Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

08.08.2014 року позивач звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 25.07.2014 року він уклав з відповідачем договір № 010594 фінансового лізингу з додатками. Предметом укладеного договору лізингу є трактор МТЗ 892, який відповідач зобов'язався придбати у власність та передати позивачу у користування на строк та на умовах передбачених договором. В день укладення договору позивач сплатив відповідачу 22 000 грн. комісії за організацію. При укладанні договору позивача було введено в оману, оскільки не роз'яснено умови договору, крім того договір є недійсним, з підстав невідповідності вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 220 ЦК України і є нікчемним, тому позивач просить визнати вказаний договір недійсним та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в розмірі 22 000 грн., сплачені з призначенням платежу «комісія за організацію», 176 грн. комісії банку за прийом платежу, та покласти на відповідачав судові витрати у справі. В подальшому неодноразово подавав заяви про зміну (доповнення) підстав позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просить його задовольнити. Вважає, що відповідач увів позивача в оману щодо фінансових умов договору та умов виконання взятих на себе зобов'язань. Відповідач в судове засідання не з'явився, подавши заяву про розгляд справи без участі його представника. У поданих до суду запереченнях на позов посилається на те, що спірний договір є дійсним в силу дотримання сторонами вимог закону про його письмову форму, досягнення сторонами згоди з усіх його істотних умов, що підтверджується підписами у договорі, крім того, вказаний договір не підлягає нотаріальному посвідченню; посилання позивача на те, що у оскаржуваному договорі відсутні такі обов'язкові умови, як складові лізингових платежів, не зазначено, у кого саме буде придбано товар, не визначений конкретний порядок та місце поставки товару, не зазначений порядок страхування предмету договору є такими, що не ґрунтуються на законі, оскільки вказані умови зазначені у договорі. Просить відмовити у позові. Суд, заслухавши до пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу, відповідно до Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21. Відповідач зареєстрований у встановленому порядку, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 11.09.2014 року, та здійснює надання послуг з фінансового лізингу, що підтверджується довідкою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про взяття на облік ТОВ «АвтоФінанс» від 11.09.2012 року. Судом встановлено, що 25.07.2014 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та позивачем було укладено договір № 010594 фінансового лізингу, згідно умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу трактор МТЗ 892, зазначений у п. 1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору, вартістю 220 000 гривень у власність та передати предмет лізингу у користування позивача, на строк та на умовах передбачених договором. Пунктом 1.7 вказаного договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача (позивача) протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору (10 % від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3 % від вартості предмета лізингу). Згідно з п. 8.2.1 договору перший лізинговий платіж складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, яка розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до цього договору. Згідно з додатком № 1 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 220 000 гривень, відсоток платежів 50 %, сума виплат 110000 гривень, щомісячний платіж 9 166, 67 гривень, комісія за організацію (10 %) - 22000,00 гривень, комісія за передачу (3 %) - 6600 гривень. Згідно з додатком № 2 до договору фінансового лізингу вартість предмету лізингу становить 220000 гривень, авансовий платіж 50 %, сума лізингу 110000 гривень, викупна вартість 121 гривень, відсоткова ставка 10 %, комісія 5 % та щомісячний платіж 2 616,89 гривень. Згідно ст. 9 договору лізингоодержувач має право викупу предмету лізингу за окремим договором купівлі-продажу за умови сплати його повної вартості, а також інших заборгованостей, штрафних санкцій та збитків. 25.07.2014 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 22000,00 гривень як комісію за організацію договору. Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття несправедливі умови договору закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору які можуть бути несправедливими визначено у ч. 3 ст. 18 цього закону. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. На правовідносини сторін розповсюджуються норми спеціального закону, а саме Закону України «Про фінансовий лізинг». Згідно ст. 1 вказаного закону фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Крім цього, правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. Позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, на ст. 799 ЦК України, як на підставу визнання договору недійсним, відповідно до якої договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки, оскільки вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені, як такі, що мають окреме регулювання. Тобто, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Згідно ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. При цьому за ст. 697 ЦК України договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Суд вважає, що умова, яка вказує у кого саме буде придбано товар для лізингоодержувача, не є істотною для договорів фінансового лізингу та не вимагається законодавством. Лізингодавець вправі обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару. У розділі «визначення» договору фінансового лізингу зазначено, що продавець означає юридичну чи фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності, найменування, адресу та реквізити якої зазначено в акті приймання-передачі предмета лізингу, який є предметом даного договору. Крім того, лізингодавець на момент укладення договору не може передбачити, в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить, коли саме товар буде придбано, де саме останній запропонує здійснити прийомку-передачу товару, тощо. Умовами договору чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, та лише тоді передати його у право користування та розпорядження лізингоодержувачу. Посилання позивача на відсутність у договорі конкретних визначень та розмірів лізингових платежів як підстави для визнання договору нікчемним є необґрунтованим, оскільки ст. 8 спірного договору чітко визначено поняття «Лізингові платежі» та вказані відповідні конкретні формули, на підставах яких були обраховані конкретні суми. Крім того, відповідно до п. 8.1 ст. 8 договору складові лізингових платежів, їх суми та дати платежів визначені в графіку лізингових платежів у додатках №№ 1, 2 до цього договору, які є невід'ємною його частиною. Умовами договору передбачено, що у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 30 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається ( ст. 10.11. Договору ). Авансового платежу позивачем здійснено не було. Посилання позивача на ту обставину, що відповідач під час попередніх переговорів ввів її в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, суд не бере до уваги, оскільки вказана обставина не підтверджена належними доказами. За таких обставин суд вважає, що в позові позивача слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Оскільки відповідно до п.7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати у вказаній частині компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed