Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності на самовільно збудовані споруди та просить визнати за ним право власності на наступне майно: літ. Б господарську будівлю, площею 14,9 кв.м., літ. гараж із підвалом та майстерню загальною площею 46,2 кв.м. (1-й поверх 33,7 кв.м., підвал 12,5 кв.м.), літ. Г гараж із підвалом та майстерню загальною площею 44,3 кв.м. (1-й поверх 22,7 кв.м., підвал 21,6 кв.м.), літ. Д гараж із підвалом та майстерню загальною площею 23,6 кв.м. (1-й поверх 12,2 кв.м., підвал 11,4 кв.м.), згідно технічного паспорту від 29.12.2017, інвертарна справа 1528 виготовлений ФОП [PERSON] ; визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на земельну ділянку згідно координат визначених в кадастровому плані, який виготовлено в листопаді 2017 року ФОП [PERSON] площею 0,10 га, біля будинку [ADDRESS] , на якій розміщуються споруди визначені технічним паспортом від 29.12.2017, інвентарна справа 1528 виготовлений ФОП [PERSON] , а саме: літ. Б господарську будівлю, площею 14,9 кв.м., літ. гараж із підвалом та майстерню загальною площею 46,2 кв.м. (1-й поверх 33,7 кв.м., підвал 12,5 кв.м.), літ. Г гараж із підвалом та майстерню загальною площею 44,3 кв.м. (1-й поверх 22,7 кв.м., підвал 21,6 кв.м.), літ. Д гараж із підвалом та майстерню загальною площею 23,6 кв.м. (1-й поверх 12,2 кв.м., підвал 11,4 кв.м.). В обґрунтування позову вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] та з цього часу займає земельну ділянку поблизу вказаного будинку, площею 0,10 га, яка належить до комунальній власності. З вказаного часу вирощує там городину для власних потреб, тобто відкрито, безпрерервно користується нею вже понад 44 роки та продовжує користуватись. У 2000 році ним було збудовано за власний рахунок на цій земельній ділянці гараж із підвалом та майстернею, господарську будівлю (сарай) площею 14,9 кв.м., гараж із підвалом та майстерню, гараж із підвалом та майстернею. Розміри земельної ділянки відображені в кадастровому плані виготовленого в листопада 2017 року ФОП [PERSON] , на ньому ж зображено місцезнаходження вищевказаних споруд. Також зазначив, що відкритість, добросовісність володіння земельною ділянкою поблизу будинку [ADDRESS] та визнання за ним права власності за набувальною давністю не буде порушувати інтереси інших співвласників, оскільки за весь час користування земельною ділянкою він не знав, що користується чужим майном (комунальною власністю). Також позивач зазначив, що 25 січня 2018 року звернувся до відповідача з заявою та клопотанням про передачу йому безоплатно зазначену земельну ділянку, на що отримав відповідь, що відсутня можливість виділення земельної ділянки, яку займає позивач, оскільки вона попадає до зеленої зони (парк Совська балка). З урахуванням викладеного, просив задовольнити позов. Ухвалою судді від 21 березня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 11.07.2018 до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву, відповідно до якого у задоволенні позову просить відмовити, оскільки спірна земельна ділянка з обліковим кодом 72:242:003 не надавалась на праві власності чи користування жодним фізичним чи юридичним особам, про що свідчать дані міського земельного кадастру, відповідно до якого, земельна ділянка відноситься до земель, не наданих у власність чи користування. Також зазначено, що позивач звертався до Київської міської ради із клопотанням в порядку ст. 118 Земельного кодексу України про виділення йому земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га в межах міста з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. За результатом розгляду якого, позивача повідомлено, що клопотання не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України та Порядку набуття із земель комунальної власності у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463. Згідно ст.ст. 83,125,126 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю, а право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Також, враховуючи положення ст. ст.335, 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ, а не особі яка заявляє про давність володіння. У задоволенні позову просить відмовити. Ухвалою судді від 20 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача у судове засіданні не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в матеріалах справи є заява про розгляд справи без участі представника відповідача, у попередніх судових засіданнях представник заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування квартири від 20.11.2003 посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Шафаренко Ж.Ю. Як зазначає позивач у позові, він разом із своїми батьками з 1997 року, тобто понад 44 роки займає спірну земельну ділянку та користується нею поблизу вказаного будинку, площею 0,10 га, яка належить до комунальній власності. Протягом 2000-2001 позивачем на цій земельній ділянці без отримання дозвільних документів було збудовано 2 гаражі та сарай, а у листопаді 2015 року погреб та ще один гараж, які використовує для власних потреб. Позивач звертався до Київської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в порядку ст. 118 Земельного кодексу України про виділення йому земельної ділянки поблизу будинку [ADDRESS] , орієнтовною площею 0,10 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (у власність, набувальна давність). Листом Департаменту земельних ресурсів від 27.02.2018 № 057029-08/М-479-952, позивача повідомлено, що клопотання не відповідає вимогам ст. 118 Земельного кодексу України та Порядку набуття із земель комунальної власності у м. Києві, затвердженого рішенням Київської міської ради від 20.04.2017 № 241/2463. Зазначена позивачем земельна ділянка, розташована в межах земельної ділянки загальною площею 2,91 га (кадастровий номер 8000000000:72:280:0049) вздовж [ADDRESS] , яка потрапляє до зеленої зони (парк Совська балка) відповідно до програми розвитку зеленої зони м. Києва до 2010 року концепції формування зелених насаджень центральній частині міста, затвердженої рішенням Київської міської ради від 19.07.2005 № 806/3381. Зазначена земельна ділянка є речовим доказом у кримінальних провадженнях. Згідно ст.ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, усі землі в межах населених пунктів , крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України. П. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань, що стосується регулювання земельних відносин є виключно компетенцією міських рад. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міська рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. На час розгляду справи Київською міською радою рішення щодо надання спірної земельної ділянки у власність позивачу не приймалось, тобто у особи не виникло право власності на дану земельну ділянку. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав,їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ст. 376 Цивільного кодексу України та п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 № 6 самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Крім того, вищевказаною статтею передбачено, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У судовому засіданні встановлено, що позивачем самовільно без дозвільної документації збудовано на земельній ділянці, що належить комунальній власності споруди (гаражі з підвалом та майстернею). Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону Відповідно до ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами і державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно з ч. 1 та ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`ятнадцяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Позивач не надав будь - яких доказів про надання у власність чи у користування спірної земельної ділянки ні під будівництво спірних нежитлових приміщень, ні йому особисто вже під збудовані ним гаражі. Позивач знав про те, що будь - яких документів, що посвідчують право власності на ці приміщення не має, як і не має документів про право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Обставинами справи встановлено, що земельна ділянка під таке будівництво не виділялася, а відтак в силу приписів ст. 376 ЦК України таке будівництво є самочинним і на такі приміщення право власності не виникає. Щодо вимог про визнання права власності за набувальною давністю на самочинне будівництво суд зазначає наступне. В п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. В узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", обговорене 21.12.2012 на засіданні Пленуму, дано роз`яснення, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. В п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 дано роз`яснення, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Позивач за відсутності даних про надання земельної ділянки у власність чи користування не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності, а відтак і сам не може бути визнаний власником таких приміщень за набувальною давністю. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обовязок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що твердження, викладені позивачем у позовній заяві не знайшли свого підтвердження в наявних у матеріалах справи доказах, а тому вважає за необхідне відмовити повністю в задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed