Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Луганській області,третя особа,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області про стягнення заборгованості по заробітній платі, вказавши наступне. З 24 травня 2011 року він працює в Перевальському районному суді Луганської області на посаді сторожа ,що підтверджується трудовою книжкою. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» установлено у 2014 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 1218 грн. У жовтні -листопаді 2014 року він відпрацював повні місяці ,що підтверджується відповідним табелем обліку використання робочого часу. Відповідач нарахував йому заробітну плату за жовтень 2014 року,виходячи з 23 робочих днів з посадовим окладом в розмірі 1218 грн.,в загальному розмірі 85,96 грн.,яка підлягає виплаті в повному обсязі ,з урахуванням утриманої матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 1400 грн.у серпні 2014 року. Відповідно до наказів керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області №117 вд 15.10.2014 року та №128 від 24 листопада 2014 року його ,як працівника суду було премійовано за рахунок економії фонду заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року в розмірі 10 %.Таким чином відповідач повинен був нарахувати йому премію за листопад 2014 року в розмірі 1218 х10 %=121,80 грн. У листопаді 2014 року ,не зважаючи на те,що він відпрацював повний місяць , не було видано жодних наказів щодо преміювання .Відповідач повинен нарахувати йому та виплатити заробітну плату в розмірі 1218 грн.та провести відповідне індексування за листопад 2014 року у розмірі 146,16 грн.Вважає,що відповідач повинен був нарахувати йому заробітну плату в наступному розмірі : За жовтень 2014 року : Посадовий оклад-1218 грн. Премія-121,80 грн. Індексація-146,16 грн. Матеріальна допомога на оздоровлення в серпні 2014 року-1400 грн. Всього-85, 96 грн. За листопад 2014 року Посадовий оклад-1218 грн. Премія 121, 80 грн. Індексація-146,16 грн. Всього-1485.96 грн. Отже відповідач повинен виплатити йому в жовтні 2014 року заробітну плату в розмірі 85,96 грн.,за листопад 2014 року- в розмірі 1485,96 грн.,а всього-1571,92 грн. Просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у сумі 1571,92 грн. В судове засідання позивач не з'явився , в позові заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності,надав заяву в якій збільшив позовні вимоги ,зазначив,що має право на компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати ,а саме : компенсація за жовтень-11,56 грн.,компенсація за листопад 2014 року-146,94 грн.,а всього просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 1780,36 грн. В судове засідання представник відповідача не з»явився ,надав заяву про розгляд справи за його відсутності та заперечення проти позову в яких зазначив,що позовні вимоги не визнає в повному обсязі з наступних підстав. Прав позивача ним порушено не було, а призначення та виплата заробітної плати останньому здійснювалась виключно в рамках законодавства з урахуванням тієї обставини, що на території Луганської та Донецької області з 2014 року проводиться АТО, а тому на виконання Закону України "Про боротьбу з тероризмом" № 638-IV від 20.03.2003 року, Постанови Кабінету Міністрів України № 595 від 01.11.2014 року, постанови правління НБУ "Про зупинення здійснення фінансових операцій" № 466 від 06.08.2014 року та інших нормативно-правових актів, рішень РНБО України, доручень Президента України та Кабінету Міністрів України, відповідні виплати, у тому числі й заробітна плата нараховуються та виплачуються тільки в тих установах, які переміщені на підконтрольну Україні територію та продовжують функціонувати, а відповідні працівники яких виконують свої посадові обов'язки.Відповідач зазначив,що п.2. Тимчасового порядку ,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 595 від 01.11.2014 року встановлено ,що у населених пункатах Донецької та Луганської областей ,на території яких органи державної влади тимчасово не здійснють або здійснють не в повному обсязі свої повноваження (далі-тимчасово неконтрольована територія) ,видатки з державного бюджету ,бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов"язкового державного соціального страхування здійснються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади. . Відповідач при цьому наголошував про відсутність документів, що дали б змогу підтвердити обставину залишення позивачем - державним службовцем території, підконтрольної ЛНР, перебування його на території ,підконтрольній Україні та продовження виконання своїх функцій, як працівника суду протягом зазначеного часу. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, документів або пояснень, щодо обґрунтування своєї правової позиції до суду не надав. Суд ,дослідивши матеріали справи , всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених позовних вимог, дійшов до наступного. Як вбачається із копії трудової книжки позивач [PERSON] з 24.05.2011 р. призначений на посаду сторожа Перевальського районного суду Луганської області (а.с.9) . В штатному розкладі на 2014 рік Перевальського районного суду Луганської області (а.с.88) зазначено,що для штатної посади «Сторож» встановлено посадовий оклад в сумі 1218 грн. Наказами керівника апарату Перевальського районного суду Луганської області № 117 від 15 жовтня 2014 року та № 127 від 24.11.2014 року премійовано за рахунок економії заробітної плати за жовтень та листопад 2014 року у розмірі 10 відсотків всіх інших працівників (а.с.11,13). Листом № 8.6034/14 від 08.12.2014 р. ДСА України повідомила позивачу , що постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595,затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ,здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей,відповідно до якого заробітна плата (суддівська винагорода) працівникам установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису При цьому,заробітна плата (суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам установи,яка переміщена на контрольовану територію,здійснюються,якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої обов»язки.(а.с.80 зв.) За даними листа Штабу антитерористичного центру при Службі Безпеки України від 20.11.2014 № 33/224/А Перевальський районний суд Луганської області контролюється терористами.(а.с.79 зв.) Розпорядженням Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.12.2014 року розгляд справ ,підсудних Перевальському районному суду Луганської області здійснюється Лисичанським міським судом Луганської області. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку,встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобож чи інтересів. Відповідно до положень ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. В ст.98 КЗпП України зафіксовано, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Водночас, нормативно-правовим актом, який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати є Закон України «Про оплату праці». В ст.21 та ст.22 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Частиною 1 ст.115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма зазначена в ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ст.95 КЗпП України ,заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 33 Закону України "Про оплату праці" індивідуальна зарплата підлягає індексації, Відносини, які пов'язані з індексацією заробітної плати, регулюються Законом "Про індексацію грошових доходів населення" і Порядком проведення індексації грошових доходів населення. Суд критично ставиться до посилання в листах ДСА України на п.2 Тимчасового порядку,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 , як на підставу для відмови у проведенні виплати заробітної плати, з огляду на наступне. Так, в п.2 Тимчасового порядку,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 встановлюється, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціа-льного страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль орга-нів державної влади. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11.02.2015 року ,яка була залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 року визнано незаконним та нечинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ,здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595. Таким чином п.2 Тимчасового порядку №595 не підлягає застосуванню. Крім того ,суд вважає необхідним зазначити наступне. В п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 р. «Про незалежність судової влади», зазначено, що відповідно до ст.8 та ст.22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії. Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ч.2 ст. 19 Конституції України). Відповідно до ст.21 та ч.3 ст.22 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Частинами 1 та 2 ст.24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. В ст.64 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Згідно п.1 та п.6 ч.1 ст.92 Конституції України виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту. Одночасно, п.2 рішення Конституційного Суду України №12-рп/98 від 09.07.1998 р. «Справа за конституційним зверненням Київської міської ради професійних спілок щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП (справа про тлумачення терміну «законодавство»)» згідно якого було встановлено, що Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до ст.92 Конституції України законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов'язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо). Пунктом 3 рішення Конституційного Суду України №15-рп/2000 від 14.12.2000р. «У справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч.2 ст.150 Конституції України, а також ч.2 ст.70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України)», згідно якого суд зазначив, що виходячи з Конституції України Закон України «Про Рахункову палату Верховної Ради України» від 11.07.1996 р., як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (ст.75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (ст.5, ст.38, ст.69, ст.72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (п.3 ч.1 ст.85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст.8 Конституції України). З наведеного випливає, що тільки Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не Кабінет Міністрів України шляхом прийняття підзаконного правового акта. Одночасно, в ст.43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Як вбачається із змісту позовної заяви, що не заперечується відповідачем, виплата заробітної плати позивачеві не здійснюється. Враховуючи норми Конституції України, законів, зміст рішень Конституційного Суду України, теоретичні засади науки теорії держави і права, суд дійшов висновку, що встановлені законом права громадянина, в тому числі, щодо конкретних соціальних гарантій (пенсійного та іншого соціального забезпеченні) можуть бути змінені виключно законом, а не підзаконним нормативно-правовим актом. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час прийняття Тимчасового порядку ,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року №595 судом не встановлено введення воєнного або надзвичайного стану в державі. Зворотного належними і допустимими доказами відповідачем суду не доведено(ст.58,ст.59 ЦПК України).. Згідно абз.3 ст.1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що режим у районі проведення антитерористичної операції - це особливий порядок, який може вводитися в районі проведення антитерористичної операції на час її проведення і передбачати надання суб'єктам боротьби з тероризмом визначених цим Законом спеціальних повноважень, необхідних для звільнення заручників, забезпечення безпеки і здоров'я громадян, які опинилися в районі проведення антитерористичної операції, нормального функціонування державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій. В ст.3 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» визначено, що боротьба з тероризмом ґрунтується на принципах, зокрема: законності та неухильного додержання прав і свобод людини і громадянина; комплексного використання з цією метою правових, політичних, соціально-економічних, інформаційно-пропагандистських та інших можливостей; пріоритетності попереджувальних заходів; пріоритетності захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності. Статтею 4 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачено, що організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами здійснюються Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції. Одночасно, ч.2 ст.14 зазначеного Закону передбачає, що у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян. Вказане в сукупності дає підстави дійти до висновку, що Кабінет Міністрів України не наділений правом обмежувати встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили права громадян у сфері виплати заробітної плати у районі проведення антитерористичної операції. Згідно абз.2 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» діяльність судів по розгляду справ цієї категорії повинна спрямовуватися на всемірну охорону конституційного права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також на охорону прав і законних інтересів підприємств, установ, організацій, на зміцнення трудової та виробничої дисципліни, на виховання працівників у дусі свідомого й сумлінного ставлення до праці. Суд зазначає ,що відповідач не оспорював розрахунку заборгованості по заробітній платі відповідача. Таким чином,суд вважає ,що право на заробітну плату є правом позивача ,яке захищається законом і гарантується Конституцією України. . З урахуванням наведеного,суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими,що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми заборгованості по заробітной плати у розмірі 1780 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 243,60 гривень.

Outcome: approved