Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

У червні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України, Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу досудового слідства, вказуючи про те, що за час перебування позивача під слідством він зазнав значних моральних страждань які оцінює відповідно до заяви про збільшення позовних вимог від 10 лютого 2018 року ( а. с. 242, 243, 244 І том справи ) у розмірі 343 195 ( триста сорок три тисячі сто дев"яносто п"ять ) гривень 00 копійок. В судовому засіданні позивач [PERSON], та його представник, що діє на підставі договору від 22 червня 2016 року ( а. с. 104 І том справи ) [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач Державна казначейська служба України в судове засідання свого представника не направила про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи. Суд прийняв вичерпні заходи для про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Тому особа, визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства. Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України , відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь - кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права. Представник відповідача Міністерства Внутрішніх Справ України, що діє на підставі довіреності № 07 / 2018 від 02 квітня 2018 року Щепанський Антон Михайлович позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області в судове засідання не з"явився про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 17 серпня 2018 року за вх. № 42496 надійшов відзив, разом з клопотанням про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Представник Прокуратури Запорізької області - Ткаченко Юлія Сергіївна в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного провадження, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, органом досудового слідства 13 січня 2009 року прокурором Ленінського району міста Запоріжжя порушено кримінальну справу відносно [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 296 Кримінального кодексу України. Кримінальній справі було присвоєно номер 720901. 26 січня 2009 року в ході проведення досудового слідства за вказаною кримінальною справою [PERSON] було обрано запобіжний захід підписку про невиїзд. 30 січня 2009 року в рамках кримінальної справи № 720901 позивачу пред'явлено обвинувачення за ч. 1 ст. 296 КК України, а згодом дану справу з обвинувальним висновком було направлено до Ленінського районного суду міста Запоріжжя, 01 грудня 2010 року постановою Ленінського районного суду міста Запоріжжя зазначену кримінальну справу направлено для проведення додаткового розслідування залишено позивачу запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. З пояснень позивача та його представника [PERSON] в судовому засіданні вбачається, що після набрання чинності вказаної постанови упродовж 2011 - 2014 років позивач ані особисто, ані через свого захисника не викликався до органу досудового розслідування, а також не отримував копії будь - яких процесуальних документів. які б свідчили про прийняття процесуального рішення за результатами досудового розслідування. У зв'язку з порушенням розумних строків досудового розслідування захисник позивача 11 березня 2014 року, звернувся до органу досудового розслідування з клопотанням щодо надання для ознайомлення матеріалів кримінального провадження. На вказане клопотання відповідь Ленінським РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області не надано. Така бездіяльність слідчого була оскаржена до суду, ухвалою якою від 03 квітня 2014 року, слідчого зобов'язано надати позивачу повідомлення про результати розгляду клопотання та копію постанови про повну або часткову відмову у задоволенні клопотання у разі її винесення, а також слідчого зобов'язано надати кримінальну справу для ознайомлення із застосуванням фотозйомки. З огляду на викладене та беручи до уваги, що відповідь на клопотання захисника від 18 квітня 2014 року, щодо виконання зазначеної ухвали суду слідчим не надано та фактично ухвала суду, яка набрала законної сили, слідчим не виконана, захисник позивача 16 травня 2014 року звернувся до прокуратури Запорізької області із заявою про кримінальне правопорушення. 28 травня 2014 року, прокуратурою області повідомлено позивача про відсутність підстав для реєстрації заяви у ЄРДР та одночасно зазначено про призначення перевірки щодо неналежного проведення досудового розслідування. Зазначена бездіяльність прокурора 07 червня 2014 року оскаржена до суду, ухвалою якого від 13 червня 2014 року в задоволенні скарги захисника позивача відмовлено. Водночас, відповідно до листів Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області від 11 березня 2014 року, № 28 / 7 - 1249 та від 20 травня 2014 року № 28 / 7 - 2291 - 1, після направлення кримінальної справи для проведення додаткового розслідування, вона до райвідділу не надходила. Тому, з метою з'ясування місця перебування матеріалів кримінальної справи, 27 червня 2014 року захисник позивача звернувся з відповідним адвокатським запитом до Ленінського районного суду міста Запоріжжя та прокуратури Ленінського району міста Запоріжжя. 14 липня 2014 року голова Ленінського районного суду міста Запоріжжя повідомив, що після повернення справи з апеляційної інстанції 08 лютого 2011 року, вона була підготовлена для направлення до прокуратури Ленінського району міста Запоріжжя та 09 лютого 2011 року, зазначена справа була особисто під підпис отримана працівником прокуратури Ленінського району міста Запоріжжя - [PERSON] На підтвердження вказаного судом надано копію супровідного листа з особистим підписом працівника прокуратури. 