Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

У лютому 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході судового розгляду, і посилаючись на правові норми Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги», «Про фінансовий лізинг», положення статей 11,202, 206-208, 509, 526, 536, 625-628, 806, 1212 - 1214 ЦК України, просила стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» безпідставно здобуте майно у виді грошових коштів на суму 35000 грн. 50 коп. та 551 грн. 20 коп. судового збору. На обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що 29.01.2016 між нею та товариством був укладений договір фінансового лізингу №003244 з додатками, згідно з яким відповідач (Лізингодавець) зобов'язався придбати та передати позивачу (Лізингоодержувачу) у користування на строк та на умовах, передбачених цим договором, транспортний засіб, зазначений у Специфікації - (Додатку № 2 до договору). Після сплати платежу в сумі 35000,50 грн. позивачем з'ясувалося, що зазначена сума виявилася адміністративним платежем, а не частковою оплатою вартості транспортного засобу. У договорі, що підписаний позивачем, передбачений адміністративний платіж, але вона була позбавлена можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник товариства не надала достовірної інформації, а запевнила її у тому, що всі істотні умови [PERSON] роз'яснені, та спонукала останню швидше сплатити платіж та підписати договір з огляду на те, що на неї чекають інші особи. Крім того, в обіцяний строк предмет лізингу не був переданий. Позивач вважала, що під час попередніх переговорів представником товариства введено її в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, нею не підписаний Додаток №3 до Договору - Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів, у якому визначаються розмір фінансових активів у грошовому виразі, та строк їх сплати, та який є істотною умовою Договору фінансового лізингу, а відсутність підписаного сторонами Додатку №3 на переконання позивача свідчить про недосягнення сторонами домовленостей щодо усіх істотних умов договору, а тому договір не може вважатись укладеним. Отже, кошти в сумі 35000,50 грн. були набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Просить захистити її порушене право як споживача та стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в зазначеній сумі та судові витрати. 10 березня 2016 року Краснопільським районним судом Сумської області було винесено заочне рішення, яким позов [PERSON] було задоволено, стягнуто на її користь з Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» безпідставно здобуте майно у виді грошових коштів на суму 35000 грн. 50 коп. та 551 грн. 20 коп. судового збору, а усього 35551 /тридцять п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят одну/ гривню 70 коп /ас. 50-51/. 06 квітня 2016 року відповідач, Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто», звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення від 10.03.2016 року, у якій просив переглянути та скасувати заочне рішення, посилаючись на те, що, на думку відповідача, висновок суду про необхідність підписання сторонами договору додатку №3 до договору «Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів» на момент укладення договору є невірним, так само і висновок суду про те, що відповідач набув грошових коштів у сумі 35000,50 грн. без достатньої правової підстави, є невірним /ас. 56-68/. Ухвалою суду від 11 травня 2016 року заочне рішення суду від 10.03.2016 року за заявою відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш авто» було скасоване і справу призначено до судового розгляду /ас. 116/. У судове засідання сторони не прибули, згідно поданих заяв просили справу розглянути у їх відсутність, позивач позов підтримує, представник відповідача в особі Перкова Г.О. просить розглянути справу у його відсутність на підставі наданих сторонами доказів /ас. 138-139/. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб на підставі наявних у ній доказів відповідно до положень статей 158, 169, 197 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 29 січня 2016 року [PERSON] уклала з Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Ваш авто" договір фінансового лізингу № 003244, Додатковий договір до договору фінансового лізингу, Додаток № 1 та Додаток № 2 до даного договору /копії ас. 7-15/, предметом якого є трактор "FOTON" FT504 вартістю 13059,70 доларів США, що еквівалентно 350 000 грн. (а.с.14), і в цей же день сплатила адміністративний платіж в розмірі 35000,50 грн., що підтверджується квитанціями №QS 000115612601, № QS 000115619801 від 29.01.2015р. /копії ас. 16-17/. Згідно п.2.2 Договору строк лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу. Підтвердженням початку настання такого лізингового періоду є укладання Акту приймання-передачі та окремого Додатку №3, в якому зазначається порядок сплати лізингових платежів, що містить також вказівки відсоткової ставки за користування обсягом фінансування, комісії за супроводження договору, коефіцієнту, необхідного для розрахунку лізингових платежів. Згідно п.4.3 договору разом із Актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу Графік сплати лізингових платежів (План відшкодування або Додаток №3 до договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу. Таким чином, посилання позивача на те, що відсутність підписаного сторонами Додатку №3 свідчить про недосягнення сторонами домовленостей щодо усіх істотних умов договору, а тому договір не може вважатись укладеним, відповідачем була спростована. У відповідності до вимог п. 