Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивач вказує, що 29.08.2014 року близько 12.30 годин на перехресті автодоріг Кременець-Біла Церква та Вільшанка-Краснопіль, полизу с. Краснопіль Чуднівського району Житомирської області, сталося ДТП в результаті якого відбулося зіткнення автомобіля [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] із автомобілем [NUMBER], який перебував під керуванням позивача, власником, якого являється [PERSON] ДТП відбулося з вини водія легкового автомобіля [NUMBER] під керуванням водія [PERSON], який рухався по другорядній дорозі не надав переваги в русі автомобілю [NUMBER], який рухався по головній дорозі, в результаті чого сталося ДТП. Вина [PERSON] в скоєнні ДТП та завданні позивачу тілесних ушкоджень підтверджується вироком Романівського районного суду від 18.10.2016 року. В результаті ДТП позивач отримав тілесні ушкодження, які відносяться до середнього ступеня тяжкості та перебував на лікуванні з 29.08.2014 року по 23.02.2015 року, втратив 30% працездатності, став інвалідом ІІІ групи. На лікування позивач витратив 2005,23 грн. Окрім матеріальної шкоди позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає у наступному. Позивач працюючи водієм займався перевезенням (доставкою) паливно-мастильних матеріалів. В результаті ДТП та отримання тілесних ушкоджень позивач перебував на лікуванні майже півроку, став інвалідом ІІІ групи, втратив 30% працездатності і ось уже більше двох років не має можливості працювати та заробляти кошти на життя, на утримання своєї родини. В результаті цього позивач тривалий час відчував та продовжує відчувати тяжкі душевні страждання та переживання, які в повній мірі не закінчилися і до сьогодні. Позивач втратив душевну рівновагу, спокій, звязки з оточуючими. Перенесений сильний психологічний стрес та нервове переживання, що призвело до погіршення стосунків із рідними та друзями, колегами по роботі, негативно позначилися на психологічному стані, стало причиною затяжної депресії. Позивач до цього часу страждає та не може прийти до звичайного ритму та способу життя. Зважаючи на вищевикладене моральну шкоду завдану злочином він оцінює в 250000,00 гривень, яку просить стягнути з обох відповідачів. 29.12.2016 року до суду надійшли письмові заперечення від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] в яких він зазначає, що вони позовні вимоги не визнають та вважають, що позов є необґрунтований з підстав викладених у них. 07 лютого 2017 року на адресу суду надійшли пояснення представника ПрАТ СК «ПЗУ Україна» відповідно до яких представник ПрАТ СК «ПЗУ Україна» просить прийняти їх до розгляду. У судовому засіданні [PERSON] пояснив, що 29.08.2014 року о 12-20год. він рухався з м.Бердичева і в с.Краснопіль Чуднівського району сталось ДТП внаслідок якого автомобіль яким він керував перекинувся 3 рази разом з ним. Лікувався з 29.08.2014 року по 11.09.2014 року, а потім ще до 23.02.2015 року та внаслідок цього отримав 3-ю групу інвалідності . Витратив на лікування 2005,23 грн.. Просив задоволити його позовні вимоги. Представники позивача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні також підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити, однак остання щодо позовної вимоги в частині стягнення з відповідачів понесених позивачем на надання правової допомоги поклалась на розсуд суду. [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак останній надав суду заяву, в якій позовні вимоги не визнають з підстав викладених у письмових запереченнях та просив справу слухати у їх відсутності. Представник ПрАТ СК «ПЗУ Україна» у судове засідання не зявився по невідомим суду причинам, про день та час був повідомлений належним чином. Заслухавши думку позивача та його представників, дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Відповідно до полісу №АІ/1330918 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного між [PERSON] та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» з 06.08.2014 року по 05.08.2015 року, застраховано автомобіль [NUMBER], із лімітом відповідальності за шкоду заподіяну життю і здоровю (на одного потерпілого) у розмірі 100 тис. грн. (а.с.6, 73). Згідно вироку Романівського районного суду Житомирської області від 18.10.2016 року встановлено, що [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді триста неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 гривень, без позбавлення права керування транспортними засобами. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином залишено без розгляду (а.с.3-4). Із копії Довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги [PERSON] 10 ААА №264805 вказує, що у [PERSON] 3-тя група інвалідності з повторним оглядом, а Довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією [PERSON] 12 ААА №519054 свідчить, що [PERSON] встановлено 3-тю групу інвалідності безтерміново в наслідок трудового каліцтва (а.с.5). З досліджених у судовому засіданні оригіналів медичної документації (Медичної карти стаціонарного хворого №2677 та Медичної карти амбулаторного хворого №041157 на імя [PERSON]І.) встановлено, що останній перебував на лікуванні з 29.08.2014 року по 11.09.2014 року, а згодом продовжував лікування перебуваючи на лікарняному до 23.02.2015 року з скаргами на болі в грудному відділі хребта. Відповідно до листа №1032 від 29.05.2015 року Любарської ЦРЛ [PERSON] перебував у лікарні на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні в період з 29.08.2014 року по 11.09.2014 року (а.с. 17). Копія висновку експерта №34 від 24.06.2016 року встановлено, що внаслідок ДТП, яке відбулось 29.08.2014 року [PERSON] отримав тілесні ушкодження Легкого та Середнього ступеня тяжкості з компресійним переломом 4-го грудного хребта (а.с.18-30). Договір від 30.01.2017 року свідчить, що [PERSON] та адвокат [PERSON] уклали договір про надання правової допомоги (а.с.45). Згідно наданих фіскальних чеків [PERSON] він поніс витрати на закупівлю медикаментів на суму 1210 гривень 23 копійки та 795 гривень за проведення МРТ грудного відділу хребта (а.с. 46). Заява про настання страхового випадку до договору страхування ОСЦПВВНТЗ вказує, що [PERSON] звенувся до ПАТ СК «ПЗУ Україна» та надав документи зазначені в Памятці збитку ОЦВ (а.с.57-72). Копія листа ТОВ «МДЦ Експерт-Житомир» вказує, що [PERSON] проходив МРТ грудного відділу хребта 26.09.2014 року (а.с.83). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована згідно полісу АІ/1330918. У відповідності до п. 1.3. ст. 1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон №191-IV), потерпілими вважаються юридичні та фізичні особи, життю, здоров'ю та/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо- транспортної пригоди з використанням транспортного засобу. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну життю та здоровю потерпілих, становить 100 тисяч гривень на одного потерпілого. Згідно ст. 22 Закону №191-IV при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Також згідно вимог ст. 23 Закону №191-IV, шкодою, заподіяною життю та здоровю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зокрема є: шкода, повязана з лікуванням потерпілого; шкода, повязана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, повязана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. Згідно норм п.24.1 ст. 24 Закону №191-IV, у звязку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, які повязані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоровя, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та купівлею лікарських препаратів. Відповідно до п24.3 ст.24 вказаного Закону №191-IV, зазначені витрати мають бути підтверджені документально відповідним медичним закладом. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно із п. 1 ч. 1 ст.1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Положеннями Закону №1961-IV визначено, що обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Страховий поліс єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладання такого договору. Згідно статті 6 вказаного Закону №191-IV страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування визначені статтею 37 Закону №191-IV, відповідно до якої, зокрема, неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоровю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Судом встановлено, що ДТП сталася 29.08.2014 року. Як встановлено із вироку Романівського районного суду Житомирської області від 18.10.2016 року [PERSON] до початку судового розгляду кримінального провадження звернувся до суду із цивільним позовом до відповідачів [PERSON], ПрАТ «Страхова компанія» ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Зазначеним вироком суду цивільний позов залишено без розгляду (а.с. 3-4). 29 серпня 2014 року [PERSON] повідомив ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» про настання ДТП (а.с. 16). З пояснень представника ПрАТ «СК»ПЗУ Україна» судом встановлено, що [PERSON] не було надано законодавчо передбачені документи, для виплати страхового відшкодування та ПрАТ «СК» ПЗУ Україна» призупинило розгляд справи як такої. Крім того, суд враховує правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-192 цс16, згідно якого завдання потерпілому шкоди внаслідок ДТП особою, цивільна відповідальність якої застрахована, породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі відповідає відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобовязанні ним є страховик). Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У звязку із цим, суд наводить у рішенні прецеденту практику Європейського суду з прав людини, що стосуються встановлених у справі правовідносин. В той же час, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст. 1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п.1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п.1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п.2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України». У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Також, суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Також, за тією ж прецедентною практикою ЄСПЛ, особа може заявляти про порушення ст.1 Першого протоколу тільки тією мірою, якою оскаржувані рішення стосуються її майна в розумінні цього положення. «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права. «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копеський проти Словаччини»). До «легітимних сподівань» Суд, зокрема, відносить існування заборгованості, підтверджене обов'язковими й такими, що підлягають виконанню, судовими рішеннями, оскільки це надає особі право розраховувати, що заборгованість буде їй сплачено. «Активи», які можуть виникати, зокрема, на підставі позову про відшкодування шкоди, який виникає з її заподіянням («Прессос Компанія [PERSON] та інші проти Бельгії (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium), заява №17849/91, рішення від 28 жовтня 1995 року. Отже, право [PERSON] на відшкодування шкоди, завданої злочином становитиме його майно в розумінні ст.1 Першого протоколу до ЄКПЛ. Водночас неналежне виконання чи взагалі невиконання законодавчого положення про право на відшкодування такої шкоди прирівнюється до втручання в його право на мирне володіння майном (рішення у справі «Брумареску проти Румунії»). Відповідач [PERSON] заперечуючи проти цивільного позову з підстав викладених у письмових запереченнях та відповідач ПАТ СК «ПЗУ Україна» не призупинивши розгляд справи [PERSON] фактично поставили позивача у стан правової невизначеності щодо його «легітимних сподівань» та закріплених законом «активів» щодо права на відшкодування шкоди, завданої злочином внаслідок ушкодження здоровя у ДТП. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався щодо підстав відшкодування шкоди, заподіяної злочином здоровю потерпілого внаслідок ДТП, тому позовні вимоги [PERSON] про стягнення із [PERSON] матеріальної та моральної шкоди підлягають судовому захисту та частковому задоволенню. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди доведені позивачем належними та допустимим доказами та документально (а.с.46) підтверджені на загальну суму 2005грн. 23 коп., оскільки ці витрати здійснені у звязку з лікуванням потерпілого й відшкодовуються обґрунтовані витрати, повязані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням та реабілітацією. Щодо вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Із матеріалів справи вбачається, що у зв'язку із ДТП позивачеві було заподіяно моральну шкоду, відшкодування якої передбачено пп. 1 ч. 2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9.3 ст. 9 Закону №1961-VI обов'язковий ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну життю та здоров'ю потерпілих, становить 100 тис. грн. на одного потерпілого. Зазначені страхові відшкодування виплачуються по кожному страховому випадку, що настав протягом періоду дії відповідного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності в межах ліміту відповідальності страховика, з урахуванням умов, зазначених у пункті 19.1 ст. 19 цього Закону. Згідно з ст.26-1 Закону №1961-VI Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, оральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю. Згідно п. 22.3 ст. 23 Закону №1961-IV потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог ст. 23 ЦК України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 ст. 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у скоєнні ДТП. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №5, у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного суду України щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. У зв'язку з вищевикладеним суд вважає, що є підстави для часткового задоволення цих вимог та стягнення із відповідачів відшкодування моральної шкоди, повязаної із ушкодженням здоров'я позивача. Суд вважає доведеними посилання позивача на заподіяння йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях та нервовому стресі позивача в зв'язку із ушкодженням здоров'я позивача. В силу наведених вище положень Закону №1961-IV та з урахуванням того, що Полісом №АІ/1330918 страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду життю і здоровю становить сто тисяч на одного потерпілого, а відтак з ПАТ СК «ПЗУ Україна» необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 5% від ста тисяч (100000:5%=5000грн.) . Що стосується вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди в розмірі 150000 грн., то слід врахувати характер отриманих потерпілим тілесних ушкоджень середньої тяжкості, а внаслідок цього обсяг заподіяних моральних та фізичних страждань, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, а також його зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а тому суд вважає, що вищевказана сума є завищеною та підлягає зменшенню. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з відповідачів витрат на надання правової допомоги, то суд звертає у вагу на те, що позивачем та його представниками не надано суду жодного доказу про оплату послуг адвоката за надання правової допомоги, окрім договору про надання правової допомоги, а відтак вказана вимога задоволенню не підлягає. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, позивач звільнений від сплати судового збору, то згідно ст. 88 ЦПК України з відповідачів в дохід держави також підлягають стягненню судові витрати, а саме з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. [PERSON] [PERSON] підлягають стягненню в дохід держави судовий збір в розмірі 1102,40грн..

Outcome: partial