Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до відповідача із зазначеним вище позовом та просить, уточнивши свої вимоги у заяві від 11.04.2016 року, постановити судове рішення яким, визнати недійсним договір №001871 фінасового лізингу укладений між нею та відповідачем 12.05.2015 року та стягнути з відповідача на свою користь 53 400 грн. 00 коп. сплаченого адміністративного платежу та 263 грн. 00 коп. сплаченої комісії. В обгрунтування заявленого позову позивач, в тому числі і в уточнених позовних заявах, посилалася на те, що 12.05.2005 року вона уклала з товаристом з обмеженою відповідальністю "Євролізінг Україна" договір №001871 про фінансовий лізинг, згідно умов якого вона мала придбати у лізинг легковий автомобіль марки "Nissan Qashqai" за встановленою ціною у розмірі 19 771, 48 євро. У цей же день нею був сплачено відповідачу адміністративний платіж у розмірі 53 400 грн. 00 коп. За умовами п. 10.3 укладеного договору на момент його укладання попередній розмір щомісячного лізінгового платежу, у разі залишення вартості пердмета лізінгу на рівні, який було визначено на момент підписання договору, становить 319, 84 євро. До передачі предмету лізінгу Лізингоодержувачу сторони забов"язані підписати Додаток №3 до даного договору ( Графік сплати лізингових платежів або План відшкодування або Долаток №3 до даного Договору) Окрім того за умовами п.8.1 договору вона погодилася, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають сплаті відображають справедливу вартість предмета лізінгу та забезпечують отримання отримання Лізингодавцем суми, очікуваної станом на дату виконання Договору відповідно до чинного курсу обміну євро до української гривні за готівковими операціями, встановленого комерційним банком АТ "Райффайзен Банк Аваль" при продажу євро станом на дату, коли кожен платіж підлягає оплаті. Пункт 8.5. Договору також забов"язує її сплачувати усі планові платежі визначені у додатку №1 та додатку №3 на підставі рахунків виставлених лізингодавцем, які зараховуються Лізингодавцем згідно обмінного курсу євро до української гривні на фактичну дату зарахування платежів на рахунок Лізингодавця. Позивач зазначала, що вона вважає, що укладений між нею та відповідачем договір про фінансовий лізинг має бути визнаний недійсним, оскільки він укладений із порушенням ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізінг" бо не містить у собі істотних умов договору в частині модифікації транспортного засобу, який вона придбала, року його випуску, коробки передач, типу приводу, об"єму та типу двигуна.Окрім того, позивач наголошувала, що договорні забов"язання в укладеному договорі виражені всупереч вимогам ст.ст. 524, 533 ЦК України та Постанови КМУ №1998 від 18.12.1998 року у євро, у той час як останні передбачають, що формування, встановлення та застосування суб"єктами підприємництва вільних цін на території України здійснюється виключно у національній грошовій одиниці.Оскільки, на думку позивача, у відповідності до ст. 230 ЦК України, у разі, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин має бути визнаний судом недійсним з моменту його вчинення із проведенням реституції. Посилаючись на ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка встановила, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, ст.ст. 215, 216, 236 ЦК України позивач просила визнати недійсним договір №001871 про фінансовий лізинг, що був укладений 12.05.2015 року між нею та ТОВ "Євролізинг Україна" та стягнути з відповідача на свою користь сплачений нею адміністративний платіж у розмірі 53 400 грн. 00 коп. та 263 грн. 00 коп. сплаченої банку комісії. Позивач також посилалася на те, що укладений договір за своїми умовами є несправедливим, таким, що порушує принцип добросовістності, містить умови з істотним дисбалансом договірних прав та обов"язків сторін. В судовому засіданні позивач та її преставник позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач, належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, свого представника в судове засідання не направив. У письмових запереченнях, які надійшли до суду від відповідача, у задоволенні позову [PERSON] він просив відмовити та провести розгляд справи у відсутності представника ТОВ "Євролізинг Україна". (а.