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України /далі -ЦК України/, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Виходячи з правової природи правовідносин, що склалися між сторонами, вони регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», нормами ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою, а тому на правовідносини між сторонами розповсюджується й положення Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Згідно з статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 3 частини першої статті 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках. Пунктом 12.2 вказаного договору встановлено, що в інших випадках, не передбачених даним договором, лізингоодержувач має право розірвати даний договір виключно з підстав, які чітко передбачені чинним законодавством України на момент такого розірвання. Згідно п.2.1 за Договором лізингу, укладеним сторонами, даний Договір вступає в силу з моменту його підписання. Згідно з вказаним договором, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу. Отже, як вбачається з доводів позивача, не спростованих відповідачем, без попередньої сплати [PERSON] на рахунок ТзОВ «Лізингова компанія «Ваш авто» адміністративного платежу у сумі 35000,50 грн., що становить 10% від вартості предмета лізингу - 350000,08 грн. (який, відповідно до умов договору, поверненню не підлягає), договір між сторонами 29.01.2016 не був би укладений. Проте які саме дії, що має вчинити лізингодавець, розуміються під змістом «перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору», а також чому розмір вказаного платежу на даному етапі правовідносин між сторонами є досить істотним, договором не визначено. За положеннями статті 17 Закону «Про захист прав споживачів», за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері торговельного та інших видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами. Споживач має право на вільний вибір товарів і послуг у зручний для нього час та на вільне використання електронних платіжних засобів з урахуванням режиму роботи та обов'язкових для продавця (виконавця) форм (видів) розрахунків, установлених законодавством України. Забороняється примушувати споживача придбавати продукцію неналежної якості або непотрібного йому асортименту. Згідно з вимогами статті 21 цього Закону, крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо, зокрема, при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до вимог п. 6 частини першої статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до частини першої статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно частини2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у частині 3 статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу принципам добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі; умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Відповідно до статті19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 35000 грн. 50 копійок під вигляд "першочерговий одноразовий платіж, що входить до складу першого платежу", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Суд вважає, що ствердження позивача про те, що перераховуючи на рахунок відповідача 35000,50 гривень він був впевнений, що частково оплачує вартість трактора, що також і пояснювали йому менеджери при проведенні перемовин, заслуговують на увагу, оскільки цілком логічно та зрозуміло, що жодна особа свідомо, розуміючи явну, очевидну невигідність з економічної точки зору, не погодилася б сплачувати 35000,50 гривень лише як винагороду за підготовку документів для укладення договору, так як ця сума вочевидь не відповідає обсягу робіт, є надто завищеною, і робить загальні витрати на придбання трактору значно вищими за його ринкову ціну. Статтею 16 Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР) встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону № 723/97-ВР не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору. Крім того, відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець. Якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу (стаття 808 ЦК України). Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, відповідно до ч. 1 вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину, відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Виходячи з положень статей 1 та 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», укладений між сторонами договір фінансового лізингу є за своєю правовою природою змішаним договором, який поєднує в собі ознаки договору купівлі-продажу із розстроченням платежу та договором найму автотранспортного засобу. Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Вказаний висновок відповідає висловленій Верховним Судом України позиції у постанові від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15, яка згідно зі статтею360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про невідповідність положень договору фінансового лізингу № 003244 від 29 січня 2016 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору порушують вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів" . За таких обставин договір фінансового лізингу слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача 35000 гривень 50 копійок, відповідно до положень частини другої статті 216 ЦК України. Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статтей 60, 137 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного, Суд вважає, що Договір фінансового лізингу № 003244 від 29.01.2016 є непогодженим з усіх істотних умов договору, а тому право позивача порушене і підлягає захисту. Таким чином, суд дійшов висновку про нікчемність Договору фінансового лізингу № 003244 від 29.01.2016, який фактично не був укладений. Отже, позов є обґрунтованим, отримані відповідачем за цим договором кошти в сумі 35000,50 грн. підлягають витребуванню у відповідача шляхом стягнення цієї суми. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», тому стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. за подання позовної заяви

Outcome: approved