претендує, у встановленому законом порядку не заявляла про свої спадкові права. Інших спадкоємців за законом або заповітом на майно [PERSON], які б прийняли спадщину, немає. Відповідно до вимог ст.ст. 534, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позивачка [PERSON], прийняла спадщину після смерті бабусі [PERSON] в порядку спадкування за заповітом, шляхом вступу в її володіння, управління і розпорядження спадковим майном. Заяву про відмову від спадщини вона до ДНК не подавала. Даний факт підтверджено довідкою, що видана Липівською сільською радою 12.08.13р. за №699 (а.с. 20). Отже, позивачка [PERSON], є спадкоємцем за заповітом. Від спадщини вона не відмовлялася. Спадщину прийняла у встановленому законом порядку, тому має право на спадкування спірного будинковолодіння. За таких обставин позивачці, [PERSON], належить право власності на спірне будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Проте, в Тисменицькій районній державній нотаріальній конторі їй відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння, що підтверджується постановою ДНК про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 17.06.2014р. за №442/02-31. Рекомендовано звернутися до суду і в судовому порядку вирішити питання про визнання за собою права власності на будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] У зв'язку із вищезазначеним і тим, що ДНК не видає свідоцтво про право на спадщину на будинковолодіння, позивачка вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав на спадкове майно. Крім того, позивачці в Тисменицькій районній ДНК повідомили про те, що також є неточності в складеному 24 липня 1992 року заповіті. Так, в заповіті за реєстровим номером 21, посвідченому 24.07.1992 року головою виконкому Липівської сільської ради Гуралем Романом Григоровичем вказано, що заповіт складено «[PERSON]» замість правильно «[PERSON]». Факт наявності належності спадкодавцю заповіту підтверджується такими доказами: 1) свідоцтвом про народження серії [NUMBER], згідно якого вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] (а.с. 17); 2) свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], згідно якого 26 лютого 1983 року укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 18); 3) свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], згідно якого [INFO] померла [PERSON] (а.с.8). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів, що визначені п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно із приписами ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи вище викладене,

Outcome: approved