Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

23 лютого 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Благовіщенського міського підприємства "Комунальник" про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій посилаючись на те, що з 24.06.2015 року працювала на посаді економіста Благовіщенського міського підприємства "Комунальник". Наказом №3 від 24 січня 2017 року її було звільнено з роботи згідно п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов"язків покладених посадовою інструкцією. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним вчинене із порушенням трудового законодавства. Згодом позивачка заявою від 09.03.2017 року змінила позовні вимоги і просить змінити формулювання причин звільнення , вказавши формулювання звільнення за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та судові витрати. В судовому засіданні позивачка та представник позивачки підтримали заявлені (змінені) вимоги та просили суд позов задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали просили відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши доводи сторін та дослідивши письмові докази, суд приходить слідуючого висновку. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Підставами припинення трудового договору, згідно з положеннями п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, угода сторін. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1ст.36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП). Підставами розірвання трудового договору, згідно з положеннями п.3 ст.40 КЗпП України є, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. За змістом ч.3 ст. 235 КЗпП України рішення про зміну формулювання звільнення орган по розгляду трудових спорів приймає в томувипадку, якщо формулювання причин звільнення є неправильним (тобто таким, що не відповідає фактичним обставинам справи), або таким, що не відповідає чинному законодавству при відсутності підстав для поновлення на роботі. При цьому суд змінює формулювання і вказує в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (її частину, пункт закону). Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Судом встановлено, що на підставі наказу Благовіщенського міського підприємства "Комунальник" №27 від 24.06.2015 року [PERSON] була зарахована на посаду економіста з оплатою згідно штатного розпису. Наказом директора Благовіщенського міського підприємства "Комунальник" №3 від 24 січня 2017 року [PERSON], звільнено з посади економіста з 24 січня 2017 року за систематичне невиконання без поважних причин обов"язків покладених посадовою інструкцією (п.3 ст.40 КЗпП України). В судовому засіданні встановлено, що підставою для звільнення [PERSON] слугували накази: № 104 від 05 грудня 2016 року; №105 від 15 грудня 2016 року та № 2 від 18 січня 2017 року, якими економісту [PERSON] оголошено догани. Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами трудових спорів", суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Отже, суду надане право змінити лише формулювання причин звільнення, а змінювати підставу звільнення за власною ініціативою суд не вправі. Згідно ч. 1ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз"яснено, що відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Враховуючи те, що вимог про скасування спірного наказу про звільнення та наказів про оголошення доган, позивачка не ставила, а суд розглядає справу в межах позовних вимог, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зміну формулювання звільнення слід відмовити за таких підстав. Позивач [PERSON] в позові поставила питання щодо зміни причин формулювання звільнення вказавши підставою її звільнення - п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. У п.1 ст.36 КЗпП України не визначено форму домовленості (угоди сторін) про звільнення за цією підставою припинення трудового договору. Однак вільне волевиявлення сторін на укладення і припинення трудового договору варто розглядати у зв'язку з формою його вираження, встановленою у законі. Отже, в розумінні вказаної вимоги КЗпП України обов'язковою умовою для звільнення працівника з посади необхідна згода обох сторін, при цьому позивачка не зверталась до відповідача із заявою про розірвання трудового договору за згодою сторін, а з боку роботодавця така згода не надавалась. Позовні вимоги в частині стягнення на користь позивачки [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню, оскільки, працевлаштуванню позивачки запис у трудовій книжці про її звільнення не перешкоджав, як встановлено в ході судового розгляду позивачка 14 лютого 2017 року призначена головним бухгалтером Благовіщенського НВК №2, що підтверджується ( а.с.55).

Outcome: dismissed