Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду, посилаючись на те, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 17 листопада 1994 року по 15 лютого 2012 року. Звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку з скороченням чисельності працівників. Відповідно довідки вих. № 980-67 від 15.02.2012 року на день звільнення відповідачем нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з 01.05.2011 року по 15.02.2012 року у сумі 27675,73 грн. з урахуванням і заборгованості за авансовими звітами. Такі дії на думку позивача, порушують його права, тому він просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням заборгованості за авансовими звітами в розмірі 27675 грн. 73 коп., а також компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 17287грн. 29 коп. У судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав заявлені позовні вимоги, надав судові аналогічні пояснення. Додатково позивач пояснив, що неодноразово звертавсядо відповідача з питанням щодо виплати заробітної плати, який обіцяв здійснити виплату, але до цього часу ці звернення залишені без задоволення, заборгованість не сплачена. Представник відповідача - Державного підприємства науково-дослідний і проектний інститут «Союз» у судове засідання не з'явився, подав до суду заперечення проти позову, в яких зазначив, що на сьогоднішній день опрацьовуються заходи по припиненню діяльності підприємства та його ліквідації, по закінченню яких буде здійснено розрахунок по заробітній платі відповідно до норм чинного законодавства. Суд,перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні позивач [PERSON] працював в ДП НДіПІ «Союз» з 17 листопада 1994 року по 15 лютого 2012 року. Звільнений з роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку з скороченням чисельності працівників. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). Статтями 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність. Крім того, частина перша статті 268 ЦК України містить перелік позовних вимог, на які позовна давність взагалі не поширюється, а в частині другій цієї статті зазначено, що законом можуть бути встановлені додатково інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до частини другої статті 233 Кодексу "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Рішенням Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013 за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України встановлено, що КСУ дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Судом встановлено, що з травня 2011 року по лютий 2012 року відповідачем позивачу нараховувалася, але не виплачувалася заробітна плата. Заборгованість з урахуванням заборгованості за авансовимими звітами складає 27675 грн 73 коп. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Враховуючи, що позивачу не виплачувалася заробітна плата у сумі 26736 грн 99 коп, та заборгованість за авансовимими звітами у сумі 938 грн 07 коп, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 26736,грн. 99 коп., та заборгованість за авансовими звітами у сумі 938 грн 74 коп. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленом у чиним законодавством. Частиною 5 ст. 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Таким чином, позивач має право на отримання компенсації за втрату частини заробітної плати, оскільки з травня 2011 року відповідач фактично не здійснював виплату позивачу заробітної плати. Постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21 лютого 2001 року затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, відповідно до п.4 якого компенсація обчисляється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу за відповідний місяць і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. У відповідності до індексу споживчих цін за даними Держкомстату України сума компенсації втрати заробітної плати складає: - за травень 2011 року - 423 грн. 17 коп.,- за червень 2011 року - 1741 грн. 51 коп.,- за липень 2011 року - 1323 грн. 20коп.,- за серпень 2011 року - 480 грн. 14коп.,- за вересень 2011 року - 381 грн. 02коп.,- за жовтень 2011 року - 3023 грн. 13коп.,- за листопад 2011 року - 2998 грн. 77коп.,- за грудень 2011 року -1905 грн.05 коп., за січень 2012 року-286 грн.25 коп., за лютий 2012року -7013 грн.90 коп. Загальна сума складає - 17287 грн. 29 коп. Тобто в зв'язку з порушенням відповідачем права позивача на отримання заробітної плати, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача компенсацію частини її втрати в розмірі 17287грн.29 коп. Також у відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір. Посилання відповідача на неможливість виплати заборгованості по заробітній платі у зв'язку зі здійсненням заходів по ліквідації ДП НДПІ «Союз», є необгрунтованим та не приймається судом до уваги, оскільки з наданого відповідачем наказу № 152 вбачається, що з 18 квітня 2012 року затверджено план заходів з реформування підприємств, в тому числі відповідача. Але доказів того, що ДП НДПІ «Союз» припинило свою діяльність відповідачем суду не надано. Тому суд вважає, що на теперішній час саме відповідач має нести цивільну відповідальність за порушення ним норм трудового законодавства. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved