Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-01 00:00:00

05.10.2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївобленерго» про визнання наказу про звільнення з роботи недійсним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за вимушений прогул. Провадження передане на розгляд судді [PERSON] 14.12.2017 р. ухвалою суду під головуванням судді [PERSON] провадження у справі за клопотанням представника відповідача зупинене на підставі п.3 ч.1 ст.203 ЦПК України (в ред.2004 р.): до вирішення Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ справи №475/47/17. 11 квітня 2018 р. за протоколом повторного автоматизованого розподілу через звільнення судді [PERSON] у відставку провадження розподілене судді Вадовській А.В. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] серпня 2007 р. був прийнятий відповідачем на роботу електромонтером головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації. Працював на Костянтинівській ГЕС Арбузинського району Миколаївської області. 11 січня 2017 р. він разом з іншими працівниками ГЕС був терміново викликаний до управління кадрів ПАТ "Миколаївобленерго" в м.Миколаїв. Усім було вказано про те, що вони мають написати заяви про звільнення з ПАТ "Миколаївоблененрго" за власним бажанням. При цьому їм пояснили, що вони переводяться у розпорядження нових власників ГЕС, де і будуть працевлаштовані. Їм уже було відомо, що Фонд держмайна за програмою приватизації продав Мигіївську та Костянтинівську ГЕС новим власникам. Позивач та інші працівники ГЕС повірили співробітникам відповідача, а тому написали заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. Того ж дня їм були видані трудові книжки із записом про звільнення. Працівникам Мигіївської ГЕС повідомили про те, що вони з завтрашнього дня можуть виходити на нове місце роботи. Позивачеві та працівникам Костянтинівської ГЕС було запропоновано самим домовлятися про працевлаштування у нового власника. Не погодившись з таким рішенням відповідача, позивач вирішив анулювати свою заяву про звільнення, але йому сказали, що це неможливо, оскільки наказ про його звільнення вже підписаний, запис про звільнення внесений до трудової книжки. На усну вимогу [PERSON] про видачу копії наказу про звільнення було вказано, що видача копії наказу можлива лише за письмовою заявою звільненого працівника. Він написав таку заяву, проте копію його отримав лише 21.01.2017 р. та одразу ж оскаржив до суду. Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05.07.2017 р. у задоволенні його позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22 серпня 2017 р. частково скасоване рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про визнання наказу про звільнення недійсним та ухвалене нове рішення, а саме: суд визнав недійсним наказ №39-к від 11.01.2017 р. ПАТ "Миколаївобленерго" про припинення трудового договору з [PERSON] На виконання рішення апеляційного суду відповідач наказом №1346-к від 05.09.2017 р. скасував наказ про звільнення позивача №39-к від 11.01.2017 р. та цим же наказом звільнив [PERSON] з роботи з 25.01.2017 р. на підставі його заяви від 11.01.2017 р. З наказом від 05.09.2017 р. відповідач ознайомлений 28.09.2017 р. - після отримання його поштою. Не погодившись з ним, позивач 04 жовтня 2017 р. оскаржив його в судовому порядку. Позивач [PERSON] вважає, що наказ про його звільнення №1346-к від 05.09.2017 р. винесений з порушенням норм трудового законодавства, а тому підлягає визнанню недійсним з наступних підстав. Як на підставу незаконності вказаного наказу, позивач посилається на порушення відповідачем положень ч.2 ст.38 КЗпП України. На його думку, відповідач не мав права звільняти його з роботи на підставі поданої ним 11 січня 2017 р. заяви, оскільки після 25.01.2017 р. він продовжував працювати, що підтверджене графіком роботи на січень 2017 р., даними оперативного журналу відповідача. Лише 01 лютого 2017 р. позивач перейшов працювати на інше місце роботи до ТОВ "Альтген". Робота [PERSON] за сумісництвом не може бути підставою для його звільнення, оскільки виконання роботи на двох підприємствах законом не заборонена. Крім цього, відповідач не мав права звільняти його з роботи за ст.38 КЗпП України, оскільки ще до 25.01.2017 р., а саме 23.01.2017 р. він звернувся до суду з позовом про поновлення його на роботі, тобто від свого наміру звільнятися, що виражений був у заяві від 11.01.2017 р., він відмовився, про що відповідач знав, проте, незважаючи на це, удруге неправомірно звільнив його з роботи. З цих підстав позивач [PERSON] просив скасувати наказ відповідача про його звільнення №1346-к від 05.09.2017 р. недійсним, поновити його на роботі та стягнути на його користь середній заробіток за вимушений прогул на суму 103 131,05 грн. Відповідач ПАТ "Миколаївобленерго" позовні вимоги [PERSON] не визнало. У запереченнях, відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив відповідач посилався на те, що Товариство з дати подачі заяви про звільнення позивачем відповідно до ст.38 КЗпП України вправі було у будь-який день двотижневого періоду звільнити його з роботи, в тому числі у день, вказаний позивачем, навіть за відсутності у працівника поважних причин для звільнення в конкретно визначену дату. [PERSON] самостійно визначив дату свого звільнення 11 січня 2017 р., а, оскільки відповідач не мав необхідності пошуку працівника для заміни позивача, відповідач звільнив його з бажаної дати. Відповідач вважає, що ст.38 КЗпП України не містить норми, відповідно до якої власник або уповноважений ним орган не може розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, з ініціативи працівника раніше двотижневого строку попередження власника про своє звільнення. На думку відповідача, двотижневий строк попередження працівником про його звільнення необхідний саме роботодавцю для пошуку і укладання трудових відносин з іншим працівником. Оскільки позивач самостійно визначив датою свого звільнення 11 січня 2017 р., а відповідач не мав необхідності шукати йому заміну іншим працівником, ПАТ "Миколаївобленерго" погодилось звільнити [PERSON] з зазначеної ним дати - 11 січня 2017 р. Відповідач, заперечуючи проти доводів позивача, посилається на те, що з 11 січня 2017 р. позивач не працював, оскільки був звільнений. Графіки роботи персоналу на січень 2017 р., ведення оперативних журналів, на які, як на докази підтвердження продовження трудових відносин, посилається позивач, відповідач такими не вважає, оскільки графіки складаються наперед, а не по факту. В обґрунтування невизнання позовних вимог відповідач посилався на правову позицію у постанові Верховного Суду України від 31.10.2012 р. у справі №6-120цс12. Також відповідач посилався на те, що через продаж єдиного майнового комплексу Костянтинівської гідроелектростанції та зняття його з балансу ПАТ "Миколаївобленерго" посада електромонтера головного щита щита керування електростанцією ІІІ групи кваліфікації Костянитнівської ГЕС виведена зі штатного розкладу, тобто місце роботи позивача не є вакантним, як він стверджує. Крім цього, відповідач посилався на те, що у даній справі не може розглядатися питання про поновлення позивача на роботі, оскільки це питання було предметом розгляду у справі №475/47/17, за результатами розгляду якої позивачеві у задоволенні позовних вимог щодо поновлення на роботі відмовлено, а тому відсутні підстави для відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На думку відповідача, оскільки судом першої інстанції та Апеляційним судом Миколаївської області при прийнятті рішень у справі №475/47/17 не було ухвалене рішення про поновлення [PERSON] на роботі, то відповідно не може бути ухвалене рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вказана виплата здійснюється у разі ухвалення рішення про поновлення на роботі. З зазначених підстав відповідач просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] через необґрунтованість позовних вимог. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов у повному обсязі. По суті позовних вимог дали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала повністю з підстав, що зазначені у запереченнях, відзиві на позов, запереченнях на відповідь на відзив. Окремо звертала увагу суду на те, що позивач звільнений на підставі наказу від 05.09.2017 р. з 25 січня 2017 р. саме на виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області у справі №475/47/17, а тому є законним. Просила відмовити у задоволенні позову повністю. Заслухавши сторони, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У ході судового розгляду встановлені наступні фактичні обставини. Так судом з наданої позивачем трудової книжки встановлено, що 20 серпня 2007 р. позивач [PERSON] прийнятий електромонтером головного щита керування електростанцією 3 групи кваліфікації у філію ВАТ ЕК "Миколаївобленерго" Арбузинського району; 18.04.2011 р. ВАТ "Миколаївобленерго" перейменоване у ПАТ "Миколаївобленерго". 11 січня 2017 р. позивач [PERSON] власноруч на ім'я Генерального директора ПАТ "Миколаївобленерго" Сивака О.П. написав заяву, копія якої є в матеріалах справи (а.с.23), де просив звільнити його за власним бажанням з 11 січня 2017 р. На вказаній заяві наявні резолюції про її погодження відповідальними працівниками. З копії наказу №39-к про припинення трудового договору від 11 січня 2017 р. (а.с.13) встановлено, що [PERSON] на підставі його ж заяви звільнено на підставі ст.38 КЗпП України. З наказом позивач 11 січня 2017 р. ознайомлений, про що свідчить його підпис на наказі. Того ж 11 січня 2017 р. позивач надав ПАТ "Миколаївобленерго" письмову заяву, копія якої наявна в матеріалах справи (а.с.17), в якій просив надати йому копію наказу про його звільнення та відповісти на ряд питань у письмовій формі, в тому числі і на питання щодо того, що йому перед звільненням не була запропонована рівнозначна посада. 18.01.2017 р. відповідач направив позивачеві копію наказу про його звільнення та повідомив про відсутність підстав для пропонування позивачеві перед звільненням іншої посади, зважаючи на його звільнення за власним бажанням, а не за ініціативою працедавця. Наказ №39-к про припинення трудового договору від 11 січня 2017 р. позивач [PERSON] оскаржив у судовому порядку, звернувшись із позовною заявою, в якій спочатку просив визнати недійсним зазначений наказ, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. У ході судового розгляду уточнив позовні вимоги: просив визнати недійсним наказ про його звільнення, змінити формулювання звільнення, вказавши у рішенні справжню причину звільнення: за п.1 ст.40 КЗпП України, стягнути на його користь вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Зазначене підтверджене копіями позовних заяв від 23.01.2017 р. та 05.04.2017 р., копіями рішень Доманівського районного суду від 05.07.2017 р. та Апеляційного суду Миколаївської області від 22.08.2017 р. у справі №475/47/17 (а.с.33-41). З зазначених копій позовних заяв та рішень судів встановлено, що питання поновлення на роботі та стягнення коштів за час вимушеного прогулу не було предметом розгляду справи №475/47/17, за такого посилання відповідача, що судами у стягненні коштів було відмовлено, а тому дана вимога не може бути розглянута у даній справі, є хибними. Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області у справі №475/47/17 від 05.07.2017 р. у задоволенні позовних вимог [PERSON], а саме: у визнанні недійсним наказу про його звільнення від 11.01.2017 р. №39-к , зміні формулювання звільнення з зазначенням у рішенні справжньою причиною звільнення: за п.1 ст.40 КЗпП України, стягненні вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 22.08.2017 р. зазначене рішення суду першої інстанції частково скасоване: визнаний недійсним наказ №39-к від 11.01.2017 р. ПАТ "Миколаївобленерго" про припинення трудового договору з [PERSON], в іншій частині рішення залишене без змін. Зі змісту рішення вбачається, що підставою для визнання недійсним наказу №39-к від 11.01.2017 р. суд апеляційної інстанції визначив, що працедавець вправі був звільнити працівника з зазначеної ним дати лише у разі наявності поважних причин, що унеможливлюють подальше продовження роботи, чого не було у випадку звільнення 11.01.2017 р. [PERSON] На виконання рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 22.08.2017 р. відповідач 05.09.2017 р. видав наказ за №1346-к, яким: - визнав недійсним наказ №39-к від 11.01.2017 р. ПАТ "Миколаївобленерго" про припинення трудового договору з [PERSON]; - на підставі поданої [PERSON] заяви від 11.01.2017 р. звільнив [PERSON] 25.01.2017 р. за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП у день закінчення двотижневого строку письмового попередження роботодавця про звільнення за власним бажанням. Саме вказаний наказ у частині звільнення [PERSON] на підставі його заяви від 11.01.2017 р. з 25.01.2017 р. згідно ч.1 ст.38 КЗпП України є предметом розгляду в даній справі. Дослідивши зміст вказаного наказу, враховуючи пояснення сторін, оцінивши раніше перераховані докази у сукупності, суд дійшов висновку, що, звільняючи [PERSON] на підставі поданої ним заяви від 11.01.2017 р. з 25.01.2017 р. за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КЗпП, відповідач порушив норми трудового законодавства, наслідком чого є визнання наказу у цій частині недійсним. Так, згідно частин 1 та 2 статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Згідно п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 " Про практику розгляду судами трудових спорів" працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП). У ході судового розгляду встановлено, що позивач [PERSON] 11.01.2017 р. надав письмову заяву, в якій просив надати копію наказу та надати відповідь щодо того, що перед звільненням йому не була запропонована інша робота. Отримавши відповідь на свою заяву, позивач [PERSON] оскаржив наказ про своє звільнення від 11.01.2017 р. до суду, який у подальшому судом апеляційної інстанції визнаний недійсним. Зазначені обставини на момент видачі наказу від 05.09.2017 р. в частині звільнення позивача згідно його заяви від 11.01.2017 р. з 25.01.2017 р. були достеменно відомі відповідачеві. Вищезазначені дії позивача свідчили про те, що він не має наміру розривати трудовий договір на підставі заяви від 11.01.2017 р. За такого у відповідності до положень ст.38 КЗпП України та Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 № 9 " Про практику розгляду судами трудових спорів" працедавець не вправі був проводити звільнення [PERSON] на підставі поданої ним 11 січня 2017 р. заяви. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що наказ №1346-к від 05.09.2017 р. в частині звільнення [PERSON] підлягає визнанню недійсним. В іншій частині наказ скасуванню не підлягає. Відповідно до частин 1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що позивач звільнений незаконно, він підлягає поновленню на роботі. При цьому суд не бере до уваги доводи відповідача та його представника [PERSON] про неможливість поновлення [PERSON]М на роботі з причини виведення посади електромонтера головного щита керування електростанцією ІІІ групи кваліфікації Костянтинівської ГЕС зі штатного розкладу, оскільки з копії трудової книжки встановлено, що позивач працював електромонтером головного щита керування електростанцією ІІІ групи кваліфікації філії ПАТ "Миколаївобленерго" Арбузинського району. У відповідності до вимог ч.2 ст.235 КЗпП України стягненню на користь [PERSON] з відповідача підлягають 103 131,05 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу за період із 26.01.2017 року по 02.07.2018 року без визначених обов'язкових платежів та зборів. Також у відповідності до положень ч.1 ст.141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає судовий збір на суму 2 311 грн. 31 коп., в тому числі: за дві вимоги немайнового характеру: визнання наказу недійсним та поновлення на роботі на суму 1280 грн. (640 х 2 = 1280 грн.), виходячи зі ставок, що діяли станом на 05.10.2017 р. - дату звернення з позовом, та 1 031,31 грн. - 1% від вимоги про стягнення середнього заробітку.

Outcome: partial