Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

В грудні 2014 року до Петриківського районного суду Дніпропетровської області звернулася [PERSON] з позовом до ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання дій банку незаконними, стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу та моральної шкоди. Свої позовні вимоги [PERSON] пояснює тим, що 12 листопада 2012року між нею та відповідачем по справі укладено договір банківського вкладу SAMD№25000739148858, терміном на 12 місяців, з розміщенням депозитного кладу в сумі 242704,32 грн. з виплатою їй 18 % відсотків річних. Нарахування та сплата відсотків здійснюється щомісяця. Передача грошових коштів підтверджується змістом договору та листами відмові дата і обліковуються по особистому рахунку № [NUMBER]. В порушення умов договору відповідач в односторонньому порядку відмовився виконувати договір та 16.03.2014 та нараховувати відсотки посилаючись на Постанову НБУ № 260 від 06.05.2014 та ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим тимчасово окупованій території України». Не погоджуючись з односторонньою відмовою відповідача від виконання договору банківського вкладу позивач, уточнивши свої позовні вимоги на день судового засідання, просить визнати дії відповідача щодо неповернення депозитного вкладу незаконними та стягнути з відповідача на її користь 289 260 грн., а саме: в рахунок повернення суми депозиту 242 704,32 грн., відсотків за користування її грошовими коштами з індексом інфляції 46 556,24 грн. Крім того, в рахунок відшкодування їй моральної шкоди через односторонню відмову від договору відповідачем, позивач просить стягнути на її користь 10000 грн. моральної шкоди. Позивач в судовому засіданні, підтримала свої позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Крім того, [PERSON] доповнила, що вона уклала даний договір після закінчення дії попереднього договору банківського вкладу, що був відкритий 06.09.2011 в іноземній валюті, шляхом зарахування грошових коштів з попереднього рахунку на новий рахунок, що відкритий за новим договором. Будь-яких документів про зарахування грошових коштів на новий рахунок їй не давали, всі операції були проведені в електронному вигляді. Після проведення референдуму в АР Крим її рахунки, в тому числі депозитний, були заблоковані та вона не змогла зняти грошові кошти з них. Представник відповідача Пилипчук С.В. надав до суду заперечення на позов де зазначено, що у відповідності до положень ч.1 ст.3 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банків України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, беручи до уваги Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", Закон України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію", Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-УІІ "Про боротьбу за звільнення України, Закон України " Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України, ураховуючи неможливість здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України "Про банки і банківську діяльність", &quot;Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму", Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п.5 Постанови НБУ № 260, банки, у тому числі ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації (Банк Росії) № РН-ЗЗ/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Окупаційна влада ще з травня 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", а саме: приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів та ін. У зв'язку з цим відповідач не мав доступу до свого майна, що призначене для діяльності банківської установи на території АРК, не мав доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях, платіжних документів, документів каси, готівки. Були арештовані також права за зобов'язаннями банку, у тому числі і права вимоги і борги за всіма зобов'язаннями. Крім того, відповідно до Постанов ДР Республіки Крим № 2085-6/14 від 30.04.2014 року, № 2474-6/14 від 03.09.2014 року, до майна, яке підлягає націоналізації, та обліковується як власність Республіки Крим, віднесено також майно ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя. З цих причин відповідач також не мав можливості здійснювати банківську діяльність на окупованій території. У засобах масової інформації неодноразово оприлюднювалася офіційна інформація, що майно ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", яке знаходиться на території Криму, буде реалізоване, а за рахунок цих коштів здійснюватиметься розрахунок з вкладниками відповідача. Відповідно до ч.6 ст.5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Таким чином, Законом України встановлено, на кого саме покладається відповідальність за відшкодування шкоди у результаті окупації. 02.04.2014 року було прийнято Федеральний Закон № 39-ФЗ "Про захист інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, зареєстрованих та (чи) діючих на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя". Метою цього Закону є забезпечення захисту інтересів фізичних осіб, що мають вклади в банках та відокремлених структурних підрозділах банків, що зареєстровані та (чи) діють на території Республіки Крим та на території міста федерального значення Севастополя станом на 16 березня 2014 року. У відповідності до ст.4 цього Закону, Державна корпорація "Агентство з страхування вкладів" (далі - Агентство) заснувало Агента у формі автономної некомерційної організації з метою реалізації цього Федерального закону, передає йому майно, видає щодо Агента розпорядчі акти та здійснює інші повноваження, що передбачені цим Федеральним законом. Як вказано вище, Банком Росії було прийнято рішення № РН-ЗЗ/І від 21.04.2014 року про припинення з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Вказане було підставами для придбання автономною некомерційною організацією "Фонд захисту вкладників" (далі - AHO "ФЗВ") прав (вимог) по вкладам і здійснення компенсаційних виплат у порядку, встановленому статтями 7 та 9 Федерального Закону від 2 квітня 2014 року № 39-ФЗ. Згідно з ст.7 Федерального Закону № 39-ФЗ Банком Росії направлено на адресу AHO "ФЗВ" повідомлення про виникнення підстав для придбання AHO "ФЗВ" прав (вимог) по вкладам, що розміщені в структурних підрозділах банків. Таким чином, AHO "ФЗВ" законодавством РФ було призначено, а AHO "ФЗВ" взяв на зобов'язання, здійснювати компенсаційні виплати у тому числі вкладникам Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", поза волею відповідача. У відповідності до систематичних повідомлень, що розміщував AHO "ФЗВ" на своєму офіційному сайті - http://fzvklad.ru/- AHO "ФЗВ" замінив ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за всіма зобов'язаннями відповідача, що укладалися працівниками Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" - не лише депозитними, але і за орендними, кредитними та т.ін. Так, на сайті було розміщено номер рахунку AHO "ФЗВ", на який пропонувалось здійснювати зарахування заборгованості та чергових платежів за кредитним договорами, що укладалися Кримською філією банку http://www.fzvklad.ru/news/27/ (роздруківка додається). Також неодноразово AHO "ФЗВ" зазначалось, що виплата компенсацій вкладникам ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" буде здійснюватися за рахунок майна відповідача на території АРК. Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 21.04.2014 року AHO "ФЗВ" було передано в довірче управління майновий комплекс Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", у зв'язку з чим AHO "ФЗВ" користується, володіє розпоряджається всім майном ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", що знаходиться на території АРК та міста Севастополя: нерухомістю, транспортом, банкоматами, терміналами, грошовими коштами, правами за всіма зобов'язаннями, а не лише депозитами. Вказана обставина підтверджується інформацією, розміщеною на сайті AHO "ФЗВ" http://www.fzvkIad.ru/news/27/ (роздруківка додається). Ухвалою Центрального районного суду м. Сімферополя від 04.06.2014 року AHO "ФЗВ" призначено управляючим майном банку за всіма зобов'язаннями (у тому числі кредитним, орендним та т.ін.), а також AHO "ФЗВ" ухвалою суду уповноважено здійснювати угоди щодо майна банку. Також в ухвалі вказано, що AHO "ФЗВ" передано права виконавчих органів банку щодо майнового комплексу банку на території АРК та міста Севастополя. Крім того, заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 року зобов'язано ПАТ КБ "ПриватБанк" в особі Кримського регіонального управління припинити протиправні дії (бездіяльність), які проявляються у невиконанні зобов'язань, які випливають з укладених договорів банківського вкладу та договорів банківського рахунку на суму 10925222445.85 рублів (копія додається). Також вищезазначені факти підтверджуються у ЗМІ на сайті http://news.allcrimea.netynews/2014/11/19/smi-simferopolskii-sud-obyazal-privatbank-vyplatit-vkladchikam-ll-mlrd-25755/. ПАТ КБ "ПриватБанк" наголошує на тому, що позивач не довів відсутність вимоги позивача до державних та недержавних установ Російської Федерації за аналогічними підставами та те, що його позовні вимоги не входять до складу загальної суми, визначеної заочним рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014 року. Зазначив, що викладені факти у сукупності свідчать про те, що зобов'язання за договорами депозитного вкладу, укладеними працівниками Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", виконує AHO "ФЗВ", за рахунок майна банку, яке знаходиться на території АРК та міста Севастополь. На думку відповідача, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" є неналежним відповідачем у справі та просив у позові до ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" відмовити. Позивач не довів факту заподіяння їй моральної шкоди та саме її розміру 10 000 грн. такого розміру (а.с. 72-76). Крім того в судовому засіданні представник відповідача Пилипчук С.В. пояснив, що він не заперечує можливості укладення позивачем договору депозитного вкладу в їх відділенні в АР Крим та внесення на нього грошових коштів, але стверджувати цього не може. В подальшому представник відповідача Пилипчук С.В. надав до суду клопотання про розгляд справи без їх участі (а.с. 100). Позивач [PERSON] надала суду письмові заперечення на заперечення щодо позовних вимог відповідача де зазначила, що посилання відповідача на Закон України, укази Президента України та Декларацію Верховної Ради України не скасовує відповідальність Банку перед вкладником. Позивач віддав гроші Банку, а Банк отримав гроші. Відкликання та анулювання банківських ліцензій на здійснення валютних операцій і закриття банками відокремлених підрозділах, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополь не анулює відповідальності за вкладені гроші Банком, який продовжує діяти на території України, перед вкладником, який мешкає на території України. Посилання на Рішення Центрального банку РФ (Банк Росії) від 21.04.2014р. не зрозуміле, адже рахунок позивача був заблокований ще 17.03.2014р. Конфіскація Окупаційною владою з травня 2014р. частини комплексу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та посилання на те, що відповідач не має доступу до свого майна не стосується грошових відносин між позивачем та відповідачем (навіть відділення, де позивач відкривав рахунок було на ремонті ще до 17.03.2014р. та усі грошові дії відбувалися тільки через банкомати. Ніяких документів на неможливість доступу до яких посилається відповідач там не було). Усі відшкодування, які покладаються на Російську Федерацію як на державу, що здійснила окупацію стосуються тільки мешканців окупованої території, тих, хто звернувся у відповідні органи РФ до яких позивач не в якої мірі не відноситься. Закон РФ № 39-ФЗ діє на вклади після 04.02.2014р. Відповідач наголошуючи на тому, що позивач не довів відсутність вимоги позивача до державних та не державних установ РФ не подає ніяких доказів протилежного. А між тим у рішенні Центрального районного суду М.Сімферополя Республіки Крим від 16.09.2014р., на яке посилається відповідач, вказана цілком реальна сума (10925222445руб. 85 коп.) навіть з копійками. Ця сума повинна мати під собою юридичне підґрунтя. Це безумовно мають бути звернення вкладників з заявами і оригіналами договорів. Але ж ні заяви, ні договору позивача там не має і не може бути так, як позивач з 11.06.2014р. згідно з Довідкою про первинну реєстрацію особи переселенця знаходиться на території Дніпропетровської області (Довідка була представлена відповідачу при заяві на розблокування рахунків). Позивач є громадянином України, а не РФ і відшкодування повинен отримати від відповідача, бо він не банкрот і продовжує свою діяльність на території України. Щодо моральної шкоди: коли відповідач заблокував рахунки позивача і навіть пенсію за березень 2014р., позивач опинилась у неймовірній скруті не маючи коштів виїхати з окупованої території, розрахуватися за житло, яке вона винаймала і навіть на харчі. Були витрачені великі зусилля, нерви та здоров'я на збір коштів на виїзд, а потім на переїзд, прописку і облаштування. Впродовж цього часу позивач не могла користуватися своїми коштами, а доводилося позичати, а потім відшкодовувати зі збитками як моральними, так і матеріальними. Це не могло не позначитись і на здоров'ї, і на нервах позивача. Тому посилання відповідача на те, що моральна шкода нічим не підтверджена само по собі аморально. Позивач не мала змоги без грошей навіть звернутись до лікарні (а.с. 102-103). Заслухавши сторони та дослідивши надані докази, судом встановленні наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Факт підписання позивачем з представником відповідача договору банківського вкладу № SAMD№25000739148858 від 12.11.2013 підтверджується примірником такого договору, наданим позивачем та даний факт не спростовується відповідачем в судовому засіданні. За текстом договору, а саме: «відомості по вкладу»: сума вкладу складає 242 704,32 грн.; банком відкрито рахунок № [NUMBER], на який зараховується вклад (а.с. 9). Статті 1058 та 1059 ЦК України визначають, що з а договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Крім того, пунктом 1.4. Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 р. N 516 визначено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: · договором банківського рахунку; · договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; · договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; · договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. За загальними правилами ст. 215 та 216 ЦК України недійсний правочин, в тому числі нікчемний, не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. На вимогу суду, щодо надання в судове засідання відомостей про зарахування грошових коштів, наданих позивачем, на рахунок, відкритий за договором банківського вкладу від 12.11.2013 № SAMD№25000739148858 та інформацію щодо стану депозитного рахунку, представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" Пилипчук С.В. надав до суду лист згідно якого, у відповідача не має такої інформації через відсутність доступу до інформації по клієнтам: немає доступу до договорів з клієнтами на паперових носіях Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 101). За принципом змагальності та обов'язку доказування, передбачених статтями 10 та 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 2 статті 59 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оцінюючи в сукупності надані позивачем докази укладення з відповідачем договору банківського вкладу (депозиту), суд не приймає як належний доказ такої обставини заяву на перерахування відсотків по депозитному рахунку і листи ПАТ КБ "ПриватБанк" № 20.1.0.0/7-20140908/550 від 09.09.2014, 20.1.0.0/7-20141019/36 від 21.10.2014, № 20.1.0.0.0/7-20141218/253 від 18.12.2014 та № 20.1.0.0.0/7-20141113/778 від 21.11.2014 та (а.с. 10, 13-15, 68-69), оскільки вони не є допустимими доказами за вказаними вище правилами доказування. Крім того, аналіз змісту вказаних листів жодним чином не свідчить про визнання відповідачем існування між сторонами договірних правовідносин, а пояснення позивача з приводу їх змісту є лише суб'єктивним сприйняттям та припущенням, на чому не може ґрунтуватися доказування. Отже так як позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження внесення нею грошових коштів на рахунок відповідача, відкритий для зарахування вкладу (депозиту), не надано суду ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, які визначені, як обов'язкове підтвердження внесення грошової суми на відкритий рахунок та, відповідно, дотримання визначеної форми договору банківського вкладу, тому у суду відсутні підстави вважати встановленим фактом існування між сторонами договірних відносин. Позивачем вимога про визнання дійсним правочину - договору банківського вкладу (депозиту) не заявлена, а тому згідно зі ст.11 ЦПК України дане питання судом не вирішується. За вказаних обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання дії відповідача щодо неповернення депозитного вкладу незаконними та стягнення з відповідача на її користь суми депозиту та відсотків за користування її грошовими коштами з індексом інфляції, суд вважає не доведеними та в їх задоволенні слід відмовити. За положеннями статтей 23 та 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статті 610 та 611 ЦК України визначають, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Оскільки позивачем не доведено існування договірних відносин з відповідачем, тому посилання [PERSON] на необхідність застосування наслідків порушення зобов'язання, передбачених статтями 23 та 611 ЦК України, до ПАТ КБ "ПриватБанк" та стягнення з нього моральної шкоди, безпідставні та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed