Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-06 00:00:00

18.04.2019 позивач звернувся до суду із вказаною позовною заявою, неодноразово уточнював її протягом часу провадження справи у суді. Згідно з останньою редакцією позовної заяви, поданої до суду 28.10.2019, слідчим відділом прокуратури Запорізької області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42017081020000126, внесеному до ЄРДР 25.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.366 КК України за заявою [PERSON] щодо внесення слідчим СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізьій області Зайцевим Є.С. недостовірних відомостей до офіційних документів у кримінальному провадженні №12015080080003335. Так, позивач звертався до суду із вимогами про скасування постанови від 31.10.2018 старшого СВ прокуратури Запорізької області Маханькова Д.Ю. про закриття цього кримінального провадження, у якому він визнаний потерпілим. Постанова про закриття цього провадження винесена вперше слідчим Тибієм В.В. 28.02.2018. Скарги, подані [PERSON] до слідчого судді з цього приводу, в порядку ст.303 КПК України, задоволені, крім того, скасована постанова прокурора відділу прокуратури Запорізької області про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим. Протиправна бездіяльність СВ Прокуратури Запорізької області Маханькова Д.Ю. виразилася у незалученні [PERSON] в якості потерпілого, відповідно, він не був допитаний у якості потерпілого з 25.10.2017 по теперішній час, не були вчинені інші слідчі дії, що спричинило завдання моральної шкоди позивачу. Також, позивач у якості підстави для відшкодування шкоди вказує й невиконання слідчим ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Крамаренко І.А. у справі №335/5130/18, пр.1-кс/335/3469/2018, постановленою 06.06.2018 за його скаргою. Наголошує, що постанова від 31.10.2018 про закриття кримінального провадження ідентична змісту постанови від 28.02.2018, включаючи помилку у кваліфікації злочину, що свдчить про її винесення без проведення слідчих дій. Згідно з позовом, завдана шкода полягає у перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах через необхідність витрачання додаткових зусиль по відновленню порушених процесуальних прав. Крім того, позивач внаслідок протиправного рішення старших слідчих СВ ПЗО Маханькова Д .Ю. та Тибія В.В. , їх бездіяльності втратив віру у законність і справедливість влади, що завдає душевні страждання, спричиняє зміну укладу життя. Розмір завданої моральної шкоди [PERSON] оцінює в 510 000,00 гривень. До суми завданої позивачу матеріальної шкоди (реальних збитків) у загальному розмірі 4 228,76 гривень за змістом позову включені: 850,00 гривень за консультацію щодо складання та подання заяви до прокуратури Запорізької області від 27.12.2018, 850,00 гривень за консультацію щодо звернення до слідчого судді із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження, 552,76 гривень та 850,00 гривень за розробку та складання проекту скарги від 27.12.2018, тобто, як вказано у позові (а.с.208) - витрати на юридичні послуги до подання цивільного позову 18.04.2018 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди), а також, витрати на ксерокопіювання позовної заяви від 20.03.2019, які становлять 276,00 гривень. До витрат з надання професійної правничої допомоги щодо розгляду справи (а.с.209), заявлених до стягнення у сумі 3 800,00 гривень, за змістом позову позивач відносить: 700,00 гривень за підготовку уточненої позовної заяви, сплачені 14.05.2019, 1 400,00 гривень - за складання відповіді на відзив ГУДКСУ від 22.07.2019, 500,00 гривень - за складання пояснень щодо заперечень на відповідь на відзив від 16.09.2019, та 1 200,00 гривень - за складання остаточної уточненої позовної заяви. Витрати на копіювання та поштові витрати (а.с.209) (заявлені до стягнення у сумі 710,00 гривень), згідно з позовом складаються з витрат на копіювання уточненої позовної заяви - 45,00 гривень, відповіді на відзив ГУ ДКСУ від 22.07.2019 - 250,00 гривень, поштових витрат у зв`язку із розісланням відзиву - 75,00 гривень, на ксерокопіювання пояснень щодо заперечень від 23.09.2019 - 100,00 гривень та документів до останньої редакції позовної заяви, - 240,00 гривень. Згідно з позовом, 22.11.2018, 10.12.2018 та 17.12.2018 позивач звертався до прокуратури Запорізької області із заявою та скаргами про надіслання копії постанови про закриття кримінального провадження від 31.10.2018, вказаної вище, яку отримав 23.12.2018, тобто, протягом цього часу був позбавлений можливості оскарження рішення слідчого в судовому порядку. що завдало йому моральних страждань. Оскільки вжиття заходів досудового врегулювання спору неможливе, з вказаних підстав, із посиланням на норми ст. 19, 56, 124, 129 Конституції України, ст. 11, 22, 23, 1173, 1174 ЦК України, позивач просить стягнути з Державної казначейської служби України на його користь: 510 000,00 гривень на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок винесення протиправного рішення, вчинення протиправної бездіяльності прокуратурою Запорізької області, 4 238,76 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, завданої йому внаслідок винесення протиправного рішення, вчинення протиправної бездіяльності прокуратурою Запорізької області, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 800,00 гривень, судові витрати, пов`язані із підготовкою та розглядом справи у сумі 710,00 гривень, - за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання цієї суми з єдиного казначейського рахунку. Ухвалою суду від 23.04.2019 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження, визначено дату, час і місце проведенняя підготовчого засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). 17.05.2019 до справи від представника прокуратури Запорізької області - заступника прокурора Запорізької області Вознюка Ю.М. до матеріалів справи надійшов відзив на позов, згідно з яким відповідач просить відмовити у задоволенні позову, як безпідставному та необгрунтованому. За змістом відзиву, у справах щодо відшкодування шкоди, як цивільно-правової відповідальностї органів державної влади, їх посадових осіб, доказуванню підлягає факт наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між ними. Як вказує сторона відповідача на спросування тверджень позовної заяви, ухвала слідчого судді від 07.02.2019, яку прийнято в порядку ст. 307 КПК України за скаргою [PERSON] , про скасування постанови слідчого прокуратури Запорізької області від 31.10.2018 про закриття кримінального провадження №42017081020000126 не встановлює протиправність цього рішення. З аналізу ст.7, 26, 40, 303-307 КПК України випливає, що судовий контроль на стадії досудового розслідування не є підставою для висновку про протиправність або незаконність рішення відповідача і для притягнення його до цивільно-правової відповідальності. А реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є, в свою чергу, підставою для відшкодування моральної шкоди. Протиправність бездіяльності слідчого, як про це вказує [PERSON] щодо не проведення його допиту, як потерпілого від злочину, є лише припущеннями позивача, які не доведені суду належним чином, як і наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю, рішеннями відповідача та шкодою, яку він просить стягнути. Із посиланням на постанову Верховного Суду у справі № 338/12193/16-ц від 13.03.2019, рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України» представник відповідача стверджує, що реалізація особою її права на оскарження рішення, дії чи бездіяльності слідчого або прокурора під час досудового розслідування у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законом, у разі задоволення таких скарг, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав позивач. Наголошуючи на роз`ясненнях, викладених у п.З Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. 76, 81 ЦПК України, адже у деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою, а такого процесуального обов`язку позивачем не виконано, відповідно, не доведено порушення цивільного права або інтересу позивача діями чи бездіяльністю відповідачів. Стосовно стягнення витрат позивача на юридичні послуги у кримінальному провадженні, вони, на думку відповідача, відносяться до процесуальних витрат, які підлягають стягненню в порядку глави 8 КПК України, та не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Витрати позивача на послуги з копіювання позову із додатками також не є збитками, оскільки не мають обов`язкового характеру, необхідних ознак збитків відповідно до приписів чинного законодавства. Крім того, факт їх наявності та розмір не знаходяться у безпосередньому причинному зв`язку з виконанням відповідачем своїх обов`язків (правова позиція, викладена у постанові ВС від 15.08.2018 у справі 336/1150/17-ц). Щодо стягнення витрат на правову допомогу, представник [PERSON] [PERSON] не є адвокатом, тому витрати на правову допомогу, зокрема, за надання консультацій та підготовку позовної заяви, не підлягають стягненню з відповідача згідно зі ст. 133 ЦПК України. 21.06.2019 до суду надійшов відзив на уточнену позовну заяву [PERSON] , поданий представником ГУ Державної казначейської служби України Єременко Ю.Ю., відповідно до якого підстави для задоволення позовних вимог на користь [PERSON] відсутні. За змістом відзиву, представник відповідача вважає, що позивач обґрунтовує право на відшкодування шкоди саме внаслідок протиправної бездіяльності органу державної влади, а не злочину. Вважає, що шкода, завдана внаслідок закриття кримінального провадження не охоплена нормами ч.2 ст. 1167, 1173, 1174 ЦК України, підлягає відшкодуванню лише за наявності судового документу, яким встановлено протиправність дій винної особи (правовий висновок, викладений у Постанові Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 614/2328/17). Втім, факту завдання позивачу моральної шкоди в такий спосіб не підтверджено [PERSON] . Із посиланням на ст. 5 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, п. 4 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", стверджує, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральних страждань, втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків через діяльність/бездіяльність посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Крім того, в матеріалах справи відсутній розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди. Оскільки позивачем не обґрунтовано та не підтверджено заподіяння йому моральної шкоди, то підстави для її відшкодування, на думку відповідача, відсутні. Враховуючи нормативно врегульоване ст.22 ЦК України поняття збитків, недоведеність їх завдання позивачу, як і наявності обов`язкових складових для стягнення матеріальної шкоди, адже сума, заявлена до стягнення в уточненій позовній заяві, не обґрунтована доказами, тому вимоги про стягнення матеріальної шкоди не підлягають задоволенню. Із посиланням на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 18.04.2018 у справі №542/684/16-ц, представник відповідача вважає витрати, понесені під час кримінального провадження, такими, що не підлягають відшкодуванню за правилами ЦПК України. Зокрема, витрати [PERSON] щодо подання заяв до Генеральної прокуратури України, прокуратури Запорізької області, оскарження дій посадових осіб прокуратури Запорізької області, оскільки вони не пов`язані із розглядом цивільної справи. Заперечує відповідач й проти стягнення витрат на правову допомогу, оскільки у справах про відшкодування шкоди участь Державної казначейської служби України є обов`язковою для виконання рішення суду, а саме, для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету - для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. 26.07.2019 [PERSON] подано до матеріалів справи відповідь на відзив відповідача-2, згідно з якою він не погоджуються із наведеними доводами. Позивач вважає, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за спеціальними нормами ЦК України, зокрема, ч.6 ст. 1176, ст. 1173, 1174 ЦК України, а також, відсутні правові норми, які зобов`язують [PERSON] надати докази на підтвердження завдання цієї шкоди, зокрема, медичні документи. Зазначає про необґрунтованість доводів відповідача щодо відсутності підстав для стягнення матеріальної шкоди та про те, що правові позиції ВС, згадані у відзиві, застосуванню судом не підлягають згідно зі ст. 10 ЦПК України. Вказує, що ухвала слідчого судді підтверджує протиправність дій посадових осіб прокуратури Запорізької області, враховуючи встановлене у судовому рішенні порушення принципу законності з боку слідчого. Моральну шкоду, на переконання [PERSON] , спричинила, серед іншого, й неодноразовість його звернень до прокуратури Запорізької області для отримання копії постанови. Наголошує, що витрати, які він зазнав під час оскарження дій слідчого, є реальними збитками в розумінні ст.22 ЦК України. Як видно з відповіді, витрати на юридичну допомогу, оскільки його представник не є адвокатом, не прирівнюються до витрат на професійну правничу допомогу відповідно до норм КПК України. Ці витрати, на думку позивача, мають бути стягнуті з Державного бюджету у спосіб, зазначений у позові, як і витрати на копіювання та поштові послуги, заявлені до стягнення. 29.08.2019 представником ГУ Державної казначейської служби України Орловою О.О. подано до суду заперечення на відповідь [PERSON] на відзив, у який наголошено, що підтвердження повноважень представника, яким підписано відзив, надано до суду. Типовою інструкцією з діловодства в міністерствах, інших центральних та місцевих органах виконавчої влади, затвердженою постановою КМУ від 17.01.2018 №55 передбачено примірний перелік документів, підписи яких скріплюються гербовою печаткою у разі їх створення у паперовій формі, до якого не входить копія відзиву. Тобто, твердження позивача з цього приводу є безпідставними. Представник відповідача підтримує позицію, викладену у відзиві, про те, що позивачем не обґрунтовано та не підтверджено доказами заподіяння йому матеріальної та моральної шкоди. Також, відповідач зауважує із посиланням на ч.2 ст.140 ЦПК України, що дублікати чеків від 17.07.2019 щодо сплати коштів за договором від 20.02.2017, зазначення у платіжних документах лише дати та номеру договору не дає підстав вважати, що вони підтверджують сплату саме за актом здавання-приймання юридичних послуг від 22.07.2019 та саме у поданій справі. А також, у запереченнях представник відповідача наголошує, із посиланням на ст. 179 ЦПК України, що у відповіді на відзив позивач не може викладати змінені позовні вимоги. Інші доводи тотожні відзиву, тому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 23.09.2019 [PERSON] до суду подано пояснення на заперечення на відповідь на відзив Державної казначейської служби України, проте, такого різновиду заяв по суті справи параграфом 1 глави 1 розділу ІІІ ЦПК України не передбачено, а пояснення й аргументи, наведені позивачем, не містять нових мотивів відхилення заперечень відпоівдача ніж ті, що викладені раніше у заявах по суті справи. Інших заяв по суті справи та зустрічної позовної заяви сторонами у справі не подано, інших процесуальних дій судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Ухвалою суду від 28.11.2019 закрито підготовче провадження у справі, постановлено призначити її до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення судового засідання з розгляду справи по суті, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Позивач в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі. 26.02.2020 представник відповідача-2 Орлова О.О. в судовому засіданні підтримала доводи відзиву, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Щодо розгляду справи 07.04.2020 представник Державної казначейської служби України Єременко Ю.Ю. 03.04.2020 подала до суду клопотання про його відкладення із посиланням на Постанову КМУ від 11.03.2020 №11 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2". Проте, враховуючи завдання цивільного судочинства (ч.1 ст.2 ЦПК України), ту обставину, що відповідач неодноразово доводив до відома суду свою позицію стосовно заявлених позовних вимог у заявах по суті справи та під час проведення засідання у справі, оскільки підстав для відкладення, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України судом не встановлено, у задоволенні клопотання, поданого 03.04.2020, слід відмовити. Цей висновок суду також обумовлений тим, що відповідачем у клопотанні не вказано про наявність нових доказів щодо предмета позову, необхідність витребування чи забезпечення доказів, та належністю повідомлення сторони про дату, час і місце судового засідання. Крім того, судом не визнано за потрібне, щоб сторона дала додаткові пояснення. Представник прокуратури Запорізької області Костяновська Ю. 24.02.2020 письмово повідомила про розгляд справи без її участі відповідно до ст.43 ЦПК України, зазначивши про відсутність підстав для задоволення позову. Розглянувши позовну заяву, вислухавши пояснення позивача, дослідивши наявні письмові докази, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що згідно з копією витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 29.10.2017, за заявою [PERSON] 25.10.2017 внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.366 КК України за №42017081020000126 з приводу незаконних дій слідчого СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП в області, який ймовірно вніс неправдиві відомості до документів по кримінальноиу провадженню, внесеному до ЄРДР за №12015080080003335. Досудове розслідування здійснюється прокуратурою Запорізької області, слідчий - Тибій В.В., до групи прокурорів входить прокурор Проценко М.В. (а.с.7). Відповідно до заяви та двох скарг [PERSON] , адресованих заступнику прокурора Запорізької області та начальника СВ прокуратури Запорізької області протягом листопада-грудня 2018 року, заявник просить надати йому копію постанови про закриття вказаного кримінального провадження (а.с.8-10). За повідомленням прокурора Прокуратури Запорізької області Проценко М. від 13.07.2018, клопотання Чайкіна В.В. від 01.07.2018 щодо долучення документів до матеріалів кримінального провадження №42017081020000126 від 26.10.2017 задоволені, звернення від 01.07.2018 щодо перевірки законності дій слідчого Зайцева Є. С. при складанні рапорту долучені до матеріалів провадження, будуть перевірені слідчим шляхом. Згідно з повідомленням прокурора Прокуратури Запорізької області Проценко М. від 13.12.2018, внаслідок розгляду звернень [PERSON] . від 29.11.2018, 10.12.2018, за результатами розслідування кримінального провадження №42017081020000126 від 25.10.2017 слідчим слідчого відділу прокуратури області Маханьковим Д.Ю. 31.10.2018 винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України. Як видно з повідомлення, в додатках вказано копію постанови про закриття кримінального провадження (а.с.11). Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Тибія В.В. від 28.02.2018 (а.с.41-45) за матеріалами кримінального провадження №42017081020000126 від 25.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, досудове розслідування за яким проводилось за заявою [PERSON] , оскільки в діях співробітника правоохоронного органу [PERSON] виключається наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України, з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, вказане кримінальне провадження закрито. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя у справі №335/5130/18, пр.1-кс/335/3469/2018 від 06.06.2018 скаргу [PERSON] на постанову старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області про закриття кримінального провадження від 28.02.2018 року, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017081020000126 від 25.10.2017 року, задоволено, постанову старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області від 28.02.2018 року про закриття кримінального провадження за №42017081020000126 від 25.10.2017 року за ч.1 ст.366 КК України - скасовано. Матеріали кримінального провадження №42017081020000126 від 25.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України - повернуто для подальшого проведення досудового розслідування (а.с.12-14, ідентифікатор рішення у ЄДРСР 74553877). Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя у справі №335/6481/18, пр.1-кс/335/4329/2018 від 14.06.2018 скаргу [PERSON] на постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області Проценко М.В. про відмову у визнанні потерпілим від 26.12.2017 року у кримінальному провадженні №42017081020000126 від 25.10.2017 року,- задоволено, постанову прокурора відділу прокуратури Запорізької області про відмову у визнанні потерпілим від 26.12.2017 року у кримінальному провадженні №42017081020000126 від 25.10.2017 року - скасовано (а.с.15-16, ідентифікатор рішення у ЄДРСР 74730645). Постановою старшого слідчого відділу прокуратури Запорізької області Маханькова Д.Ю. від 31.10.2018 (а.с.36-40) за матеріалами кримінального провадження №42017081020000126 від 25.10.2017 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, досудове розслідування за яким проводилось за заявою [PERSON] , оскільки в діях співробітника правоохоронного органу [PERSON] виключається наявність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 366 КК України, з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, вказане кримінальне провадження закрито. Ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя у справі №335/2946/18, пр.1-кс/335/237/2019 від 07.02.2019 скаргу [PERSON] на постанову старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області про закриття кримінального провадження від 31.10.2018, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017081020000126 від 25.10.2017 року, задоволено, постанову старшого слідчого слідчого відділу прокуратури Запорізької області від 31.10.2018 про закриття кримінального провадження за №42017081020000126 від 25.10.2017 року за ч.1 ст.366 КК України - скасовано, матеріали кримінального провадження 42017081020000126 від 25.10.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України - повернуто для подальшого проведення досудового розслідування (а.