Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому зазначає, що вона є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 6,37 га, яка розташована на території Новобузької міської ради Новобузького району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON]\~Згідно із договором оренди землі від 23.12.2003 року, укладеним між [PERSON] та відповідачем дана земельна ділянка була передана в оренду відповідачу строком на 16 років. Відповідно до ст.24 ЗУ "Про оренду землі" орендодавець має право вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів, додержання державних стандартів, норм і правил". В порушення вимог ч.4 ст. 22 ЗК України відповідач не розробив проект землеустрою, що забезпечує еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь щодо земельної ділянки, що може привести до різкого зниження родючості грунтів, загрожує збереженню стану орендованої земельної ділянки та порушує\~права позивача як власника земельної ділянки. Позивач просить, розірвати договір оренди землі, укладений між [PERSON] та відповідачем 23.12.2003 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Вважає, що відсутність проекту безперечно є істотним порушенням договору, адже наслідком такої бездіяльності є різке зниження родючості грунтів орендованої земельної ділянки. Відповідач в судове засідання не зявився, проте надав на адресу суду письмові заперечення в яких зазначив, що при укладенні договору оренди землі від 23.12.2003 року між первісним орендодавцем та ПОСП «Золота Нива » по цьому договору була досягнута згода з усіх істотних умов щодо договору. Відповідно, спадкодавець [PERSON], укладаючи згаданий договір, в будь - який спосіб не ініціювала питання розроблення орендарем проекту землеустрою. Також, не ініціювала цього питання до даного періоду часу і позивачка після оформлення спадщини після смерті [PERSON], про що свідчить відсутність її звернень, як на адресу підприємства, так і на адресу контролюючих органів. Лише одного припущення позивача щодо того, що відсутність проекту землеустрою є істотним порушенням договору оренди, наслідком чого буде різке зниження родючості грунтів орендованої земельної ділянки, явно замало, оскільки позивач повинен довести, що таке зниження родючості дійсно має місце на даний період часу. Безпідставним є посилання позивача і на норми ч.2 ст. 651 ЦК України, адже в даному випадку, позивачу не було завдано будь - якої шкоди. Крім того зазначив, що твердження позивача про те, що земельні ділянки використовуються орендарем з порушенням, постійно засіваються одними ж і тими культурами щороку, є голослівними та не підтверджуються жодними допустимими і належними доказами. В звязку з вищевикладеним у задоволенні позову просив відмовити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали і пояснили, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню з підстав вказаних у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно\~статті 1 ЗУ «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької діяльності та інших видів діяльності. Відповідно до статті 3 цього Закону об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальної або державної власності. Договір оренди землі, згідно зі статті 13 Закону України «Про оренду землі», - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Судом встановлено, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК№050661, виданого 09.01.2004 року власником земельної ділянки площею 6.37 га, розташованої на землях Новобузької міської ради Миколаївської області була [PERSON] (а.с.7). Нею було укладено договір оренди цієї земельної ділянки з ПОСП «Золота Нива» на строк 16 років для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.8-15). Вказаний договір зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних ділянок за №536 від 08.01.2004 року. \~\~\~\~\~\~\~\~24.02.2007 року [PERSON], [INFO] померла. Земельну ділянку успадкувала позивач, яка доводилася померлій рідною донькою, про що їй 09.12.2010 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом Новобузькою державною нотаріальною конторою (а.с.16). Відповідно до статті 31 Закону України «Про оренду землі», який є спеціальним законом, що регулює земельні відносини в Україні, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Згідно статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі не виконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України\~та іншими законами України. Статтею 24 Закону України «Про оренду землі», визначені права та обов'язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі та право орендодавця вимагати від орендаря, зокрема, використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. В матеріалах справи міститься висновок спеціаліста Миколаївської філії державної установи «Інститут охорони грунтів України» від 23.11.2016 року за вих..№158-13/01/335 згідно якого агрохімічний стан родючості грунту земельної ділянки, що належить [PERSON] на даний час є задовільним. За період господарювання орендаря ПОСП «Нива» з 2003 року по 2016 рік відбулися зміни в показниках родючості, але зазначені зміни не можна вважати істотними. На момент відбору земельна ділянка яка має бути пасовищем розорана після соняшник указує на нецільове використання даної земельної ділянки. Проте, вказаний висновок спеціаліста суд не знаходить належним і достатнім доказом з огляду на наступне. Згідно з розясненнями п. 17 та 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим\~Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Повноваження же спеціаліста, як це видно зі змісту ст.. 54 ЦПК України обмежується лише наданням безпосередньої технічної допомоги або наданням розяснень у застосуванні технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо). При цьому допомога спеціаліста не може стосуватися правових питань і отримані від нього дані не є доказом у справі. Його висновки під час вчинення процесуальних дій не можуть замінювати висновків експерта. На відміну від професійної діяльності експерта при участі у справі спеціаліста не потрібне проведення експертизи для отримання певних висновків, а достатньо лише відповідної кваліфікації, необхідних знань, досвіду особи у певній галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо. Висновок спеціаліста у свою чергу ґрунтується лише на його професійних знаннях, досвіді, кваліфікації, а тому ніякого спеціального дослідження з застосуванням певних правил, використанням програм, засобів, способів та прийомів не потрібно. Таким чином, відповідно до частини другої ст. 57 ЦПК України саме висновок експерта є засобом доказування, на підставі якого можуть встановлюватися фактичні дані щодо наявності чи відсутності обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для справи (докази). Висновок спеціаліста, на який посилається позивачка як на доведений факт зниження родючості грунтів на вказаній земельній ділянці, суд розцінює лише як письмовий доказ, який при дослідженні в судовому засіданні та відповідній оцінці, ставить під сумнів результати проведеного ним дослідження. Виходячи з характеру матеріально-правового спору та зважаючи на істотну значимість проведення у справі саме судової експертизи, суд роз'яснював сторонам, а в першу чергу позивачці, про її право заявити клопотання про призначення саме судової експертизи експертом внесеним до Державного реєстру атестованих судових експертів, однак під час розгляду судової справи позивачка відповідного клопотання так повторно не заявила, та висловила свою думку, щодо можливого закінчення розгляду справи на підставі наявних доказів. В силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Доводи позивача про те, що відповідач інтенсивно використовував її земельну ділянку, не дотримуючись оптимального співвідношення культур у сівозмінах спростовуються інформацією відповідача від 25.01.2016 року, згідно якої сівозміну було проведено (а.с.34-36). Крім того однією з підстав для розірвання договору оренди землі позивач зазначає порушення відповідачем обовязку встановленого ч. 4\~ст.. 22 Земельного кодексу України, згідно якої земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого-економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель. Проте зазначена правова норма на момент укладення договору оренди ще не діяла, а на даний час вже виключена та застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Таким чином позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення ПОСП «Золота Нива» обов'язків, передбачених ст. 24, 25 Законом України «Про оренду землі» та умов укладеного між сторонами договору оренди землі, та доказів того, що використання відповідачем наданої йому ділянки здійснюється без дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, чи без додержання державних стандартів, норм і правил. Фактично позивачем не доведено порушення своїх прав, а доводи щодо недотримання відповідачем правил сівозміни, у результаті чого знижуються якісні показники родючості ґрунтів, з чого позивач вбачає підстави для розірвання договору оренди землі, є лише припущеннями останньої. Відповідно до статті 15 ЦК України та\~статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Проаналізувавши пояснення сторін та матеріали справи, суд прийшов до висновку що позивачем не доведено, що відповідачем їй було завдано шкоди і вона значною мірою позбавилася того, на що розраховувала від оренди землі ( ч. 2 ст. 651 ЦК України,ст. 32 Закону України "Про оренду землі"). За таких обставин позовні вимоги необхідно залишити без задоволення, відмовивши позивачу в його вимозі про розірвання договору оренди земельної ділянки. Згідно статті 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки позивачу в позові відмовлено.

Outcome: dismissed