Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-16 00:00:00

06.12.2013 року [PERSON] інтереси, якої представляє адвокат [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос-1» про визнання недійсним договору оренди землі, в якому вказує, що позивач є власником земельної ділянки, площею 7,75 га., що розташована в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В 2007 році між позивачем та відповідачем в письмовій формі було укладено договір оренди землі. Зареєстрований договір був 06.06.2007 року. Строк договору 10 років, тобто дія його закінчується 06.06.2017 року. Однак після отримання примірника договору було встановлено, що він містить не всі істотні умови. Позивач просив визнати спірний договір оренди землі недійсним та відшкодувати понесені ним судові витрати, оскільки: зареєстрований договір не містить відомостей про місцезнаходження земельної ділянки, не вказано в якій формі виплачується орендна плата, чи проводиться її обчислення з урахуванням індексу інфляції, відповідальність за її несплату, строк, порядок внесення та перегляд, умов збереження стану об"єкта оренди, строки передачі і повернення земельної ділянки, сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об"єкта оренди чи його частини, відсутні відомості щодо обмежень( обтяжень) щодо використання земельної ділянки. Позивач в судове засідання не з"явився, його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові, зазначила, що в примірнику договора, який знаходиться у державного реєстратора наявна інформація про місцезнаходження земельної ділянки, інші істотні відомості відсутні, тому просила позов задовольнити, стягнути судові витрати. Представник відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Геліос-1» в судове засідання повторно не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд встановив наступне. [PERSON] відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку МК № 007743 від 20.01.2004 року є власником земельної ділянки, площею 7,75 га., що розташована в межах території Бузької сільської ради Вознесенського району Миколаївської області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ( а.с. 8). Між сторонами в письмовій формі було укладено договір оренди землі, за яким [PERSON] передала належну їй земельну ділянку в строкове платне користування товариству з обмеженою відповідальністю «Геліос-1». Договір було укладено строком на 10 років, земельна ділянка передана орендарю по акту ( а.с. 26-28,32). 06.06.2007 року зазначений договір оренди зареєстровано ДП Центр Державного земельного кадастру, вчинено запис за № 040701100063, що підтверджено інформацію управління Держземагенства у Вознесенському районі Миколаївської області від 24.12.2013 року за № 5090/5-26( а.с. 25). Відповідно до умов договору орендар набув право на особисте використання об'єкта оренди для сільськогосподарських потреб та зобов'язався щорічно до 01 грудня кожного року сплачувати орендну плату в розмірі 1.5 % від грошової вартості земельної ділянки, а після припинення дії договору - повернути ділянку орендодавцю. Відповідно до положень ст. ст. 202-203 ЦК України правочином визнається дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є: - зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом й бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недотримання хоча б однієї із зазначених умов дійсності правочину може тягнути його нікчемність, з застосуванням відповідних правових наслідків, або слугувати підставою для визнання правочину недійсним у судовому порядку відповідно до ст. 215 ЦК України. Якщо правочин підлягає державній реєстрації, то він є вчиненим з моменту такої реєстрації. Договір оренди земельної ділянки є одним із видів правочинів, а тому, сторони по ньому теж повинні дотримуватися зазначених правил. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема Законом України "Про оренду землі". Відповідно до ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Частиною другою ст. 15 цього Закону встановлено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для визнання договору недійсним відповідно до закону. Отже, відсутність у договорі оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі", зокрема й серед переліку, зазначених позивачем, є підставою для визнання недійсним такого договору оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Відповідно до ч 1 ст 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Згідно висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 6 лютого 2012 у справі № 6-104ц11 у разі відсутності в договорі оренди землі хоча б однієї з істотних його умов, такий договір підлягає визнанню недійсним за правилами частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі". Таким чином, оскільки оспорюваний договір не містить тих умов, на які посилається позивач та його представник, а саме відсутня інформація щодо форми оплати оренди, її обчислення з урахуванням індексу інфляції, відповідальності за її несплату, строк, порядок внесення, перегляд, умов збереження стану об"єкта оренди, строки передачі і повернення земельної ділянки, відносно сторону, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об"єкта оренди чи його частини, відсутні відомості щодо обмежень( обтяжень) щодо використання земельної ділянки, які визначені законом як істотні, а тому такий договір підлягає визнанню недійсним за правилами ч. 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі". Відповідно до положень ст. ст. 79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Згідно ч 1,2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, а граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року з наступними змінами розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд вважає, що виходячи з характеру та обсягу наданих адвокатом [PERSON] позивачці [PERSON] юридичних послуг, заявлений останньою розмір відшкодування витрат є достатнім, цілком відповідає складності справи та зусиллям, які адвокат доклав на надання правової допомоги, тому має бути їй відшкодований другою стороною в повному обсязі, що відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості. Із матеріалів справи вбачається, що позивачкою при зверненні до суду із позовом сплачено 229 грн. 40 коп. судового збору та 1000 грн. на оплату правової допомоги, що підтверджується відповідними доказами ( а.с.1, 11-14, 37-38).

Outcome: approved