07 липня 2014 року, заступник прокурора Ленінського району міста Запоріжжя повідомив , що на запит прокуратури району зазначена кримінальна справа органом досудового розслідування не надана. Одночасно поінформовано, що за результатами проведеної службової перевірки керівництвом Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС, України в Запорізькій області до прокуратури надано інформацію, що відповідно до постанови слідчого цього райвідділу від 22 листопада 2011 року, досудове слідство у вказаній кpимiнaльній справі закрито на підставі п. 2 ст. 213 КПК України 1960 року. Також роз'яснено,що відповідну постанову позивач має право отримати у вказаному райвідділі. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративні правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії ( бездіяльність ) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 „ Совтрансавто - Холдинг " проти України ", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 „ Брумареску проти Румунії " встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 27 жовтня 2014 року захисник позивача звернувся до органу досудового розслідування із заявою щодо видачі копії постанови про закінчення кримінальної справи та отримав ії копію. Ознайомившись з постановою позивач встановив, що 22 листопада 2011 року слідчим СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Дейнегою Д. Н. кримінальну справу № 720901 відносно [PERSON] було закрито на підставі п. 2 ст. 213 та п. 2 ст. 6 Кримінально - процесуального кодексу України ( 1960 року ), а запобіжний захід скасовано. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна людина має право при визначенні її громадянських прав і обов'язків або будь - якого кримінального обвинувачення проти неї на справедливий і відкритий розгляд впродовж розумного терміну незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону. За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти також розумні строки ведення досудового слідства, оскільки відповідно до норм КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах га зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст. 1 Закону України № 266 / 94 - ВР від 01 грудня 1994 року « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, то здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду » підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного притягнення як обвинуваченого та інших незаконних процесуальних дій, що обмежують права громадян. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України № 9 - рп / 99від 27 жовтня 1999 року, притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред'явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Відповідно до ст. 2 даного Закону в редакції, чинній в період існування наведеної кримінальної справи, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає зокрема у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину. В такому випадку громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода ( ч. 5 ст. З Закону ). Відповідно до ст. 4 Закону відшкодування зазначеної шкода провадиться за рахунок державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. З 26 січня 2009 року по 07 липня 2014 року, органами досудового слідства ( відповідно до КПК України 1960 року ) до [PERSON] було застосовано такий запобіжний захід, як підписка про невиїзд. У зв'язку з обранням зазначеного запобіжного заходу його конституційна свобода пересування ( ст. ЗЗ Конституції України ) була обмежена, так як відповідно до ст. 151 КПК України 1960 року підписка про невиїзд полягає у відібранні від громадянина письмового зобов'язання не відлучатися із зареєстрованого місця проживання чи перебування без дозволу слідчого під страхом зміни на більш суворий запобіжний захід в разі порушення підписки. В період з початку 2009 року по липень 2014 року [PERSON] вважав, що не має права відлучатися із визначеного слідчим тимчасового місця перебування позивача ( [ADDRESS] ) без дозволу слідчого, оскільки про закриття кримінальної справи відносно [PERSON] йому стало відомо в липні 2014 року. Інформацію про закриття зазначеної кримінальної справи була отримана [PERSON] лише з листа заступника прокурора Ленінського району міста Запоріжжя від 07 липня 2014 року вих. № 08 - 05 - 2725 - 14. Зазначене обмеження у праві вільного пересування [PERSON] призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, оскільки Позивач не міг вільно відвідувати родичів та знайомих, а також задовольняти інші свої погреби, пов'язані із зміною місця проживання та перебування, у т. ч. подорожі в межах та поза .межами України. Свобода пересування, відповідно до ст. З Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні » - це право позивача вільно га безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь - якому напрямку, у будь - який спосіб, у будь - який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Позивач з 06 жовтня 2005 року по цей час офіційно зареєстрований у місті Києві, а з 12 липня 2010 року має на праві приватної, спільної - сумісної власності у місті Києві квартиру. Тому слідчий в порушення ст .151 КПК України 1960 року, під час застосування запобіжного заходу до позивача визначив адресу його тимчасового перебування у місті Запоріжжі, а не офіційної реєстрації позивача згідно з паспортом громадянина України ( у місті Києві ). Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд фактично заборонив позивачу залишати межі міста Запоріжжя та позбавив його свободи вибору місця проживання, у т .