Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS], скасування реєстрації. Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2017 року йому та його дружині [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. При укладенні вказаного договору з продавцем [PERSON] була домовленість, що зареєстрований у квартирі [PERSON] зніметься із реєстраційного обліку, що зробити відповідач не бажає. У вказаній квартирі зареєстровані 5 осіб - він, дружина, дочка, онука та відповідач [PERSON] Однак, відповідач у вказаній квартирі ніколи не проживав, не утримує житло. Особистих речей відповідача у зазначеній квартирі немає. Реєстрація [PERSON] у вищевказаній квартирі тягне за собою понаднормові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг. Позивач в судове засідання не з'явився, попередньо подав до суду заяву, якою просив розглянути справу без його участі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 29). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився повторно, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про день та час судового слухання був повідомлений належним чином, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 31-34). З урахуванням положень ст.224 Цивільно-процесуального кодексу України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права користування нерухомим майном, внаслідок чого [PERSON] позивається про його відновлення шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Як вбачається з копії договору купівлі-продажу квартири від 11.09.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінським В.Д., зареєстровано в реєстрі за №3223, та копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та обтяжень №96922336 від 11.09.2017 року, [PERSON] є власником 1/2 квартири [ADDRESS] (а.с. 6, 7). Згідно довідки ТОВ "ЖЕО Сервіс-Житло" №2290 від 13.10.2017 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.8). Як вбачається з письмових пояснень свідка [PERSON], відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] з моменту здачі будинку в експлуатацію, тобто з 2014 року не проживає (а.с. 35). Відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS], однак, фактично там не проживає з 2014 року. Позивач вказує, що реєстрація гр. [PERSON] у його квартирі, який насправді там не проживає, не надає коштів на утримання майна, перешкоджає здійсненню ним прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Крім цього, нарахування сум по оплаті житлово-комунальних послуг проводиться виходячи із кількості зареєстрованих в квартирі осіб. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 60 ЦПК Україн на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] у квартирі [ADDRESS], 1/2 частка якої належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] створює перешкоди у здійсненні ним права власності, вільного користування і розпорядження вказаною квартирою, а тому його слід поновити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], оскільки, відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, понад строки встановлені законодавством, не несе витрати по її утриманню. Відповідно до ст. 7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобов'язувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до частково задоволення. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 150 ЖК України, ст.ст. 317, 391 ЦК України, ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України,

Outcome: dismissed