Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

18.09.2015 року, позивач звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Кадирова В.В., товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля трак сервіс» про визнання договорів недійсними, вказавши суду, що 19.07.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн за яким відповідачу було відкрито не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 370 000 дол. США на строк до 18.07.2017р. під 13,55% річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором було укладено між ТзОВ «Поділля трак сервіс» та банком договір іпотеки № 39.3ВН/7/101/18-клн від 19.07.2007 року, за яким передано в іпотеку майновий комплекс що знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 7026,9 кв.м. 26.06.2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників, зокрема і до [PERSON] Позивач вважає, що при укладанні кредитного договору банком було порушено вимоги Цивільного кодексу України та ЗУ «Про захист прав споживачів», зазначає що ВАТ «Кредитпромбанк» неправомірно надав позивачеві кредит у іноземній валюті. Просить суд визнати зазначені договори недійсними. В судовому засіданні позивач та представник позивача не з'явились, від представника вкотре надійшла заява про відкладення розгляду справи, однак суд оцінює її критично, вважає спробою затягування процесу, оскільки у позивача було достатньо часу для подання необхідних доказів по справі. На попередніх судових засіданнях предстаник позивача позовні вимоги підтримувала в повному обсязі, просила задоволити позовну заяву з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача, ПАТ «Кредитпмромбанк», в судовому засіданні не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неяви суду не повідомив. Представник відповідача, ПАТ «Дельта Банк», в судовому засіданні не з'явилась, подала заяву про слухання справи у її відсутності, проти позову заперечила, просить відмовити в його задоволенні, в письмових запереченнях посилається на те, що як на момент укладення зазначених договорів так і на момент передачі ВАТ «Кредитпромбанком» права вимоги, повністю було дотримано всіх вимог діючого законодавства, а позов є надуманим та необгрунтованим. Представник відповідача, ТзОВ «Поділля трак сервіс», в судовому засіданні не з'явився, про день та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неяви суду не повідомив. За таких обставин суд приходить до висновку, що справу можливо розглянути за відсутності сторін, на підставі доказів, що наявні в матеріалах справи. Суд вивчивши матеріали справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні було встановлено, що 19.07.2007 року між [PERSON] та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн за яким відповідачу було відкрито не відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 370 000 дол. США на строк до 18.07.2017р. під 13,55% річних. В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором було укладено між ТзОВ «Поділля трак сервіс» та банком договір іпотеки № 39.3ВН/7/101/18-клн від 19.07.2007 року, за яким передано в іпотеку майновий комплекс що знаходиться в [ADDRESS], загальною площею 7026,9 кв.м. 26.06.2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого до АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників, зокрема і до [PERSON] Дані обставини підтверджуються копіями зазначених договорів, що містяться в матеріалах справи. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до вимог ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Оскільки позивач [PERSON] підписав кредитний договір № 39.3ВН/7/18-клн, в якому прописано всі умови видачі кредиту, забезпечення кредиту, сплати заборгованості, права та обов'язки сторін, відповідальність та звільнення від відповідальності, а також інші умови кредитного договору, здійснював проплати в рахунок погашення заборгованості, то суд вважає, що відповідач добровільно погодився на дані умови договору. Отже банком було доведено до відома відповідача всю необхідну інформацію стосовно кредитного договору. Відповідно до рішення Конституційного суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року, дія ЗУ «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. При укладанні кредитного договору № 39.3ВН/7/18-клн від 19.07.2007 року в іноземній валюті, позичальник попереджався про можливі валютні ризики і про те, що банк не несе відповідальності за них, а відповідальність лежить на самому позичальнику, так як курс гривні відносно долара США є змінною величиною. Норми законодавства та положення договору дозволяють видачу кредиту в іноземній валюті та повернення кредиту у валюті зобов'язання за курсом НБУ, що діє на дату такого повернення. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Дані випадки, зокрема, передбачені Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) слід виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року N 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним випливає наступне: надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Таку ж правову позицію викладено в постанові Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Пунктом 12 вказаної вище Постанови №5 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року встановлено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ПК. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із частиною 2 статті 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною або сторонами вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивачем не надано доказів на підтвердження своїх вимог щодо визнання недійсним кредитного договору № 39.3ВН/7/18-клн від 19.07.2007 року. Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору іпотеки, то згідно ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. На даний час основне зобов'язання за вказаним вище кредитним договором позичальником не виконане. Отже, суд не вбачає підстав для визнання недійсним договору іпотеки, укладеного для забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні позивачем та його представником не доведено правомірність своїх позовних вимог. На підставі вищевикладеного суд приходить до висновку що позов є безпідставним, необгрунтованим та таким що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed