Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 березня 2017 року по 25 травня 2017 року в сумі 10973,25 грн. (з вирахуванням податку та обов`язкових платежів). Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебував в трудових відносинах з відповідачем до 25 травня 2017 року, і був звільнений за згодою сторін за п.1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по зарплаті. Представник відповідача Баранов А. С., подав до суду відзив на позовну заяву (а.с. 36-65), в якому проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що з 17.03.2017 року у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року, введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017 року №62/2017, нарахування заробітної плати працівникам було припинено. Оскільки бухгалтерський облік підприємства повністю залежить від первинних документів (наказів, табелів, розрахунково-платіжних відомостей, тощо), які залишилися на непідконтрольній Україні території та не були передані, з 16.03.2017 року відповідач позбавлений можливості провести нарахування заробітної плати. За період з 01.03.2017 року по 15.03.2017 року [PERSON] нарахована та виплачена заборгованість по заробітній платі в розмірі 1458,40 грн., яку він отримав 18.09.2017 року у касі Дирекції м. Лиман. Представник відповідача просив розглянути справу за відсутності представника АТ «Укрзалізниця». Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Направив 11.11.2019 року заяву про розгляд справи за його відсутності(а.с.31). У зв`язку з неявкою сторін суд ухвалив розглянути справу за відсутності учасників справи за наявними у справі матеріалами, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці АА № 115317 [PERSON] з 15.10.2015 року в ДП « Донецької залізниця» Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку на посаді електромеханіка дільниці (2 групи) цеху зв`язку станції Торез (а.с.12-18). 18.07.2016 року Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку ДП "Донецька залізниця" на підставі Закону України від 23.02.2012 року № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200, реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Згідно наказу від 19.05.2017 року №617/ДН-ОС [PERSON] звільнено з 25.05.2017 року за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.19). Наказ видано структурним підрозділом "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця". Позивачем надані суду на підтвердження суми не виплаченої заробітної плати розрахункові листи за березень, квітень, травень 2017 року, в яких зазначені суми нарахувань заробітної плати (з урахуванням податків та обов`язкових платежів): березень - 4633,56 грн., квітень - 3277,56 грн., травень - 5888,54 грн. (а.с.20-22). Крім того позивачем надано довідку Дебальцівська дистанція сигналізації та зв`язку №б/н, в якій зазначені суми нарахувань заробітної плати з березня по травень 2017 року (а.с.4), ідентичні сумам вказаним у розрахункових листах. Відповідачем надано копія видаткового касового ордеру №2052, з якого встановлено, що 18.09.2017 року [PERSON] особисто було отримано в касі підприємства 1458,40 грн. (а.с.65). Як зазначає відповідач - це є виплата заробітної плати за період з 01 березня по 15 березня 2017 року. Також відповідачем надана довідка про доходи №1381/2 від 14.11.2019р., в якій зазначені нарахування заробітної плати [PERSON] : у січні 2017 року - 10343,07грн., у лютому 2017 року - 459,07 грн., у березні 2017 року - 1834,05 грн.(з вирахуванням податків та зборів сплачено 1458,40грн.). У квітні-травні 2017 року нарахування заробітної плати не здійснювались(а.с.64). Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства. Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці, наказом про припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці про припинення трудового договору зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», а позивач знаходився з відповідачем в трудових відносинах до 25.05.2017 року, при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У зв`язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первиної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, ним було звільнено позивача 25.05.2017 року. Ухвалою суду від 15.01.2020 року було витребувано з Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] за формою ОК-5. Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування - індивідуальні відомості про застраховану особу, у січні 2017 року розмір нарахованої заробітної плати позивачу становив 6480,82 грн., у лютому 2017 року - 4321,32грн., у березні 2017 року - 4633,56 грн., за квітень-травень 2017 року дані відсутні (а.с.90-91). Таким чином, розмір нарахованої заробітної плати за березень 2017 року (4633,56 грн. (а.с.22) збігається з сумою заробітку, вказаною в індивідуальних відомостях про застраховану особу з Пенсійного Фонду України. Отже, судом встановлено, що позивачу у березні 2017 року нарахована заробітна плата 4633,56 грн., було сплачено 1458,40 грн.(без вирахування податків і обов`язкових платежів -1834.05грн.), у квітні 2017 року нарахована заробітна плата - 3277,56грн., у травні 2017 року - 5888,54грн. (а.с.20-22,64). У строки, встановлені частиною 1 ст. 116 КЗпП України, відповідач усі суми, що належали позивачу від підприємства, як при звільненні, так і на час розгляду справи судом, - не виплатив. Відповідачем вищезазначені дані не спростовані наданням суду належних доказів, тому заперечення представника відповідача щодо недостовірності наданих позивачем документів судом не приймаються. Крім того, суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. Відповідач належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у вказаних документах, наданих позивачем та не надав доказів, що відомості, які відображені в них є недостовірними. Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що позивачем підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період березень-травень 2017 року у розмірі: березень - 2799,51 грн. (4633,56 - 1834,05 грн. = 2799,51 грн.), квітень - 3277,56 грн., травень - 5888,54 грн., а всього - 11965,61 грн.(без вирахування обов`язкових платежів та податків). За таких обставин заявлені вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягають частковому задоволенню в розмірі 11965,61 грн. Оспорюючи свою вину у несвоєчасному розрахунку з позивачем, представником відповідача суду наданий Науково-правовий висновок Торгово-промислової Палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2. Згідно з даним висновком втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м. Донецьку, Луганську, в тому числі до трудових книжок працівників, табелів обліку робочого часу, звітів, починаючи з 20 березня 2017 року, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобов`язання перед вивільними працівниками, а саме видати трудову книжку та провести розрахунок, що свідчить про відсутність вини підприємства(а.с.42-58). Такі форс-мажорні обставини є підставами для звільнення підприємства від відповідальності за несвоєчасне проведення розрахунків із звільненими працівниками, але не звільняє підприємство від обов`язку здійснення остаточних розрахунків із звільненим працівником, у тому числі, і виплати заборгованості по заробітній платі. До такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07.02.2020 року у справі №236/396/18. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial