Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом про визнання недійсним пункту 5.4 кредитного договору укладеного з Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», яким визначено розгляд вимог, що випливають з договору у Постійно діючому Третейському суді про Асоціації українських банків. Заявлені вимоги мотивує тим, що 18.05.2015 року між нею та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір № V04.188.36309, відповідно до якого вона отримала грошові кошти у розмірі 64 850,00 грн. Умови вказаного договору містить пункт 5.4, що містить третейське застереження. В момент підписання договору кредитором їй не було роз'яснено суті пункту щодо поняття третейського суду, його повноважень, процедури розгляду справи, прав сторін, в тому числі права на оскарження рішення суду, набрання чинності рішення третейського суду, правової природи такого суду, у зв'язку із чим було спотворене формування волі учасника правочину - позичальника. З огляду на це договір було укладено під впливом істотної помилки щодо своїх прав. Спірний пункт 5.4 кредитного договору порушує права позичальника на судовий захист. Також позивачка зазначає, що права споживача захищені Законом України «Про захист прав споживачів» та третейському суду не підвідомчі справи у спорах за участю споживачів послуг банку в сулу положень п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», тому третейська угода укладена в порушення вимог закону. Позивачка в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, при цьому представником позивачки [PERSON] до суду подано заяву у якій просить розглянути справу в його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином, про причини неявки представника суд не повідомлено. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зміст наведеної норми та викладені вище обставини, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18.05.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № V04.188.36309, відповідно до умов якого відповідач надав позивачці грошові кошти на поточні потреби в сумі 64 850 грн. строком на 72 місяці зі сплатою процентів за ставкою 0,0010 % річних від неповернутої суми кредиту (а.с. 6-7). Пунктом 5.4 кредитного догору визначено порядок врегулювання спорів, а саме передбачено, що всі вимоги які виникають при виконанні даного договору або у зв'язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з регламентом Третейського суду, який є невід'ємною частиною третейської угоди. Позивачка просить визнати недійсним вказану третейську угоду з посиланням на те, що цим порушується право на звернення до суду загальної юрисдикції для вирішення спору за кредитним договором, спірний правочин укладений в порушення вимог закону, оскільки нею отримувався споживчий кредит, вона є споживачем банківських послуг, у зв'язку з чим такі спори за участю споживачів не підвідомчі третейському суду. Цивільні правовідносини щодо недійсності правочинів регулюються главою 16 розділу IV книги 1 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Позивачка зазначає, що третейське застереження суперечить умовам діючого законодавства. Відповідно рішення Конституційного Суду України у справі № 1-26\\2011 від 10.11.2011 р., дія пунктів 22, 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Згідно ст. 150 Конституції України, рішення Конституційного Суду України, зокрема з питань офіційного тлумачення законів України, є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Відповідно ч. 1 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Виходячи з положень ст. ст. 55, 64, 124 Конституції України, аналізуючи зміст Закону України «Про третейські суди» та ст. 17 ЦПК України, третейський суд як недержавний орган за цим Законом має повноваження вирішення тих спорів та лише тих сторін, якими укладено угоду (прийнято рішення) про передачу спору на розгляд третейського суду і ці повноваження третейського суду не поширюються на спори, в яких, крім цих осіб, сторонами є інші особи, які не були сторонами третейської угоди, або спори, які стосуються прав і обов'язків інших осіб, що не є сторонами третейської угоди, а також на спори, які не підвідомчі третейським судам. Статтею 5 Закону України "Про третейські суди" передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України "Про третейські суди" визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. Законом України "Про внесення змін до статті 6 Закону України "Про третейські суди" щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам" частину першу статті 6 Закону України "Про третейські суди" доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. При вирішенні даного спору суд також враховує правову позицію викладену Верховним Судом України від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15, якою визначено наступне: «На час укладання кредитного договору Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 15 листопада 2011 року між фізичною особою (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України "Про третейські суди", і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним». Отже, враховуючи вищевикладене судом встановлено, що кредитний договір, який по своїй суті являється споживчим, між сторонами було укладено 18.05.2015 року, тобто на той час Закон України "Про третейські суди" містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), у зв'язку з цим наявні підстави для задоволення позову про визнання недійсним третейської угоди, якою є пункт 5.4 розділу 5 «Заключні умови» цього кредитного договору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп., від сплати якого була звільнена позивачка, відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: approved