с.18-20, ідентифікатор рішення у ЄДРСР 79741926). Судом встановлено також, що 20.02.2017 між фахівцем у галузі права (диплом АР №30388528 спеціаліста, виданий Гуманітарним університетом "ЗІДМУ" про отримання повної вищої освіти за спеціальністю "правознавство" і здобуття кваліфікації юриста) [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги №1/20/02/2017, за яким [PERSON] зобов`язався надавати [PERSON] правову допомогу (юридичні послуги) у реалізації його прав та захисті законних інтересів, включаючи участь у судових засіданнях, консультації щодо подання до суду процесуальних документів, розробку та складання проектів процесуальних документів, ознайомлення із матеріалами судових справ тощо (а.с. 25-28). Також позивачем до матеріалів справи долучені акти (їх копії) здавання-приймання юридичних послуг із копіями розрахунків вартості за договором №1/20/02/2017 від 20.02.2017 про надання правової допомоги: від 03.01.2019 (розробка та складання скарги від 03.01.2019 слідчому судді про бездіяльність службових осіб прокуратури Запорізької області на суму 850,00 гривень), від 27.12.2018 у кількості 2 од. (розробка та складання скарги від 27.12.2018 на суму 850,00 гривень кожний акт), від 04.03.2019 (розробка та складання проекту заяви до прокурора Запорізької області на бездіяльність службових осіб щодо невиконання рішення суду на суму 552,76 гривень), від 14.03.2019 (розробка та складання проекту процесуальних документів - уточненої позовної заяви на суму 706,93 гривень), від 20.03.2019 (розробка та складання проекту процесуальних документів: позову від 20.03.2019 на суму 1 805,74 гривень), від 22.07.2019 (розробка та складання відповіді на відзив на суму 1 400,00 гривень), від 16.09.2019 (розробка та складання проекту процесуальних документів: пояснень на заперечення на відповідь на відзив на суму 500,00 гривень), наданих фахівцем у галузі права [PERSON] , а також платіжні документи про сплату [PERSON] на користь [PERSON] , як фізичній особі, таких сум: копія квитанції від 16.03.2019 на суму 850,00 гривень, копії квитанції від 21.12.2018 на суму 650,00 та 200,00 гривень, копія квитанції від 02.01.2018 на суму 850,00 гривень, копія дублікату квитанції від 02.03.2019 на суму 552,76 гривень, копія платіжних доручень від 16.03.2019 на суму 850,00 та 950,00 гривень, дублікати чеків від 17.07.2019 на суму 700,00 та 700,00 гривень, дублікат чека від 16.09.2019 на суму 500,00 гривень, дублікати чеків від 25.10.2019 на суму 700,00 та 500,00 гривень, Розрахунок витрат на копіювання послуг від 22.07.2019 судом не приймається, оскільки за його змістом, витрати у сумі 325,00 гривень, згідно з розшифровкою прописом - 240,00 гривень, крім того, здійснений у зв`язку із провадженням справи у касаційній інстанції (а.с.132). Інші розрахунки витрат на копіювання не підтверджені належним чином, так розрахункові документи подані у копіях, у сумах, які не відповідають наведеним розрахункам, тобто, суперечать основним положенням про докази (параграф 1 гл. 5 розділу І ЦПК України). Крім того, останній розрахунок розміру компенсації витрат на правову допомогу, надану [PERSON] [PERSON] на суму 1 203,32 гривні від 25.10.2019, як видно з його змісту, здійснений за складання проекту відповіді на відзив ДКСУ на уточнений позов у цій справі, натомість, цей розрахунок доданий до останньої редакції позовної заяви, поданої до суду 28.10.2019 на виконання ухвали суду про залишення позовної заяви без руху від 23.10.2019. Також, як видно з акту здавання-приймання юридичних послуг від 25.10.2019 на суму 1 200,00 гривень, у ньому зазначено про надану юридичну послугу, що не відповідає розрахунку - розробка та складання проекту процесуальних документів: на уточнену кінцеву позовну заяву. При розгляді справи суд виходить з таких норм чинного законодавства. Позивачем у якості підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди зазначено рішення та бездіяльність старших слідчих слідчого відділу прокуратури Запорізької області Маханькова Д.Ю. та Тибія В.В., які полягають у винесенні постанов про закриття кримінального провадження № 42017081020000126, внесеного до ЄРДР 25.10.2017 за ознаками вчинення кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.1 ст.366 КК України, а також, у відмові [PERSON] у визнанні його потерпілим у цьому провадженні, порушенні його права на надання пояснень (показань) щодо вчиненого відносно нього кримінального правопорушення (злочину) відповідно до ст. 56 КПК України, не вчиненні інших необхідних слідчих дій під час здійснення досудового розслідування, зокрема, невиконанні старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області Маханьковим Д.Ю. ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя Крамаренко І.А. у справі №335/5130/18, пр.1-кс/335/3469/2018, постановленої 06.06.2018 за його скаргою. Предметом позову є відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, бездіяльністю старших слідчих слідчого відділу прокуратури Запорізької області Маханькова Д.Ю. та Тибія В.В. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. За змістом ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч.1, 5-7 ст.81, ч.7 ст.82 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Крім того, ч.3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ч.1-3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. П.3 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно з вимогами ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Збитками, при цьому, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст. 22 ЦК України). Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, за змістом ст. 22 ЦК України відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки в деліктних правовідносинах, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Разом з тим, право на стягнення збитків виникає за наявності передбачених законом умов (складових), сукупність яких створює склад правопорушення, яке й є підставою для цивільно-правової відповідальності. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (ч.2-4 ст. 23 ЦК України). Позивач, при цьому, повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Загальними положеннями про відшкодування шкоди (ст.1166, 1167 ЦК України) закріплено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті, зокрема, в інших випадках, встановлених законом. Норма ст. 1176 ЦК України є спеціальною з огляду на суб`єктний склад заподіювача шкоди, адже врегульовує відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (їх службових та посадових осіб), а також спосіб, в який цієї шкоди завдано потерпілій особі. Так, ч. 2, 6, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Тобто, застосуванню підлягає ст.1174 ЦК України, за змістом якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що вказаними у позові рішеннями та бездіяльністю старших слідчих СВ Прокуратури Запорізької області йому дійсно завдано матеріальної чи моральної шкоди. При цьому, суд наголошує, що скасування ухвалами слідчого судді двох постанов слідчих прокуратури Запорізької області про закриття кримінального провадження не свідчить про протиправність рішень, дій або бездіяльність вказаних осіб та завдання моральної шкоди позивачу, не звільняє [PERSON] від обов`язку доведення складу цивільного правопорушення. Крім того, ухвала слідчого судді в розумінні ч.7 ст. 82 ЦПК України не є обов`язковою для суду при розгляді цивільної справи. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що права та інтереси позивача відновлені в судовому порядку, а сама по собі незгода із процесуальним рішенням про закриття провадження та перебігом досудового розслідування, слідчими діями під час його здійснення, не підтверджує наявність складу цивільного правопорушення та правових підстав для відшкодування шкоди. Суд наголошує, що твердження [PERSON] про невиконання старшим слідчим слідчого відділу прокуратури Запорізької області Маханьковим Д.Ю. ухвали слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Крамаренко І.А. у справі №335/5130/18, пр.1-кс/335/3469/2018, постановленою 06.06.2018 за його скаргою, також свідчить лише про його незгоду із досудовим розслідуванням кримінального провадження та слідчими діями, вчиненими під час його здійснення. Стосовно заперечень позивача проти процесуальних рішень слідчого, прийнятих під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №42017081020000126, вони не підлягають розгляду під час розгляду цивільної справи, а порядок їх оскаржень чітко врегульований нормами КПК України. Згідно зі ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, в контексті реалізованого [PERSON] права на оскарження в порядку ст. 303 КПК України, за результатами якого його скарги задоволені слідчим суддею, суд наголошує, що визнання факту порушення саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди, завданої заявникові (п. 54 рішення ЄСПЛ у справі "Перна проти Італії" (Case of Perna v.Italy, заява N 48898/99) від 25.07.2001, п. 76 рішення ЄСПЛ у справі "Білуха проти України" (заява N 33949/02) від 09.11.2006). Відмовляючи у стягненні моральної шкоди на користь [PERSON] , суд не оцінює розмір заявлених позовних вимог з точки зору справедливості та розумності, за умови не доведення складу цивільного правопорушення, зокрема, наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю слідчих та завданою шкодою, як це встановлено судом, тим більше, що позивач не вказує про критерії цієї оцінки у позовній заяві. Також, суд дійшов висновку про те, що отримання [PERSON] постанови слідчого Маханькова Д.Ю. від 31.10.2018 після надіслання ним письмових заяв із вимогою про надання копії постанови, що підтверджено матеріалами справи, не завадили захисту права позивача, адже скарга на дії слідчого, подана [PERSON] , розглянута слідчим суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, із прийняттям ухвали про її задоволення. Стосовно матеріальної шкоди, про стягнення якої також заявлено позивачем, слід зазначити таке. До її складу [PERSON] відносить сплату визначених згідно з актами та розрахунками його представника сум за консультацію щодо складання та подання заяви до прокуратури Запорізької області від 27.12.2018, за консультацію щодо звернення до слідчого судді із скаргою на постанову про закриття кримінального провадження, за розробку та складання проекту скарги від 27.12.2018, а також, витрати на ксерокопіювання позовної заяви від 20.03.2019, які становлять 276,00 гривень. Проте, судом встановлено, що позовну заяву датовано 18.04.2019. Крім того, загальну суму матеріальної шкоди, яку позивач відносить до реальних збитків, внаслідок арифметичної помилки, заявлено до стягнення у розмірі 4 238,76 гривень, натомість, в обґрунтуванні позовних вимог, вона обрахована у сумі 4 228,76 гривень. До складу матеріальної шкоди здебільшого включено кошти, сплачені представнику позивача [PERSON] , який за даними Єдиного реєстру адвокатів України адвокатом не являється, за надання послуг консультування та складання процесуальних документів, що стосуються захисту прав [PERSON] у кримінальному провадженні. Вказані витрати позивача не охоплюються поняттям збитків та майнової шкоди, передбаченим ст. 22, 1166 ЦК України. Крім того, правова допомога, надана позивачу, як потерпілому під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження та заявнику (особі, яка зверталась зі скаргами до слідчого судді в порядку ст. 303 КПК України) не відноситься й до витрат у цій цивільній справі. Як роз`яснено у п.2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов`язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Отже, враховуючи, що зазначені витрати пов`язані саме з процесуальними питаннями, що розглядаються згідно з положеннями КПК України, при розгляді цивільної справи вони не можуть бути заявлені позивачем до стягнення як його матеріальні затрати (збитки), відповідно, не можуть бути стягнуті в порядку цивільного судочинства у якості матеріальної шкоди або витрат на правничу допомогу. Проте, іншу частину коштів, сплачених [PERSON] своєму представнику за надання правової допомоги у цій цивільній справі у сумі 3 800,00 гривень, а також, витрати з ксерокопіювання документів справи та на поштові послуги з надіслання учасникам справи заяв по суті із додатками, у сумі 710,00 гривень, позивач просив стягнути саме у якості судових витрат. Як передбачено ч.1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч.3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Відповідно до положень ст. 137 ЦПК України, якою врегульовано питання витрат на професійну правничу допомогу, - витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За змістом п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи наведені положення цивільного процесуального законодавства та відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення матеріальної та моральної шкоди, у стягненні на користь [PERSON] витрат, пов`язаних з правничою допомогою, підготовкою та розглядом справи, необхідно відмовити. Слід наголосити й на тому, що сума витрат на ксерокопіювання, заявлена до стягнення, не підтверджена в повному обсязі, як встановлено судом. На виконання положень ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин судом враховано правові висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, зокрема, у справі № 338/12193/16-ц, пр. 61-18855св18 від 13.03.2019, та у справі № 336/5519/18, пр. № 61-11350св19 від 11.09.2019. Інші доводи [PERSON] в їх сукупності зводяться до невірного розуміння позивачем вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Оцінивши наявні докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed