Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

[PERSON] 24.02.2015 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом, вказавши, що протягом грудня 2013 року між ним та відповідачем [PERSON] було досягнуто остаточних домовленостей щодо придбання ним у відповідача нежитлового приміщення - магазину літ. "А", загальною площею 121,8 кв.м., що розташоване по [ADDRESS], за 90000 доларів США. Пояснив, що на виконання досягнутих між ними домовленостей він передав відповідачеві авансовий платіж у сумі 12000 доларів США, що на час підготовки позову станом на 23.02.2015 року становить 340176,79 грн. за офіційним курсом НБУ, про що відповідачем 31.12.2013 року було складено відповідну розписку. Також ним неодноразово на картковий рахунок відповідача у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" перераховувались кошти у сумі 27590 грн. на виготовлення усіх необхідних документів для укладення договору купівлі-продажу, як йому повідомляв відповідач згідно їхніх попередніх домовленостей. Зазначив, що договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення вони мали укласти протягом шести місяців з моменту досягнення між ними домовленостей, тобто до кінця червня місяця 2014 року. Також, згідно їхніх домовленостей відповідач зобов'язувався виготовити усі необхідні документи для укладення вказаного правочину та повідомити його про час та місце укладення договору. Однак, ані в кінці червня 2014 року, ані на початку липня 2014 року відповідач не повідомив про час та місце укладення договору та кінцевого розрахунку за приміщення, більш того, останній взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки та уникати їхніх зустрічей, що позивач вважає відвертим ігноруванням з його боку їхніх домовленостей. Зауважив, що у зв'язку із тим, що відповідачем не вчинялось будь-яких дій з приводу укладення договору, він звернувся до останнього із листом від 03.07.2014 року, у якому просив його повідомити про час та місце укладення договору, а у випадку неотримання від нього повідомлення з'явитися до нотаріуса у період часу 14-18 липня 2014 року з усім пакетом документів необхідних для укладення договору, про точну дату просив його повідомити по телефону. Посилаючись на те, що відповідач порушив свої зобов'язання щодо нотаріального укладення договору купівлі-продажу та незаконно привласнив його грошові кошти, позивач просив стягнути на його користь з відповідача [PERSON], [INFO], 367766,79 грн. Представник позивача та позивач до початку розгляду справи по суті в судовому засіданні представили оригінали розписки [PERSON] від 31.12.2013 року та квитанцій ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" про перерахування грошових коштів. Заявлені вимоги підтримали з викладених у позовній заяві обгрунтувань. Зазначили, що заявлені до стягнення з відповідача у розмірі 367766,79 грн. грошові кошти становлять сумарне обчислення еквівалента отриманих ним від позивача за розпискою 12000 доларів США та перерахованих на його банківський рахунок 27590 грн, які також вважають авансовими платежами відповідно домовленості сторін щодо купівлі-продажу розташованого по вул. Шекінській, 51, в м.Жмеринці магазину літ. "А", загальною площею 121,8 кв.м.. Просили задоволити позов. Свідок [PERSON] суду пояснив, що 31.12.2013 року він бачив, як [PERSON] перераховував отримані від [PERSON] долари США, що були розподілені на столі в двананадцять стопок, після чого написав останньому розписку. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України через оголошення у пресі, в судове засідання черговий раз не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин, чи розгляд справи у його відсутності не представив. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного. У відповідності до вимог ч.9 ст.110 ЦПК України за останнім відомим місцем реєстрації проживання відповідача [PERSON] (а.с.25) даний позов, пред'явлений до фізичної особи, є підсудним Жмеринському міськрайонному суду. Згідно ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.1,3 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. У відповідності до вимог ч.1,2 ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання; якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч.3 ст.571 ЦК України у разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. В судовому засіданні з пояснень позивача та його представника установлено, що відповідач надав розписку від 31.12.2013 року про отримання ним від позивача у якості авансу 12000 доларів США, що підтверджується наданим суду її оригіналом (а.с.64). Згідно копії рішення Жмеринського міськрайонного суду від 06.11.2008 року (а.с.17) визнано за відповідачем [PERSON], [INFO], право власності на нежитлову будівлю літера "А", загальною площею 121,8 кв.м.., яка розташована по [ADDRESS]. З копії листа від 03.07.2014 року (а.с.14) вбачається, що позивач [PERSON] просив відповідача [PERSON] повідомити його про час та місце укладення договору, а у випадку не отримання від нього повідомлення, просив з'явитися до приватного нотаріуса [PERSON], яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], у період часу з 14 по 18 липня 2014 року з усім пакетом документів необхідних для укладення договору, та просив його повідомити про точну дату по телефону. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані та представлені із додержанням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не спростовуються. На підставі наведеного суд дійшов до висновку, що заявлений позивачем попередній договір про укладення договору купівлі-продажу майна між сторонами не було укладено увизначеній законом спосіб, оскільки розписка відповідача, якою він повідомив про отримання від позивача коштів в якості авансу, не можна вважати договором. Усна угода між сторонами про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу не відповідає вимогам ст.635, 657 ЦК України, згідно з якими попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, якою для договорів купівлі-продажу нерухомого майна є письмова форма та нотаріальне посвідчення, тобто сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він не є укладеним, зобов'язання купівлі-продажу між сторонами не виникло, тому сума, сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов'язання, згідно з вимогами ч.2 ст.570 ЦК України, є авансом і повертається в тому розмірі, в якому вона надавалася. При цьому суд не приймає до уваги пояснення в судовому засіданні свідка [PERSON], оскільки показаннями свідків не може доводитися факт вчинення правочину та виконання зобов'язань на підставі нього, окрім прямо передбачених законом випадків, пов'язаних із договором зберігання, однак, останній не становить оспорюваних в межах даної справи правовідносин, пов'язаних із договором авансу. Про аналогічне вказано у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Судом також не приймаються до уваги доводи позивача стосовно додаткового перерахування ним відповідачу у якості авансових платежів грошовоих коштів на загальну суму 27590 грн. оскільки надані ним на підтвердження вказаних доводів квитанції про перерахування [PERSON] зазначеної суми коштів на банківський рахунок [PERSON] у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" не містять відповідного підтвердження їх призначення, а тому не можуть визнаватись судом авансовими платежами на пдставі стверджень лише однієї сторони такої угоди, оскільки відомостей про визнання відповідачем даної обставини суду не представлено, а тому вимоги позову у цій частині задоволенню не підлягає. Таким чином, в судовому засіданні на підставі представлених доказів судом встановлено обов'язок відповідача щодо повернення позивачу отриманого за письмовою розпискою від 31.12.2013 року авансу в розмірі 12000 доларів США, що з урахуванням офіційного курсу Національного банку України на день розгляду даної справи становить еквівалент 248669,52 грн. (12000 х 2072,2460 / 100), що підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] в межах заявлених останнім позовних вимог. Пропорційно задоволеним вимогам з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останнім судові витрати у сумарному обрахунку відповідного розміру судового збору 2486,70 грн. (248669,52 грн. х 1%) та 420 грн. витрат, пов'язаних із публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (а.с.57, 58), тобто загалом 2906,70 грн. (2486,70 грн. + 420 грн.). Враховуючи викладене, керуючис ст. 3, 15, 16, 31, 509, 570, 571, 635, 657 ЦК України, ст. 5, 8, 10, 60, 61, 74, 110, 169, 209, 210, 212-214, 224-226 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved