Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» 15.05.2015 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] (Відповідач - 1), [PERSON] (Відповідач-2), [PERSON] (Відповідач - 3) про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 29.06.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та Відповідачем - 1 було укладено кредитний договір №K2А3GK00260001, згідно якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 55 000,00 доларів США, а Відповідач - 1 зобов`язався повернути кредит в строк до 29.06.2021 року шляхом сплати щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, відсотками та інші витрати в строки та порядку встановлені договором кредитування. Позивач свої зобов`язання за вказаним договором виконав у повному обсязі, а саме надав Відповідачу - 1 кредит у розмірі встановленому в договорі, однак в свою чергу, відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, внаслідок чого станом на 03.04.2015 року утворилась заборгованість в розмірі 236871,47 доларів США, яка складається з наступного: 53844,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 57838,17 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 13860 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 111328,79 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. В зв`язку з цим, позивач просить стягнути вказану суму заборгованості з відповідачів солідарно. [PERSON] подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» зустрічний позов, про захист прав споживачів, уточнивши який, просила визнати кредитний договір та договір іпотеки недійсними, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що банк фактично ввів позивача в оману, не була проведена переддоговірна робота, а саме ненадання всієї інформації про кредит та умови договору, відсутність в кредитному договорі сукупної вартості кредиту, не вказані вартість всіх послуг, встановлення непропорційної суми пені, визначення можливості притягнення позивача до подвійної відповідальності, невідповідність умов про винагороду, порушення банківської таємниці, невідповідність суми щомісячного платежу та розміру процентної ставки умовам кредитного договору, невиконання банком умов в частині видачі готівки з каси банку в іноземній валюті при відсутності договору про відкриття та обслуговування банківського рахунку в іноземній валюті для фізичних осіб. Крім того, в зв`язку з недійсністю кредитного договору, просила визнати недійсним і договір іпотеки, який є похідним від кредитного договору. Представником відповідачів та відповідачами надано відзиви на первісний позов, де зазначено, що відповідачі заперечують щодо задоволення первісного позову, оскільки позовна заява подана з порушенням норм процесуального законодавства, позивач вказує суперечливі та не обґрунтовані обставини, зокрема, різні суми отриманого кредиту, кредитні кошти були зараховані на рахунок, який не належить відповідачу, не вказано в який спосіб було отримано кредит та в який спосіб, відсутні відомості про погашення кредиту, надано невірний розрахунок заборгованості, міститься незаконна вимога про солідарне стягнення заборгованості. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останній платіж відповідач здійснювала 15.09.2009, крім того, банк направив 09.09.2010 вимогу відповідачу про повернення всієї суми кредиту, відсотків, комісії та штрафних санкцій у тижневий термін, тобто саме з цього часу повинен вираховуватися строк позовної давності. Представник позивача за первісним позовом, будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, направили до суду клопотання про розгляд справи без їх участі, первісний позов підтримують та просять задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечують та подали клопотання про застосування до зустрічних позовних вимог позовної давності, оскільки спірні договори укладені у 2006 році. Відповідач [PERSON] та її представник проти первісного позову заперечили з підстав викладених у відзивах на позовну заяву, додатково зазначили, що розрахунок заборгованості наданий позивачем є невірним, кредитний договір є недійсним, оскільки укладений з порушеннями, крім того, первісний позов подано з порушенням строку позовної давності, який почав відраховуватись з 09.09.2010, тобто з часу направлення вимоги повернення всієї суми кредиту, відсотків, комісії та штрафних санкцій. В зв`язку з цим, просили в задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] за первісним позовом, які мають статус третіх осіб по зустрічному позову в судове засідання не з`явились, направили відзиви на первісний позов в якому просили відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення відповідача за первісним позовом, її представника, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов до висновку, що позовні вимоги первісному та зустрічному позовах не підлягають задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 5,6 ст. 263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановленні наступні фактичні обставини справи. Судом встановлено, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та Відповідачем - 1 було укладено кредитний договір №K2А3GK00260001 від 29.06.2006 року, згідно якого позивач зобов`язався надати [PERSON] кредит у розмірі 55 000,00 доларів США, а Відповідач - 1 зобов`язався повернути кредит в строк до 29.06.2021 року шляхом сплати щомісячних платежів, що складаються з заборгованості за кредитом, відсотками та інші витрати в строки та порядку встановлені договором кредитування. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Так, згідно п. 1.1 кредитного договору Банк зобов`язується надати Позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу на строк з 29.06.2006 року по 29.06.2021 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії на наступні цілі: на придбання квартири, у сумі 55 000 доларів США. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати (з 15 по 20 число місяця) Позичальник сплачує банку 858,5 доларів США. У судовому засіданні з`ясовано, що позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1 від 30.06.2006 року. Заперечення сторони відповідача Підмогильної Г.М. щодо того, що суду не надано доказів отримання відповідачем кредиту, оскільки кошти були перераховані на рахунок, який не належав відповідачу, спростовуються письмовими доказами, зокрема заявами на отримання готівки, фактом часткової сплати кредиту відповідачем, та визнанням відповідачем -1 факту отримання коштів. З`ясовано і те, що відповідач скориставшись кредитними коштами позивача, стала неналежним чином виконувати умови вказаного кредитного договору, зокрема 2009 року перестала сплачувати відсотки визначені умовами кредитного договору за користування кредитними коштами, що має відображення у Розрахунку заборгованості за кредитним договором, в результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 03.04.2015 року складає 236871,47 доларів США, та складається з наступного: 53844,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 57838,17 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 13860 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 111328,79 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. 09.09.2010 ПАТ КБ «ПриватБанк» направило лист від 09.09.2010 №2123407664 на ім`я [PERSON] з вимогою про дострокове повернення суму кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання повідомлення в зв`язку порушеннями зобов`язань по кредитному договору №К2А3GК0020001 від 29.06.2006 та наявною заборгованістю у розмірі 22417,12 дол. США. Положеннями ст. 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Із статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов`язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Як встановлено в судовому засіданні, та підтверджується письмовими доказами, зокрема розрахунками заборгованості, ордерами відповідач не належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання щодо сплати кредиту та інших платежі, в зв`язку з чим утворилась заборгованість Таким чином відповідач, допустивши неналежне виконання умов Кредитного договору, порушила права позивача. За їх захистом ПАТ «ПриватБанк» звернулось до суду 15.05.2015. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). (частина 1 статті 258 ЦК України, пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України) Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до пункту 5.1 Кредитного договору визначено, що Договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, а в п.1.1. визначено, що кошти видаються на термін до 29.07.2021 року. Водночас, цим же пунктом 1.1. встановлено, що погашення кредиту здійснюється боржником шляхом сплати періодичних, щомісячних платежів США з 15 по 20 число кожного місяця. Таким чином сторони Кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань за щомісячним погашенням платежів. Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з пунктом 2.3.3. (а) Кредитного договору сторони домовилися, що позивач на власний розсуд має право змінити умови договору - вимагати від відповідача дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії й відсотків за його користування, виконання інших обов`язків за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно статтей 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов`язань, строк виконання якого не настав, вважається що строк настав у зазначеному в повідомленні дату. На цю дату відповідач зобов`язується повернути позивачу суму кредиту в повному обсязі, винагороду й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобов`язання за договором. Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та розпочинає перебіг позовної давності. У зв`язку з порушенням відповідачем виконання зобов`язання за Кредитним договором позивач використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, надіславши 09.09.2010 вимогу відповідачу про дострокове повернення всієї суми кредиту, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованої на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. Отже, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про негайне повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня після одержання такої вимоги. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у постанові від 03.04.2019 в справі № 607/13612/16. Як уже зазначалось вище позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за Кредитним договором у травні 2015 року, тобто з спливом трьох річного строку з моменту направлення вимоги про кострове повернення кредиту. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. (частина четверта статті 267 ЦК України) Таку заяву відповідачі подали під час розгляду справи. Таким чином, первісний позов не підлягає до задоволення в зв`язку з пропущенням строку позовної давності. Що ж до зустрічних позовних вимог, слід зазначити наступне. Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом . Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб`єктом кредитних зобов`язань (правовідносин) в іноземній валюті. Ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлюють, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року №275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. У відповідності до п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв`язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Так, на момент укладення банком кредитного договору, права банка посвідчували ліцензія на вчинення банківської діяльності та дозвіл на вчинення банківських операцій, у тому числі й у іноземній. Також суд критично оцінює доводи позивача по зустрічному позову щодо ненадання інформації про вартість кредиту, оскільки остання міститься в кредитному договорі та у графіку погашення заборгованості, які вона підписала, чим фактично прийняла умови кредитного договору. Враховується судом і те, що з 29.06.2006 року Відповідачем - 1 виконуються умови вказаного кредитного договору, що вказує на їх визнання та розуміння з боку Позичальника . Що стосується вимог зустрічної заяви про порушення Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає наступне. Згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Отже сторонами даного правочину є кредитодавець (банк або інша фінансова установа) та позичальник (споживач) (п. 1. ст. 1054 ЦК України). Банківський кредит - це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованості суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини Банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами за всіма істотними умовами. Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Так, відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Також, згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підставою для визнання правочину недійсним може бути нечесна підприємницька практика. Згідно пункту 14 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесною підприємницькою практикою банка є підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, зокрема, «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо послуги. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1-5 ст. 203 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Однак пред`являючи зустрічну позовну заяву відповідачем не було вказано з яких саме визначених законом підстав договір може бути визнаний недійсним. Вказуючи на недійсність кредитного договору внаслідок його невідповідності вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", сторона позивача за зустрічним позовом не вказала на конкретні норми кредитного договору, які б не відповідали певним нормам вказаного Закону. Враховуючи доводи Позивача за зустрічним позовом, наведені у зустрічному позові щодо укладення ним договору та умови Кредитного договору, укладеного між сторонами, суд прийшов до висновку, що при укладенні спірного кредитного договору №K2А3GK00260001 від 29.06.2006 року [PERSON] була обізнана про всі його умови та погодилася з ними. Крім того, підписання кредитного договору [PERSON] є доказом отримання позичальником всієї необхідної інформації, передбаченої Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування. Також суд звертаю увагу, що позивач за зустрічним позовом фактично протягом 2006 -2009 років виконувала взяті на себе зобов`язання щодо сплати кредиту та інших платежів Інших доказів того, що на час укладання Кредитного договору існували будь-які обставини, які б примусили її прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах, або того, що позивач не отримувала кредиту суду не надано. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Отже, оцінюючи надані суду докази, суд вважає, що позивач за зустрічним позовом не довела належних правових та фактичних підстав для визнання кредитного договору укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] та похідного договору іпотеки недійсними. За таких обставин, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Таким чином, зустрічний позов не підлягає до задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони, які їх понесли.

Outcome: dismissed