с.40-47) Заперечуючи проти задоволення заявлених [PERSON] позовних вимог, повноважний представник відповідача посилався на те, що при укладанні між ТОВ "Євролізинг Україна" та позивачем 12.05.2016 року договору фінансового лізінгу №001871 позивач була ознайомлена зі всіма істотними та іншими умовами цього договору, про що свідчить її підпис на кожній сторінці цього договору та погодилася на них, підписавши останній. Окрім того відповідач та позивач в момент укладання договору досягли всіх його істотних умов.В договорі сторони зазначили модифікацію транспортного засобу, що мала на меті придбати позивач, що є достатнім для його ідентифікації порівняно з марками та моделями транспортних засобів інших виробників, а отже визначення такої істотної умови, як Предмет Договору, в Договорі є дотриманим. Оскільки Предмет Лізингу не був у наявності у відповідача на час укладання із позивачем договору, зазначення таких данних як номер двигуна, колір, рік випуску та ін. було не можливим з огляду на специфіку договорів лізингу. Представник відповідача також зазначав, що позивач помилково вказує на несвоєчасне підписання ними додатку №3 до Договору, оскільки інші лізингови платежі, що обумовлюють покриття витрат фінансування та які мають бути закріплені в Додатку №3 до Договору, сторони погодили укласти на стадії купівлі Предмету Лізінгу та встановлення остаточної вартості предмету Лізингу, враховуючи, що дані платежі будуть сплачуватися вже після отримання позивачем Предмету Лізингу у користування. Особливість укладеного правочину, надає право лізингоодержувачу сплачувати авансовий платіж до моменту отримання Товару протягом 12 місяців, а також право замінити Товар на більш дорожчий або дешевший, що також свідчить про логічність укладаня такого додатку не на стадії укладення договору, а на стадії, коли у лізингодавця виникає обов"язок придбати Товар та передати його у користування лізингоодержувачу. Окрім того, представник відповідача, не погоджуючись із висновками позивача, про те, що не уклавши додаткок №3 до Договору, сторони тим самим начебто не погодили відсотки за користування обсягом фінансування, що викликало у позивач хибне уявлення щодо реальної вартості Товару, посилався на те, що відповідно до п. 10 Договору, сторони погодили розмір лізингових платежів у відсотковому співвідношенні та погодили відповідні формули щодо розрахунків, а також погодили розмір щомісячного лізингового платежу, який розрахований на момент укладання договору виходячи із ціни Товару, що діє на момент такого укладеня. Окрім того, у відповідностів до п.10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання данного Договору, сторони домовилися та взяли на себе забов"язання до купівлі транспортного засобу, підписати Додаток №3 до даного Договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. Отже, на думку представника відповідача, при укладанні договору про фінансовий лізинг сторони погодили всі істотні умови договру передбачені в ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Щодо валюти договору, представник відповідача, посилаючись на ст.ст. 533 та 524 ЦК України, зазначив, що позивач зробив висновок про недотримання вимог чинного законодавства у цій частині, без належного ознайомлення з нормами цивільного законодавства України та п.п.8.1, 8.2, 8.3, 8.4 укладеного Договору. Заслухавши пояснення позивача, її представника, допитавши свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні судом із пояснень позивача, дослідженої копії договору фінансового лізингу від 12.05.2015 року (а.с. 4-11), копії квітанції від 12.05.2015 року (а.с. 12) судом безспірно встановлено, що у зазначену вище дату [PERSON] та Товариство з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна" уклали між собою договір №001871 фінансового лізингу предметом якого став транспортний засіб марки "Nissan Qashqai" вартістю 19 771, 48 євро. У цей же день позивачем, відповідно до умов укладеного договору, був сплачений відповідачу адміністративний платіж у розмірі 53 400 грн. 00 коп. (а.с. 12.) Таким чином, із аналізу укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку, що між ними виникли правовідносини, які випливають із договору фінансового лізингу. Відповіднодо ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або забов"язується передати другій стороні (лізенгоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно, спеціально придбане у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізиногові платежі). Згідно із ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг" предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Як встановили ч. 1 ст. 202 та ч. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових насілдків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, непонволітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Звертаючись до суду з позовом про визнання договору фінансового лізингу від 12.05.2015 року недійсним, позивач посилалася на те, що при його укладанні між нею та відповідачем не було досягнуто згоди по його істотними умовам, а саме по предмету лізингу, розміру лізингових платежів, а також на те, що валюта договору суперечить ст.ст. 524 та 533 Цивільного Кодексу України та іншим актам цивільного законодавства, а саме Постанові КМУ №1998 від 18.12.1998 року. Ці обставини позивач трактувала як те, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому вважала, що є підстави для визнання укладеного договору недійсним та стягнення з відповідача на її користь сплаченого нею адміністративного платежу. Втім, на думку суду, такі пояснення позивача не грунтуються на нормах закону та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Із дослідженого в судовому засіданні договору №001871 фінансового лізингу від 12.05.2015 року укладеного між сторонами по справі судом безспірно встановлено, що за умовами п.1.1. цього договору предметом фінансового лізингу сторони визначили транспортний засіб зазанчений у данній статті та у Специфікації (Додаток №2 Договору), а саме: "Nissan Qashqai" комплектації/модификації ХЕ. У цьому ж пункті зазначено, що предмет лізингу самостійно та свідомо обраний Лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам Лізінгоодержувача.. Пункт 8.2 укладеного договору містить вказівку на те, що укладаючи цей договор сторони погодили вартість предмету лізингу у розмірі 19 771, 48 Євро з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу Євро до української гривні, на фактичну дату укладання даного Договору гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 533 830 грн. 00 коп. з ПДВ. За умовами пункт 1.3 договору ТОВ "Євролизинг Ураїна" прийняв на себе забов"язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування позивачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач, у свою чергу, отримав право користуватися Предметом лізингу на умовах укладеного договору та згідно із положеннями чинного законодавства. Статтею 10 договору сторони узгодили порядок та строки сплати лізингових платежів, в тому числі: суми, яка відшкодовує частину предмету лізингу, відсотки, комісію, формулу розрахунку щомісячних лізиногових платежів, порядок їх зарахування і т.і. Пункт 10.3 договору містить вказівку на те, що на момент укладання договору попередній розмір щомісячного лізингового платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору ставовить 319,84 Євро , що становить згідно обмінного курсу Євро до української гривні, на фактичну дату укладання Договору 8 635 грн. 68 коп. Досліджений судом текст договору фінаснсового лізингу свідчать про те, що при укладанні цього договору позивач була проінформована про всі його істотні умови, в тому числі, про його предмет, спосіб та терміни оплати платежів, валюту виконання забов"язань, яка визначена у гривні, про що свідчить наявність особистого підпису позивача на кожній із сторінок договору, кожному із двох додатків до договору. Судом також встановлено, що на виконання укладеного договору позивач сплатила відповідачу адміністртивний платіж у розмірі 53 400 грн. (а.с. 12) Відповідно до укладеного договору адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання Договору, незалежно від назви призначення платежу у квітанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображаться у Долатку №1 до Договору та становить погоджений Сторонами відсоток від вартості Предмету лізінгу. Таким чином позивач не тільки підписала договір фінансового лізингу, але й вчинила дію щодо його часткового виконання. Як вже зазначалося вище у рішенні у відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є:предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. При досліджені договору фінансового лізингу, що був укладений між сторонами 12.05.2015 року, судом встановлено, що зазначені вище істотні умови, що визначені спеціальним законом, містяться у цьому договрі та додатках до нього, транспортний засіб "Nissan Qashqai" комплектації/модификації ХЕ, вартістю 19 771, 48 євро, що в еквіваленті складає 533 830 грн. 00 коп. є річчю, яка визначена індивідуальними ознаками, тому може бути предметом договору лізингу, при цьому ані позивач, ані його представник в судовому засіданні не довели наявності тих обставин, на які вони посилалися як на підставу позовних вимог, у той час , як ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона забов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому договір №001871 фінансового лізингу, укладений між сторонами 12.05.2015 року , вчинений у письмовій формі, відповідно до ст. 6 Закону України "Про фанансовий лізинг", підписаний позивачем добровільно, про що свідчать як пояснення самого позивача так і пояснення допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], яка була присутня при підписанні цього договору. Оскільки судом в судовому засіданні не встановлено підстав,що передбачені ст. 215 ЦК України з якими закон пов"язує можливість визнання правочину недійсним, підстав для визнання договору №001871 фінансового лізингуі від 12.05.2015 року, що був укладений між сторонами по справі, суд не вбачає. Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що підстав для визнання договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами не має, не знаходить суд підстав і для стягнення з відповідача на користь позивача сплаченого нею адміністративного внеску, тобто для приведення сторін у становище, що передувало укладенню договору. Окрім того, із пояснень позивача в судовому засіданні, досліджених судом листів № 372 від 30.07.2015 року та №564 від 01.09.2015 року (а.с. 32,70) встановлено, що позивач ще 14.07.2015 року за власною ініциативою звернулася до відповідача із письмовою пропозицією розірвати укладений 12.05.2016 року договір. 30.07.2015 року відповідач письмово повідомив позивача про те, що договір №001871 від 12.05.2015 року вважається розірваним з 14.07.2015 року. При цьому відповідач повідомив позивача, що згідно п. 12.1. ст. 12 згаданого договору адміністративний платіж у розмірі 53 383 грн. 00 коп., який нею був внесений, поверненню не підлягає. Платіж, що перевищує сплачену суму, який є авансовим внеском у розмірі 10 грн. 20 коп. буде їй повертнутий після повідомлення нею відповідних банківських реквізитів. Судом встановлено, що п.12.1 ст. 12 договору, що його уклали сторони, дійсно передбачив, що Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% Лізиногодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Таким чином, на переконання суду, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач добровільно скористалася своїм правом на розірвання укладеного з відповідачем договору, виступивши ініціатором цього, відповідач, згідно умов договору у встановлений термін розглянув її заяву та дав свою згоду на таке розірвання, попередивши позивача про наслідки, які наступають у такому випадку. За таких обставин вимога позивача про стягнення з відповідача адміністративного платежу є безпідставною. Доводи позивача та її представника про те, що договір фінансового лізингу на час звернення першої до суду продовжував діяти, оскільки повідомлення про його розірвання підписала неуповноважена на те особа, суд до уваги не приймає, оскільки позивач направила свою пропозицію про розірвання договору на офіційну юридичну адресу відповідача, що зазначена в укладеному договорі та отримала відповідь про розрвання цього договору також із головного офісу ТОВ "Євролізинг Україна". Умови укладеного позивачем договору фінансового лізингу не передбачають посадову особу, яка має право від імені ТОВ "Євролізинг Україна" вирішувати питання про розірвання договорів з клієнтами товариства, а тому вирішення об"єму компетенції працівників під час їх роботи із клієнтами належить адміністрації відповідача. Доводи позивача та її представника про те, що умови договору фінансового лізингу є несправедливими в світлі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживача", що, у свою чергу, має тягнути визнання такого договору недійсним, також не можуть бути взяті судом до уваги оскільки за змістом та суттю укладеного договору саме відповідач несе грошові та майнові ризики, у разі неналежного виконання своїх забов"язань позивачем. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд у відповідності до ст. 88 ЦПК України вважає за необхідне покласти їх на позивача, оскільки у задоволені позову їй відмовлено у повному обсязі. При цьому суд констатує, що ним було розглянуто дві вимоги позивача, як матеріального так і не матеріального характеру, кожна із яких у відповідності до ставок та вимог Закону України "Про судовий збір" має бути оплачена судовим збором у розмірі 551 грн. 20 коп. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved