Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

12 квітня 2017 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті [INFO] року в м.Макіївка, Донецької області, її чоловіка - [PERSON], [INFO]. При зверненні до Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану з метою державної реєстрації смерті та отримання свідоцтва про смерть їй було відмовлено, з тих підстав, що для підтвердження факту смерті, пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі визначеній Наказом Міністерства охорони здоров'я України від 08.08.2006 року № 545 "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті". Встановлення факту смерті має для заявника юридичне значення та необхідно для отримання свідоцтва про смерть виданого державним органом України та для оформлення в подальшому спадщини. Заявник у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та згідно ст.184 ЦПК України була допитана у якості свідка. Пояснила суду, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], разом мешкали у м.Макіївка. [INFO] р. близько 17.00 год. після роботи її чоловік з сином готувались до свята Нового року. Чоловік різко відчув прогрішення здоров'я та помер. Причиною смерті став: гострий трансмуральний інфаркт нижнього стінки лівого шлуночка з розривом. Чоловіка поховали на кладовищі сел. Нижня Кринка м. Макіївки. Встановлення факту смерті [PERSON] заявниці необхідно для отримання свідоцтва про смерть встановленого зразку та оформлення спадкових прав. Просить заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення вимог не заперечував. Допитана в судовому засідання свідок [PERSON] суду пояснила, що подружжя [PERSON] є її кумами, з якими вона була в дружніх стосунках. 30.12.2015р. їй на телефон подзвонила [PERSON] та повідомила про смерть чоловіка. Вона особисто брала участь у похованні чоловіка заявниці. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 234 ЦПК України суд в порядку окремого провадження розглядає справи про встановлення фактів,що мають юридичне значення. Частиною 1 ст. 257-1 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території. Судом встановлено, що [PERSON] є дружиною [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], зареєстрованого Н-Кринською селищною радою Радянського району м.Макіївка, актовий запис №140 від 26.08.1978 р. Згідно ксерокопії паспорту громадянина України [NUMBER], виданого 29 травня 2002 року Гірницьким РВ ММУ УМВС України в Донецькій області, [PERSON], народжена [INFO] року в м.Макіївка, зареєстрована в [ADDRESS]. Відповідно до довідки від 12.04.2017р. №0000176008, виданої УСЗН Добропільської міської ради, [PERSON] з 22.04.2017 р. зареєстрована як особа, переміщена з тимчасово окупованої території в [ADDRESS]. Як вбачається з копії лікарського свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 31 грудня 2015 року, виданого медичною експертною установою м.Донецька (Макіївка), [PERSON], народжений [INFO] року, помер [INFO] року в Гірницькому районі м.Макіївка. Зазначена безпосередньо причина смерті - гострий трансмуральний інфаркт нижнього стінки лівого шлуночка з розривом. Вказану обставину підтверджує довідка про причину смерті від 31.12.2015 р., що видана цією експертною установою. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого органами реєстрації актів цивільного стану в Гірницькому районі м.Макіївка від 04.01.2016р., [PERSON] помер [INFO] року в Гірницькому районі м.Макіївка, про що складено відповідний актовий запис №10 від 04.01.2016 року та видана довідка № 10 від 04.01.2016р. Крім цього, суд бере до уваги додану до матеріалів справи фотокартку, з місця поховання [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON] Як вбачається з листа № 15.32-529 від 11.04.2017 року Добропільський районний відділ ДРАЦС ГТУЮ відмовив у реєстрації смерті [PERSON] з підстав, того, що заявницею надані документи, які видані на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Встановлення факту має юридичне значення, оскільки у відповідності до ст. 17 ч.1 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово - медичною установою, рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою. Крім цього, форма медичних документів, які були надані заявником не відповідають формі, визначеній Наказом Міністерства охорони здоров'я України «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження та смерті» від 08.08.2006 року №545, вони є недійсними та не створюють правових наслідків, оскільки видані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. Втім, згідно консультативному висновку «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» від 21 червня 1971 року Міжнародного суду ООН документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Суд приймає до уваги і практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до ст.17 Закону України від 23.02.2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» має застосовуватися при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду справ проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), проти Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v/ the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), грунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі "Cyprus v. Turkey", ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органами реєстрації актів цивільного стану, закладами охорони здоров'я), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв'язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 257-1 ЦПК України. Суд враховує роз'яснення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2017р., викладені в інформаційному листі № 9-1130/0/4-16 від 15.04.2017р. щодо розгляду справ зазначеної категорії. Крім того, згідно позиції Верховного суду України, викладеної в п. 18 Постанови Пленуму ВСУ №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. З урахуванням викладеного, оцінивши усі зібрані по справі докази, які у їх сукупності підтверджують факт смерті особи, приймаючи до уваги наявність об'єктивних перешкод для проведення державної реєстрації факту смерті та з метою захисту прав і свобод заявника, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON], оскільки в даному випадку це єдиний спосіб отримати свідоцтво про смерть, виданого державним органом України. Відповідно до ч. 4 ст. 257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved