Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] і просить надати їхній доньці [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон для оздоровлення без згоди батька у супроводі матері [PERSON] В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що з 28 березня 2009 року по 15 травня 2012 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого у них [INFO] року народилась донька [PERSON]. Після розірвання шлюбу дитини проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Зазначає, що має змогу тимчасово виїжджати зі своєю малолітньою донькою за межі України на оздоровлення, однак відповідач ухиляється від явки до нотаріуса та не надає згоди на виїзд доньки за кордон у її супроводі. В судове засідання позивачка [PERSON], яка належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, до суду не з"явилась, причини неявки суду не повідомила. Представник позивачки [PERSON] за довіреністю [PERSON] подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності та у відсутності позивачки. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на те, що у позові не зазначено у яку саме країну та на який саме термін позивачка має намір вивезти дитину. Вказує, що задоволення позовних вимог надасть можливість позивачці вивезти дитину на постійне проживання за межі України, що позбавить його можливості спілкуватись з донькою та приймати участь у її вихованні. Заслухавши відповідача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO]. Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15 травня 2012 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу малолітня дитина сторін проживає разом із матір"ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що відповідачем не заперечується. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов"язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Згідно ст.313 ЦК України особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року (З наступними змінами). Відповідно до п.3 та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а також визначенням конкретної країни. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачкою не зазначено у яку саме країну вона має намір прямувати разом із дитиною та в межах якого часового проміжку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на викладене, суд вважає, що в межах заявлених позовних вимог надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов"язків батьків відносно виховання дітей, й таке задоволення позову фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні доньки та знати про її місцезнаходження у разі виїзду за межі України. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] є передчасними та задоволенню не підлягають. Разом з тим, позивачка не позбавлена можливості звернутись до суду з відповідним позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд доньки за межі України без згоди батька у разі зазначення конкретної країни прямування та часового проміжку перебування у цій країні із обґрунтуванням мети поїздки.

Outcome: dismissed