ч, у власному житлі, разом з рідними. Також [PERSON] в період перебування під слідством довелося докласти додаткових зусиль для нормальної організації свого життя, оскільки впродовж тривалості досудового слідства, а це понад три роки. Позивач постійно жив під тягарем кримінального переслідування, що полягало у виконанні періодичних вимог органів досудового слідства, а також суду прибувати за викликом та давати пояснення, свідчення, спілкуватися із протилежною стороною ( потерпілим ). Постійні переживання про можливе незаконне притягнення до кримінальної відповідальності в майбутньому також вплинули негативним чином на реалізацію Позивачем своїх звичок та бажань. Серед інших негативних наслідків морального характеру необхідне зазначити те, що Позивач упродовж періоду дії запобіжного заходу утримував і доглядав дружину - інваліда, і зазнавав додаткових переживань, коли доводилося залишати її саму вдома при наявності виклику до органу досудового слідства або суду. Зокрема, дружина позивача [PERSON] у період з 2006 рік по 2007 рік перенесла декілька операцій, внаслідок яких потребувала постійного стороннього догляду, отримала статус інваліда І групи ( з 2008 року - II групи ). Позивач був єдиною особою, хто доглядав за нею, у т. ч. в лікарнях. У зв'язку з цим, враховуючи незаконне кримінальне переслідування, позивач вимушений був докладати додаткових зусиль для нормальної організації не тільки свого життя, а ще і життя своєї дружини. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності зaвдало шкоди здоров'ю і самому позивачу. Так, від душевних хвилювань та страждань після початку незаконного кримінального переслідування та порушення нормальних життєвих зв"язків позивача з липня 2009 року його стан здоров'я погіршився. Все це відбувалося на фоні того, що позивач вже хворів з 2000 року па цукровий діабет II групи. Саме після початку кримінального переслідування у позивача почалися болі у серці, яких до 2009 року він не мав. Згідно з медичною карткою амбулаторного хворого позивач 28 вересня 2009 року та 24 жовтня 2012 року звертався за допомогою до лікаря у зв'язку з періодичними болями у серці. У зв'язку з сильними болями у серці позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 12 листопада 2014 року по 21 листопада 2014 року , а 02 грудня 2014 року переніс важку операцію на серці, внаслідок якої отримав статус інваліда II групи. Після операції позивач вимушений постійно приймати 9 видів ліків, які є дуже дорогими, а також змінити свій звичайний спосіб життя. Ще одним доказом додаткових зусиль для нормальної організації життя позивача є те, що позивач упродовж дії запобіжного заходу ( з 26 січня 2009 року по 07 липня 2014 року ) через догляд хворою дружиною та проблемами з власним здоров'ям не працював і не мав джерел отримання доходів. Фактично він вимушений був жити на пенсію по інвалідності дружини та допомогу синів. При цьому витрати тільки на операцію на серці становили більше З0 000 гривень 00 копійок. Відповідно до порядку закриття справи, передбаченому ст. 214 КПК України 1960 року, копія постанови про закриття справи надсилається особі, щопритягалася до кримінальної відповідальності. Крім того, відповідно до ст. 11 Закону України № 266 / 94 - ВР від 01 грудня 1994 року « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів / досудового розслідування прокуратури і суду » в редакції, чинній в період існування наведеної кримінальної справи у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до ст. 2 цього Закону орган дізнання, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Оскільки уповноваженими органами не було повідомлено [PERSON] ні про закриття кримінальної справи, ні про порядок поновлення порушених прав чи свобод відшкодування шкоди, останній сумлінно виконував обов'язки підозрюваного, щодо як обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Таким чином термін, впродовж якого [PERSON] зазнавав моральної шкода пов'язаної із незаконними діями органу досудового слідства, слід рахувати із 26 січня 2009 року по 07 липня 2014 року . Моральна шкода, якої було завдано Позивачу, полягала у страждання.х незаконного притягнення до кримінальної відповідальності та необхідності постійно знаходитись за тимчасовим місцем перебування під страхом застосування до нього з боку органу досудового слідства більш суворого запобіжного заходу. Враховуючи порушення з боку органу досудового слідства порядку повідомлення про закриття кримінальної справи, а також вимоги роз'яснення порядку поновлення порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди, отримання моральних страждань від незаконних дій органу досудового слідства тривало до отримання інформації про закриття кримінальної справи, тобто до 07 липня 2014 року . Відповідно до ч. 1 ст. 1176 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання. незаконне накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування прокуратури або суду. Згідно з ч. 6 ст. 1176 Цивільного Кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу здійснює оперативно - розшукову діяльність, органу досудового розслідування прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ст. 4 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду » відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. За ст. 13 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду » питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до п. 17 Положення про застосування Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду », затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6 / 5 / 3 / 41, визначено, що передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з'ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст.13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1 ст.4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6 - 2203цс15, визначено, що відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду » відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Отже, судом, можливим може бути визначено розмір ( грошовий еквівалент ) компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди у слідстві незаконних дій органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду - становить 33, 87 розмір якої приймається рівному розміру мінімальної заробітної плати на Україні, прийнятий на момент винесення судом рішення . Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення даного рішення, згідно з ст. 8 Законом України « Про Державний бюджет України на 2018 рік » становить 3 723 гривні 00 копійок . Таким чином, моральна шкода, завдана [PERSON] внаслідок незаконног обрання щодо нього запобіжного заходу повинна бути розрахована, виходячи із періоду до закриття кримінальної справи, а саме - з 26 січня 2009 року по 22 листопада 2011 року. Так при визначенні суми яка підлягає до стягненню, суд виходить з наступних розрахунків 1 030 днів, що становить 2 роки 9 місців та 27 днів , відповідно становить 33, 8 місяців х 3 723 гривні, що становить 126 101 гривня 00 копійок. Відповідно до п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставіст.56 Конституції (254к/96-ВР) судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 440-1 ЦК чи іншого законодавства. Відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15 квітня 2015 року, Державна казначейська служба України ( Казначейство ) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінет Міністрів України через Міністерство фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно із п. 2 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання рішень про стягнення коштів Казначейством та його територіальними органами без згоди ( подання ) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та / або державних органів на підставі виконавчих документів. Згідно із п. 3 того ж Порядку, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства з попереднім інформуванням Мінфіну та у порядку черговості надходження виконавчих документів. Підпунктом 1 п. 35 того ж Порядку встановлено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування ( компенсації ) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 3 Закону України « Про гарантії держави щодо виконання судових рішень » виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей. Отже, відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що проводить оперативно - розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду, здійснює Державна казначейська служба шляхом безспірного списання коштів державного бюджету. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь - якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. Статтею 17 Закону України « Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини » встановлено обов'язок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Зміст права на справедливий суд. в силу п. 1 ст. б Конвенції з прав людини та основоположних свобод, полягає у праві кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно, за приписами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь - якій державі, групі чи особі право займатися будь - якою діяльністю або вчиняти будь - яку дію, спрямовану на скасування будь - яких прав і свобод, визнаних дією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. У справі « Класс ( Class ) та інші проти Німеччини » Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією " порушуються ", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть " якщо таке порушення було вчинене особами ", що діяли як посадові особи. На думку Європейського суду з прав людини, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У цій справі Європейський суд з прав людини констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує « ефективний засіб правового захисту в національному органі » кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією ( п. 64 ). Європейський Суд з прав людини - у рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був « достатньо незалежним » від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції ( справи « Сільвер ( Silver ) проти Сполученого Королівства », п. 116, « Лендер ( Leander ) проти Швеції », п. 81 ). Крім того, мінімальні стандарти ефективності розслідування, встановлені практикою Європейського суду з прав людини, включають в себе вимоги того, що розслідування має бути незалежним, безстороннім та бути предметом уваги з боку громадськості, і при цьому компетентні органи повинні діяти зі зразковою сумлінністю та оперативністю ( наприклад, рішення у справі « Менешева проти Росії », заява № 59261 / 00, п. 67, ECHR 2006 -ІІІ ). Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом ( STANKOV v. BULGARIA, § 62, Європейського суду з прав людини від 12 липня 2007 року). Згідно зі ст. 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод ( в редакції Протоколу № 11 ), рішення Європейського суду є обов'язковими для держав - учасниць Конвенції. При цьому Україна офіційно визнала юрисдикцію Європейського суду з питань тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї. Отже, суду необхідно враховувати в своїй діяльності прецеденту практику Європейського суду з прав людини. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто, в разі порушення майнових або цивільних прав « середня », « нормально » реагуюча, на протиправну, щодо неї, поведінку, людина повинна відчути страждання (моральну шкоду ). Згідно практики Європейського суду з прав людини, завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов'язків. Таким чином, стаття 6 Конвенції втілює « право на суд », в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( рішення від 21 лютого 1975 року у справі « Голдер проти Сполученого Королівства » ( Colder v. the United Kingdom ), п. п. 28 - 36. Series A № 18 ). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення « спору судом ». Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно доКонституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановленіКонституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У відповідності до ст. ст. 76 - 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, Європейського суду з прав людини , від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial