Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

30 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що він в липні 2015 року прибув до міста Києва з метою відновитись на посаду молодшого наукового співробітника у відділку технічної кераміки [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, з якої його було незаконно звільнено наказом №04К(а) від 02 лютого 2015 року. Факт неза\-конності цього звільнення зафіксований в Рішенні Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2017 року, єдиний унікальний номер 243/3020/16-ц. Під диктовку свого безпосереднього керівника, [PERSON], 14 лип\-ня 2016 року він написав заяву про поновлення на своєму робочому місті. На той час особ\-ливостей між поняттями «відновлення на посаді» та «прийом на роботу» він не відчував, оскільки щойно приїхав до міста Києва, після безсонної ночі в поїзді був дуже стомлений та хотів якнайшвидше приступити до виконання своїх посадових обов'язків після більше ніж річної перерви в роботі. Текст заяви він не пам'ятає, але зазначає, що не просив поновити його чи прийняти на роботу на визначений строк, оскільки жодних причин для укладання строкового трудового договору у нього не було. Строкового трудового договору узгоджено не було. Договору з Відповідачем він не укладав, при цьому текст наказу про поновлення чи прийом на роботу, як того вимагає стаття 23 КЗпП, з ним узгоджено не було. Він працював на посаді молодшого наукового співробітника до середини січня 2016 року, весь цей час сумлінно виконував свої службові обов'язки та не мав дисципліна\-рних стягнень. Проте 15 січня 2016 року його керівник, [PERSON], повідомив його про звільнення. 18 січня 2016 року він прийшов у відділ кадрів та отримав там під розпис свою трудо\-ву книжку. Ознайомившись з останніми записами в трудовій книжці, він виявив, що наказом №86-К(а) від 22 липня 2015 року його прийнято на посаду молодшого наукового співробітни\-ка, а вже наказом №171-К(а) від 14 грудня 2015 року звільнено з формулюванням «у зв'язку з закінченням строку трудового договору за ст. 36 п. 2 КЗпП України». Вказане звільнення з посади молодшого наукового співробітника вважає не\-законним та безпідставним виходячи з наступного: - з наказом про звільнення з роботи в день звільнення (а також з наказом про прийняття на роботу) його ознайомлено не було та копії їх не видавались. Відповідно, трудову книжку в день звільнення, 31 грудня 2015 року, Відповідач не видав. Вказані дії Відповідача є порушенням ст. 47 КЗпП України, в якій зазначе\-но, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, а також належним чином оформлену трудову книжку. Відповідач також грубо порушив умови ч. 2 ст. 391 КЗпП, згідно якої строкові трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23 Кодексу, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Причини звільнення, наведені в наказі №86-К(а) від 22.07.2015 р., а саме звільнення за ст. 36 п. 2 КЗпП України, не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизна\-чений строк з урахуванням характеру наступної роботи (робота виконується постійно чи не постійно), або умов її виконання (для заміщення тимчасово відсутнього працівника то\-що), або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Жодних причин складати строковий трудовий договір з Відповідачем у нього не було. Вважає, що Відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поно\-вити на попередній роботі, а також виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Тому просить суд поновити йому строк звернення до суду, поновити його на роботі на посаді молодшого наукового співробітника [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Також пояснив суду, що не звернувся до суду у передбачений місячний термін з вимогою про поновлення на роботі, оскільки він був прийнятий на посаду інженера другої категорії відділу технічної кераміки за контрактом в [PERSON] фізико-технічний інститут ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України за наказом №48 від 03.06.2002 року. Наказом №143к від 04.12.2007 року його переведено на безстроковий трудовий договір на посаду ведучого інженера. Наказом №141к від 26.11.2010 року його було переведено на посаду молодшого наукового співробітника відділу технічної кераміки [PERSON] фізико-технічний інститут ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України. Протягом 2015 року його двічі було звільнено з займаної посади: в перший раз наказом №04К(а) від 02.02.2015 року, в другий раз - наказом №171-К(а) від 14.12.2015 року. Проте, якщо копію наказу №171-К(а) він отримав 18.01.2016 року, то про існування та зміст наказу №04К(а) дізнався вперше 23.03.2016 року з листа від 11.03.2016 року, який отримав від адміністрації [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України у відповідь на запит. Він намагався оскаржити законність наказу №04К(а) від 02.02.2015 року з урахуванням усіх строків звернення, для чого звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з відповідним позовом від 16.04.2016 року (єдиний унікальний номер 243/3020/16-ц, номер провадження 22-ц/775/841/2017). Апеляційний суд Донецької області рішенням від 30 травня 2017 року, скасував рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 05.04.2017 року, його позивні вимоги не задовольнив, оскільки врахував, що ним було пропущено строк для звернення до суду, при цьому зазначив, що позов щодо незаконного звільнення 02 лютого 2015 року є обґрунтованим, оскільки його було звільнено 02 лютого 2015 року за п.6 ст. 36 КЗпП України з порушенням норм трудового законодавства. Вважає, що якщо б Словянський міськрайонний суд Донецької області та Апеляційний суд Донецької області в своїх рішеннях визнали б наказ 04К(а) від 02 лютого 2015 року таким, що прийнятий з порушенням норм трудового законодавства, то це рішення автоматично б скасувало наказ 174 К (а) від 14 грудня 2015 року, тому вважає, що строк звернення до суду з даним позовом пропущений ним з поважних причин. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України [PERSON], який діє на підставі Довіреності від 16 січня 2017 року ( а.с.55) позовні вимоги [PERSON] не визнав та вказав, що частиною 2 статті 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. При прийнятті на роботу [PERSON] на період з 03 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року було враховано роботу, яку виконував раніше [PERSON], а саме брав участь у виконанні бюджетної тематики під керівництвом керівника відділу [PERSON] і с.н.с. [PERSON] в якості помічника в дослідженнях іонної провідності кераміки на основі діоксиду цирконію, було достроково завершено, а її фінансування припинено, був врахований факт щодо невизначеності подальшої долі Інституту, його подальшого існування. Також прийнято до уваги, що сімя позивача проживає в м. Святогірськ, тим самим можливість постійного проживання позивача та праці в м. Києві, за місцем знаходження Інституту, була малоймовірна. Таким чином врахована наявність можливих підстав для укладення строкового трудового договору. Договір з [PERSON] було укладено лише у звязку з необхідністю закінчення деяких досліджень за темою «Формування та еволюція обємних та наномасштабних структурних станів в металевих та металооксидних матеріалах». В 2016 році вони вже не проводились, а фінансування було припинено на початку 2015 року. Під час написання заяви про прийом на роботу в усній розмові при обговоренні і врахуванні вище перелічених обставин [PERSON] особисто було доведено, на яких умовах він працюватиме. Практика прийому на роботу за строковим договором застосовувалась в Інституті не тільки по відношенню до [PERSON], що було обумовлено невизначеністю в 2015 році довгострокового статусу Інституту та тематики його наукових досліджень. Наказ №171 К(а) про звільнення [PERSON] був виданий за 18 днів до дати звільнення 14 грудня 2015 року, інформація про звільнення була доведена і до керівника [PERSON] - [PERSON], останній обговорював її з позивачем, що в черговий раз підтверджує факт того, що [PERSON] все було добре відомо. Інститутом було дотримано процедури звільнення відділом кадрів в день звільнення був зроблений відповідний запис у трудову книжку. Після прийняття на роботу [PERSON] не мав ніяких претензій до їх установи, ні усних, ні письмових, до моменту настання спливу терміну строкового договору, з яким він попередньо погодився. Тому вважають, що прийняття та звільнення [PERSON] відбувались з дотриманням норм чинного законодавства, оскільки закінчення строку трудового договору тягне його припинення за п.2.ч.1 ст.23 КЗпП України. Підставою для припинення строкового трудового договору є закінчення строку. Також, враховуючи вимоги ст. 233, 234 КЗпП України, відмічає, що [PERSON] не надав будь яких підтверджень про поважну причину пропущення строків для звернення із даними позовними вимогами з моменту виявлення факту порушення його прав. Просить суд відмовити у задоволенні вимог позивача, оскільки відповідач діяв у межах трудового права, крім того позивач звернувся з даним позовом до суду з пропуском строку звернення до суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON], в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 35, 36). 25 липня 2017 року до суду від Директора [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, [PERSON], надійшло повідомлення, в якому зазначено, що направити [PERSON] в якості третьої особи по справі інститут не має можливості, оскільки останній звільнився з посади директора за власним бажанням у звязку з виходом на наукову пенсію (а.с. 37 зворот). Суд, розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: [PERSON] про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню з наступних підстав. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» «Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд\~ не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом,\~ тому що\~ право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Статтею 213 ЦПК України\~передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Крім того, у ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 14 липня 2015 року звернувся до Директора [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна [PERSON] Наук України з Заявою про прийняття його на роботу до [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна [PERSON] Наук України на посаду молодшого наукового співробітника у відділ технічної кераміки (а.с. 21). Наказом Директора [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна [PERSON] Наук України № 86К (а) від 22 липня 2015 року [PERSON] було прийнято на роботу у відділ технічної кераміки на посаду молодшого наукового співробітника з 03 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року. Підставою прийняття є Заява [PERSON] від 14 липня 2015 року та згода дирекції. Наказ про прийняття на роботу підписано Директором Інституту [PERSON], відомостей про ознайомлення [PERSON] з даним наказом відсутні. (а.с. 25). Наказом № 171-К від 14 грудня 2015 року [PERSON] з 31 грудня 2015 року звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору за ч. 2\~ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення є Наказ №86К(а) від 22 липня 2015 року (а.с. 24). Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 21 Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2\~і\~3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Пунктом 2 статті 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Коментована стаття зазначає, що частиною другою статті 23 КЗпП України передбачена важлива гарантія трудових прав робітників. Строковий трудовий договір укладається у випадках, якщо трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру майбутньої роботи або умов її виконання, або інтересів робітника, або в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Строковий трудовий договір укладається за узгодженням сторін або на конкретний період, або із зазначенням конкретної дати його закінчення. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року з подальшими змінами «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно з ч.2 ст.23 КЗпП (в редакції від 19 січня 1995 року) трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Пунктом 11 розділу 9 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства Юстиції України за № 1000/5 від 18 червня 2015 року «Про затвердження Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 червня 2015 р. за N 736/27181, передбачено, що з розпорядчим документом з кадрових питань (особового складу) обов'язково ознайомлюють згаданих у ньому осіб, які на першому примірнику документа чи на спеціальному бланку проставляють свої підписи із зазначенням дати ознайомлення. Так, з Заяви про прийняття на роботу, вбачається, що [PERSON] 14 липня 2015 року звернувся до Директора [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України з Заявою про прийняття його на роботу до [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України на посаду молодшого наукового співробітника у відділ технічної кераміки. (а.с. 21). З Наказу Директора [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України № 86К (а) від 22 липня 2015 року «Про прийом на роботу», вбачається, що [PERSON] було прийнято на роботу у відділ технічної кераміки на посаду молодшого наукового співробітника з 03 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року. Підставою прийняття є його Заява від 14 липня 2015 року та згода дирекції. Наказ про прийняття на роботу підписано Директором Інституту [PERSON], відомостей про ознайомлення [PERSON] з даним наказом відсутні та Наказом № 171-К від 14 грудня 2015 року [PERSON] з 31 грудня 2015 року звільнено у звязку із закінченням строку трудового договору за п. 2\~ст. 36 КЗпП України. Підставою звільнення є Наказ №86К(а) від 22 липня 2015 року (а.с. 24, 25). Відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 та 3 статті 23), крім випадків коли трудові відносини фактично тривають і жодна сторін не поставила вимогу про їх припинення. Коментована стаття передбачає, що закінчення строку трудового договору є підставою припинення трудових правовідносин, якщо трудовий договір було укладено на визначений строк, або на час виконання певної роботи. Якщо трудовий договір було укладено з порушеннями правил статті 23 КЗпП України, то вимога про строк є незаконною, а трудовий договір вважається укладений не невизначений строк. Отже, він не може бути розірваний у звязку з закінченням терміну по п. 2 ст. 36 КЗпП України. Абзацом 3 п. 9\~постанови Пленуму Верховного Суду від 06 листопада 1992 N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів"\~судам роз'яснено, що, оскільки згідно з ч. 2\~ст. 23 КЗпП України\~трудовий договір на визначений строк укладається лише в разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Якщо докази у справі зібрані в порядку, передбаченому статтями 132, 133, 140 та частиною четвертою статті 191 ЦПК, суд може обґрунтувати ними рішення лише за умови, якщо вони були ним оголошені в судовому засіданні, пред'явлені для ознайомлення особам, які беруть участь у справі, та досліджені в сукупності з іншими доказами. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі"). Згідно із статтями\~57,\~58,\~59 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за\~законом\~мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована Верховною Радою 04 лютого 1994 року, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в ст. 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцю. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача - Директора [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, на ті обставини, що при складанні [PERSON] заяви при прийом на роботу [PERSON] було відомо, що Договір з ним укладається лише у звязку з необхідністю закінчення деяких досліджень за темою «Формування та еволюція обємних та наномасштабних структурних станів в металевих та металооксидних матеріалах», що було в усній розмові при прийомі на роботу з [PERSON] обговорено і врахуванні вище перелічених [PERSON] особисто було відомо на яких умовах він працюватиме, оскільки з Заяви про прийом на роботу, складеної 14 липня 2015 року [PERSON] не вбачається, що при прийомі його на роботу з ним оговорювалися умови, на які він приймається, строки, на які він просив прийняти його на роботу у даній заяві зазначено не було, що також підтверджується Наказом [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України № 86К (а) від 22 липня 2015 року «Про прийом на роботу», з якого вбачається, що при прийомі [PERSON] на роботу з 03 серпня 2015 року по 31 грудня 2015 року та встановлення йому умов праці саме у такий строк, на підставі заяви [PERSON] від 14 липня 2015 року про прийняття на роботу, [PERSON] не було ознайомлено з Наказом [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України № 86К (а) від 22 липня 2015 року «Про прийом на роботу», про що свідчить відсутність у даному Наказі підпису [PERSON], що є порушенням норм трудового законодавства, а також є доказом того, що [PERSON] дійсно не було відомо про укладання ним саме строкового Трудового договору з [PERSON] фізико-технічним інститутом ім. О.О.Галкіна НАН України. В судовому засіданні представник [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, зазначив, що з Наказом про прийняття на роботу [PERSON] не ознайомився, оскільки не став чекати роздрукування наказу і повідомив, що спілкування з ним може бути за електронною адресою, яку написав власноруч на заяві. Відмовився від ознайомлення з наказом, посилаючись на незручності в розташуванні відділу кадрів від його місця роботи, але просив направити наказ на його електронну адресу. Трудова книжка видана [PERSON] в кінці грудня. Суд не приймає до відома інформацію представника відповідача - [PERSON] фізико - технічного інституту ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України, в тій частині що з Наказом «Про прийняття на роботу» [PERSON] не ознайомився, оскільки не став чекати роздрукування наказу і повідомив, що спілкування з ним може бути за електронною адресою, яку написав власноруч на заяві та відмовився від ознайомлення з наказом, посилаючись на незручності в розташуванні відділу кадрів від його місця роботи, оскільки дана інформація, в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження належними доказами по справі, а саме не надано відповідного Акту про відмову ознайомлення [PERSON] з Наказом про прийняття на роботу, а також направлення даного наказу на зазначену у заяві [PERSON] електронну адресу. Таким чином суд приходить до переконання, що [PERSON] фізико - технічний інститут ім. О.О. Галкіна [PERSON] Наук України не мав права звільняти [PERSON] з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України з 31 грудня 2015 року, у звязку з закінченням строку трудового договору, оскільки з Заяви про прийом на роботу, складеної 14 липня 2015 року [PERSON] вбачається, що при прийомі його на роботу з ним не оговорювалися умови, на які він приймається, [PERSON] не було ознайомлено з Наказом «Про прийом на роботу», в якому зазначені умови та строк на який він приймається на відповідну посаду, що є порушенням норм трудового законодавства при укладанні строкового трудового договору, а також є доказом того, що [PERSON] дійсно не було відомо про укладання ним саме строкового Трудового договору з [PERSON] фізико-технічного інституту ім. О.О.Галкіна НАН України, а тому суд приходить до переконання, що звільнення позивача із займаної посади відбулося з порушенням трудового законодавства з боку відповідача. На підставі ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясував обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язків попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції" розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності, диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснити особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках встановлених цим Кодексом. Виходячи з положень п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" готуючи справу до розгляду повинен визначити: обставини, які мають значення для справи, та факти, що підлягають встановленню і покладені в основу вимог і заперечень; характер спірних правовідносин, зміст правової вимоги; матеріальний закон, який регулює спірні правовідносини; вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі; з'ясувати, які є докази підтвердження зазначених фактів; визначити коло доказів відповідно до характеру спірних правовідносин і роз'яснити, якій із сторін слід довести певні обставини; вжити заходів для забезпечення явки в судове засідання, а також сприяти врегулюванню спору до судового розгляду, ч. 3 - з метою врегулювання спору до судового розгляду суди мають з'ясовувати: чи не відмовляється позивач від позову, чи визнає позов відповідач, чи не бажають сторони укласти мирову угоду або передати справу на розгляд третейського суду. Зазначені процесуальні дії можуть бути вчинені лише в позовному провадженні та повинні здійснюватися не формально; суди мають вживати дієві заходи для примирення сторін та врегулювання спору до судового розгляду, зберігаючи при цьому об'єктивність і неупередженість. Зокрема, вони мають роз'яснювати сторонам можливості розгляду справи у третейському суді та порядок виконання його рішення, суть та процедуру здійснення кожної дії та їх наслідки, п.13 - при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. Судом встановлено, що з моменту звільнення до теперішнього часу позивача не поновлено на роботі та не сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.\~233,\~234 КЗпП України\~працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233 цього Кодексу, районний\~(міський) суд може поновити ці строки. Суд вважає, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами, які випливають із трудових відносин,щодо поновлення його на посаді, а отже строк позовної давності становить один місяць. Відповідно до роз'яснення п.4\~Постанови Пленуму Верховного Суду України\~№ 9\~від\~6 листопада 1992\~року\~з подальшими змінами „Про практику розгляду судами трудових спорів", за змістом яких у разі пропуску передбачених ст.\~233\~КЗпП\~строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк. Передбачений ст.\~233\~КЗпП\~місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. При необґрунтованості вимог суд відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє у позові саме з цих підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] із Наказом №171-К(а) від 14 грудня 2015 року «Про звільнення» не був ознайомлений, але йому були відомі причини його звільнення, оскільки він отримав Трудову книжку 18 січня 2016 року, що позивачем в судовому засіданні не заперечується. Судом встановлено, і ці обставини визнані сторонами, що трудову книжку із записом про своє звільнення позивач отримав 18 січня 2016 року. Отже, саме з цього дня у позивача виникло право на звернення до суду, якщо він вважав своє звільнення незаконним. Також суд вважає, що не заслуговують на увагу посилання [PERSON] на поважність причин пропуску строку звернення до суду з даним позовом, а саме на те, що він чекав вирішення спору по справі Апеляційним судом Донецької області, який би у в своєму рішенні визнав би наказ №04К(а) від 02 лютого 2015 року таким, що прийнятий з порушенням норм трудового законодавства, то це рішення автоматично б скасувало наказ 171 К (а) від 14 грудня 2015 року, оскільки строк звернення до суду з даним спором складає один місяць з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, а дані підстави, на які [PERSON] посилається, як на поважність причини строку звернення до суду, суд розцінює як недбале ставлення [PERSON] щодо захисту своїх трудових прав у спорі про поновлення на роботі, оскільки він розраховував та вважав, що скасування Наказу № 04К(а) від 02 лютого 2015 року скасує Наказу про звільнення № 171-К (а) від 14 грудня 2015 року, однак скасування Наказу № 04К(а) від 02 лютого 2015 року не є підставою для скасування Наказу про звільнення № 171-К (а) від 14 грудня 2015 року. Таким чином, суд, дослідивши причини пропуску [PERSON] строку звернення до суду, приходить до висновку, що будь-яких поважних підстав для поновлення строку звернення до суду позивачем не наведено, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 18 січня 2016 року, коли отримав трудову книжку, про що не заперечує відповідач та зазначає сам [PERSON] в судовому засіданні, однак до суду за захистом свого порушеного права, як це передбачено\~ст. 233 КЗпП України, не звертався, а звернувся до суду лише 30 червня 2017 року, тобто через рік та чотири місяці, після того як йому стало відомо про порушення свого права, тому суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду, так як у позивача не було вмотивованих причин пропускати строк звернення до суду з даним позовом, які б могли зупинити перебіг строку звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки позивач у період з січня 2016 року по день звернення до суду не хворів, та про його звільнення йому достовірно було відомо з 18 січня 2016 року коли він отримав від відповідача свою трудову книжку, тому саме з цього часу у нього починається відраховуватися місячний строк, в період якого він повинен був звернутися до суду з позовом про поновлення на роботі. З урахуванням вищевикладеного та зясувавши не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обовязки сторін, суд прийшов до висновку, що позов щодо незаконного звільнення 31 грудня 2015 року є обґрунтованим, оскільки позивача було звільнено 31 грудня 2015 року за п.2\~ст.36 КЗпП України\~з порушенням норм трудового законодавства, але враховуючи, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду, із заявою про поновлення строку до суду звернувся, але не навів поважних причин пропуску строку, то позовні вимоги про поновлення на роботі не підлягають задоволенню з підстав пропуску строку звернення з вказаним позовом. З цих підстав не підлягає задоволенню позов про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки дані вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed