Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з даним позовом мотивуючи тим, що їхній батько [PERSON] був членом колгоспу «Червоний лан», працюючі в ньому до дня смерті [INFO] . В подальшому колгосп був реорганізований, а 04.07.1995 року САПТЗТ «Червоний лан» отримало Державний акт на право колективної власності на землю. Між тим, їхній батько сертифікату на земельну частку (пай) не отримав, хоча залишався членом колгоспу до дня своєї смерті. Вважали, що він мав право на земельну частку (пай) і помилково був не включений до списку осіб, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю. Просили визнати за ними право на земельну частку пай розміром 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), по Ѕ частині за кожним у землі, що перебувала у колективній власності САПТЗТ «Червоний лан» на території Біжівської сільської ради Буринського району Сумської області. В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві. Позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив до суду письмовою заявою. Представник Буринської районної державної адміністрації в судове засідання не з"явився, просив справу слухати без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. Як вбачається з письмових заперечень, які містяться в матеріалах справи, наголошував, що позивачі пропустили строк позовної давності при зверненні до суду з цим позовом. Представник Біжівської сільської ради Лещенко І.П. просив в задоволенні позову відмовити, так як батько позивачів не набув право на земельну частку (пай). Крім того вважав, що позивачі пропустили строк позовної давності. Вислухавши доводи сторін, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд прийшов до наступних висновків. Згідно зі ст. ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а ч.1 ст.13 цього Кодексу встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачі є дітьми [PERSON] , який помер [INFO] , що вбачається з копії паспортів позивачів, свідоцтва про смерть спадкодавця, свідоцтв про народження позивачів, свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] (а.с.6-13). До дня смерті [PERSON] проживав в селі Біжівка Буринського району Сумської області і працював в колгоспі «Червоний лан», що підтверджується довідками Біжівської сільської ради, трудовою книжкою колгоспника (а.с.15,18). Також, з довідки Біжівської сільської ради вбачається (а.с.17), що 28.11.1992 року колгосп «Червоний лан» реорганізовано в агрофірму «Червоний лан», яка є його правонаступником. 2.12.1995 року агрофірма реорганізована в акціонерно-пайове товариство закритого типу «Червоний лан». 26.02.1999 року АПТЗТ реорганізованого в ТОВ «Червоний лан», яке 07.03.2000 року реорганізовано в КСП «Червоний лан». 26.05.2000 року зазначене підприємство реорганізовано в ТОВ «Біжівське», яке відповідно до рішення господарського суду Сумської області від 05.03.2007 року ліквідоване. Відповідно до рішення Біжівської сільської ради від 23.03.1995 року №8, агрофірмі «Червоний лан» було передано 604,9 га земель у колективну власність, у зв`язку з чим 04.07.1995 року цією ж сільською радою був виданий Державний акт серії СМ №000017, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за №12 (а.с.19). При цьому, [PERSON] до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), який додавався до Державного акту, включений не був, що вбачається з копії списку громадян доданого до Державного акту серії СМ №000017, розпорядження голови Буринської РДА, розрахунку вартості земельної частки (паю), витягу із протоколу установчих зборів АПТЗТ «Червоний лан», пояснювальної записки (а.с.21-34). Також з довідки відділу Держгеокадастру у Буринському районі видно, що розмір земельної частки (паю) на момент розпаювання на території Біжівської сільської ради складав 4,53 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), а його вартість становила 110654 грн. 52 коп. (а.с.35). Фактично, паювання сільськогосподарських земель в Україні розпочалося після прийняття Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" №666/94 від 10.11.1994 року та Указу від 08.08.1995 року "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям" №720/95. Зокрема, згідно п.2 Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям", право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ч. 9 ст. 5 ЗК України (в редакції від 22.06.1993 року) кожний Член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 22 ЗК України (в редакції від 22.06.1993 року) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Статтю 23 цього Кодексу встановлено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариству і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Згідно із законодавством, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката (Указ Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»). Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Тобто, відповідно до змісту статей 22,23 Земельного кодексу України (1990 р. N 561-XII) та Указу Президента України від 08.08.1995 року право на земельний пай у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов - перебування в членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акта. Наявність цих умов щодо батька позивачів [PERSON] була беззаперечно встановлена судом. Зокрема, з архівних довідок Біжівської сільської ради та трудової книжки колгоспника видно, що останній після реорганізації 28.11.1992 року колгоспу «Червоний лан» в агрофірму «Червоний лан», яка є його правонаступником, продовжував працювати в новоствореній агрофірмі, що також підтверджується і архівною довідкою про заробітну плату (а.с.76). Між тим, суд звертає увагу, що спірні правовідносини щодо права на земельну частку (пай) виникли з часу отримання в 1995 році агрофірмою «Червоний лан» Державного акту серії СМ №000017 на право колективної власності на землю, а тому до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК УРСР 1963 року, в редакції, які діяли на момент їх виникнення. Зокрема, за життя спадкодавець не ставив питання захисту своїх прав, а спадкоємці - позивачі по справі, пропустили трирічний строк позовної давності щодо заявлених вимог. Так, довідкою Біжівської сільської ради підтверджено, що останні прийняли спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, що узгоджується з положеннями п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР 1963 року (а.с.18). Статтею 71 цього Кодексу встановлений трирічний строк, коли особа може звернутися за захистом своїх прав з позовом. Початок перебігу строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (ст.76 ЦК УРСР). Позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін (ст.75 ЦК УРСР). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою в його відмові. Якщо суд визнає поважною причини пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. З врахуванням шестимісячного строку встановленого законодавцем для прийняття спадщини, трирічний строк, протягом якого позивачі могли звернутися до суду за захистом своїх прав закінчився 22.02.1999 року. При цьому суд вважає, що останні знали про своє порушене право, однак не надали суду належних і допустимих доказів щодо поважності пропуску строку позовної давності. На вказані обставини звертали увагу суду і представники відповідачів. З огляду на зміст зазначених норм права та їх аналізу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки строк позовної давності закінчився ще до пред`явлення позову.

Outcome: dismissed