Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

У червні 2018 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом в якому просила припинити сервітут [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] та визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Свій позов обґрунтовує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 березня 2007 року, реєстраційний номер 1656, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Кутовою Т.А., позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Позивач зареєструвала [PERSON] у своїй квартирі тимчасово, з метою подачі заяви до РАГСу для укладення шлюбу з рідним братом колишнього чоловіка позивача, так як відповідач не мала зареєстрованого місця проживання. Позивач зазначає, що між нею та відповідачем був укладений усний договір що відповідно до ст. 401 - 402 ЦК України є особистим сервітутом, але з моменту реєстрації [PERSON] не вселялася до квартири, не проживала в ній, особистих речей в квартирі не має та не сплачувала комунальні послуги. Оскільки сервітут не використовується більше десяти років, що свідчить про те, що необхідність в ньому відпала, а реєстрація відповідача в даній квартирі перешкоджає оформленню субсидії позивачу, [PERSON] змушена була звернутися до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала повністю, просила його задовольнити, проти проведення заочного розгляду справи не заперечувалата додатково пояснила, що відповідач з 2014 року проживає в Республіці Білорусь, проте адреса проживання їй не відома. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила, відзиву на позов та заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], підтвердили той факт, що відповідач [PERSON] не проживає та ніколи не проживала в [ADDRESS] Свідок [PERSON] в своїх поясненнях, зазначила, що з [PERSON] вони спілкуються вже дуже довгий час, майже з моменту придбання квартири - 2007 року, свідок буває в квартирі позивача, але ніколи не бачила там інших осіб аніж [PERSON] та її двох доньок. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщопозивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення позивача та свідків, допитаних в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 23 березня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Кутовою Т.А., й зареєстровано в реєстрі за № 1656, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, серії [NUMBER]. (а.с.8, 25-26) Згідно довідки № 30 від 05 червня 2018 року виданої ОСББ "Меркурій-2003" в квартирі [ADDRESS] дійсно проживає [PERSON] [PERSON] в ній не проживає з травня 2010 року. (а.с. 7) До суду також подані акти обстеження житлових умов[PERSON]. за адресою [ADDRESS] від 20травня 2016 року та 31травня 2018 року, складені депутатами Броварської міської ради Київської області, в присутності свідків, в яких зазначається, що з 2005 року і по теперішній час за даною адресою фактично проживають тільки [PERSON] та члени її родини: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с.4,24). За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого Протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням", необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч. 2 ст. 71 ЖК України якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім'ї власника права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачу чиняться будь-які перешкоди у проживанні в спірній квартирі, а також відсутні дані про наявність будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не зверталась, не надала доказів поважності причин відсутності у квартирі понад встановлений строк, тому вимоги позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про припинення сервітуту щодо квартири [ADDRESS], відповідно до вимог п. 5 ч.1 ст. 406 ЦК України, то в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки в даному разі як пояснила сама позивач, відповідач взагалі ніколи не проживала у вказаній квартирі, жодна із житлових кімнат для її проживання їй не виділялась, будь яких договорів про користування житлових приміщенням між власником і відповідачем не укладалась, тому в розумінні ст.ст. 401- 403, 405 ЦК України не можна говорити про те, що між сторонами виникли вказані правовідносини. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що факт не проживання [PERSON] більше шести місяців без поважних причин у квартирі [ADDRESS], знайшов своє підтвердження, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, в частині визнання відповідача такою, що втратила право на користування даною квартирою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір.

Outcome: partial