Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» про визнання договору недійсним, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди. У судове засідання позивач не з'явився, однак, в позовній заяві вказав про те, що справу слухати за його відсутності, позов підтримав повністю обгунтовуючи тим, що 31 січня 2017 року між ним та ТзОВ «Автотехнікс Україна» укладено договір фінансового лізингу № 170148, згідно якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (трактор «МТЗ 82.1.26»), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти вказане майно та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Одразу ним сплачено відповідачу авансовий платіж у розмірі 49000 грн. Ознайомившись із договором та додатками до нього, встановив, що вони грубо порушують його права споживача, тому звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення коштів. Вважає, що окремі умови договору фінансового лізингу є несправедливими у розумінні ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, п.10.14 згідно якого достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акта приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акта приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від суми дострокового погашення. п. 10.14 ст. 10, а також п. 12.1 ст. 12 договору встановлюють односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь - яке порушення зобов'язання, а й за дострокове погашення суми лізингових платежів та розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, є несправедливими умовами договору. Пункти 8.3, 8.5 договору передбачають, що гривневий еквівалент вартості предмета лізингу, визначений на дату укладення договору, може змінюватися в разі зміни обмінного курсу долара США до гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу в продавця. Усі планові платежі здійснюються лізингоодержувачем відповідно до умов, визначених у додатках 1, 2 до договору фінансового лізингу. Планові платежі зараховуються лізингодавцем згідно з обмінним курсом долара США до гривні на дату фактичного зарахування платежу на рахунок лізингодавця. За змістом зазначених пунктів договору розмір лізингової плати може змінюватися залежно від зміни ситуації на грошовому ринку, що впливає на вартість предмета лізингу, проте порядку перерахунку договір не передбачає. Аналіз змісту договору, зокрема, пунктів 3.2.7, 12.1, свідчить про те, що за невиконання своїх зобов'язань за договором фінансового лізингу лізингодавець не несе відповідальності, а, навпаки, отримує вигоду - штраф у розмірі 40 % від розміру авансового платежу та всю суму сплаченого адміністративного платежу. Відповідно до статті 10 договору в разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладення договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу підписати додаток 3 до цього договору із установленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Зі змісту договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який міститься посилання у договорі фінансового лізингу. Згідно з пунктом 4.3 договору разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (додаток З до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акта приймання- передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу його грошових зобов'язань. Також позивач вказує на нікчемність оспорюваного ним договору, оскільки він нотаріально не посвідчений. На думку позивача, внаслідок укладення зазначеного договору та невиконання відповідачем його умов, йому спричинено моральну шкоду, яка виразилась у постійних переживаннях, погіршенні сну, стану здоров'я, роздратованість, зміні звичного способу його життя. Просить визнати договір фінансового лізингу від 31 січня 2017 року № 170148 та додатки до нього недійсними, стягнути із відповідача в його користь 49000 грн. сплачених ним коштів, 490 грн. комісії банку та 5000 грн. моральної шкоди. Представник відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, але не повідомив суд про причини своєї неявки, заяви про розгляд справи без його участі не подавав. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і не з'явився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вимоги закону, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив 31 січня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна» та [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 170148 із додатками до нього предметом лізингу по даному договору є трактор «МТЗ 82.1.26». Згідно якого лізингодавець зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (трактор «МТЗ 82.1.26»), а лізингоодержувач зобов'язався прийняти вказане майно та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Одразу ним сплачено відповідачу авансовий платіж у розмірі 49000 грн. В день укладення оспорюваного договору позивачем сплачено на рахунок авансовий платіж у розмірі 49000 грн., що підтверджується квитанцією установи банку №0.0.697736033, а також комісію банку в розмірі 490 грн. Судом встановлено, що позивачу відповідачем не передано у користування предмет лізингу (трактор «МТЗ 82.1.26»). Судом також встановлено, що договір фінансового лізингу нотаріально не посвідчений. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг) на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахування особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 799 Цивільного кодексу України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч.3 ст. 640 Цивільного кодексу України договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації. Відповідно ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такі договори є нікчемними. Також, в даному випадку, слід зазначити, що відповідно до ч.1 ст. 236 Цивільного кодексу України нікчемний правочин або правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1, 2 ст. 215 Цивільного кодексу України підстави недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Те саме вказується в п. 2 ч.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Таким чином, оскільки без нотаріального посвідчення договір лізингу, де однією із сторін є фізична особа повинен бути нотаріально посвідченим, законом визнається нікчемним, а тому є недійсним. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. У своєму позові позивач просить визнати договір фінансового лізингу недійсним з підстав порушення ч.1-3, 5,6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а не встановити нікчемність вказаного правочину. В силу ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У разі нікчемності правочину, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України). Верховний суд України у своїй правовій позиції у справі № 6-2766цс15 при вирішенні позовних вимог до ТзОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" прийшов до висновку що договір фінансового лізингу, який не посвідчено нотаріально є нікчемним. Договір Фінансового лізингу № 001643 від 07 жовтня 2015 року укладений між [PERSON] та ТзОВ "Автотехнікс Україна" є нікчемним, тому у даному випадку, відсутні підстави для його розірвання. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін, тобто ч.4 ст.216 ЦК України говорить про необхідність пред'явлення вимоги про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Також суд вважає, що підстав для стягнення із відповідача 490 грн. сплаченої комісії банку за переказ грошових коштів у розмірі 49000 грн. (авансового платежу) немає, оскільки такі кошти відповідач не одержував, а тому згідно із ч.1 ст.216 ЦК України не зобов'язаний повертати. Суд вважає, що не підлягає до задоволення вимога позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000 грн., виходячи з наступного. Відповідно до пунктів 2,4 частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів та у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з ч.3 ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивачем суду не представлено жодних доказів, а суду не виявилося можливим у судовому засіданні здобути достатніх доказів, які б вказували та свідчили про заподіяння позивачу моральної шкоди. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачу [PERSON] слід відмовити у задоволенні його позову до відповідача ТзОВ «Автотехнікс Україна» про відшкодування моральної шкоди, у зв'язку з недоведеністю вказаних позовних вимог. Аналізуючи докази у справі, суд приходить до висновку про порушення прав позивача [PERSON] відповідачем товариством з обмеженою відповідальністю «Автотехнікс Україна», які підлягають захисту шляхом часткового задоволення його позовних вимог.

Outcome: partial