Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Стаття 611 ЦК України передбачає правові наслідки у разі порушення зобов'язань, встановлені договором або законом, а ст. 625 ЦК України - відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При укладенні кредитного договору [PERSON] написав ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») заяву-анкету на отримання кредиту, в якій просив надати кредит в сумі 60000 доларів США на термін 10 років, зі ставкою 12,5 % річних, з щомісячним поверненням коштів (Т. 1 а.с. 18 ). При цьому надав заяву (Т. 1 а.с. 19), згідно змісту якої для одержання кредиту ним подається заява (п. 2), будь-які додаткові витрати, пов'язані з наданням кредиту несе клієнт (п. 6). 24.09.2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір №0307/0908/88-231, з подальшим внесенням змін та доповнень (Т. 1 а.с. 4-16). Відповідно до умов вказаного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 60000 доларів США, які останній зобов'язався повернути і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором та Додатком № 1 до нього - Графіком погашення кредиту. Кредит надається лише після підписання іпотечного договору. 25.09.2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON], [PERSON] підписано іпотечний договір №0307/0908/88-231-Z-1 (Т. 3 а.с. 63-65). 25.09.2008 між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON], [PERSON] підписано іпотечний договір №0307/0908/88-231-Z-2 (Т. 3 а.с. 66-68). Відповідно до умов кредитного договору банк надав [PERSON] кредит у сумі 60000 доларів США. Кредит надається у готівковій формі через касу банку на підставі заяви позичальника з урахування вартості і ліквідності майна, що передається позичальником в іпотеку. [PERSON] зобов'язався щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти шляхом внесення коштів на позичковий рахунок щомісяця, через касу банку згідно додатку №1 - у розмірі 500 доларів США до 20-го числа кожного календарного місяця, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 23.09.2018 (п.1.1., 3.1, додаток №1 договору). За користування кредитними коштами [PERSON] зобов'язався сплатити проценти у розмірі 12.50% річних. Проценти нараховуються виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом, на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом, починаючи з дати видачі кредиту до моменту його повернення (п.3.2 кредитного договору). Згідно з п. 8.1. кредитного договору за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або строків сплати процентів за користування кредитом позичальник сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості. За не повідомлення банку про зміну свого місця проживання, а також умов зазначених у п.п. 5.1.6, , 5.1.7, 5.1.8, 5.1.9, 5.1.10, 5.1.11, 5.1.12, 9.3, 9.4 даного договору позичальник сплачує штраф у розмірі 2% від суми зазначеної у п. 1.1 даного договору за кожен випадок (п. 8.2 кредитного договору). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань позичальника по вказаному кредитному договору прийнята порука [PERSON] згідно договору поруки №0307/0908/88-231-Р-І від 24.09.2008 (Т. 1 а.с. 17). 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», відповідно до чинного законодавства України, був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (Т. 1 а.с. 24-41). В свою чергу, 15.06.2012, між ПАТ «Дельта-Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами (Т. 1 а.с. 42-51). Згідно вищезазначених угод (договорів) відбулося відступлення Права вимоги за Кредитним договором №0307/0908/88-231 від 24.09.2008, що укладений між ВАТ «Сведбанк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») та [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». З підстав чого права кредитора за вищевказаним кредитним договором належать ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно із ст. ст.553, 554 ЦК України, п. п. 1-5 договору поруки поручитель зобов'язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Позивач за первісним позовом взяті на себе зобов'язання за договором виконав у повному обсязі. Згідно заяви на видачу готівки № 624/1 від 25.09.2008 [PERSON] видано 60000 доларів США через касу банку (Т. 1 а.с. 154). Відповідачі за первісним позовом взяті на себе зобов'язання за договором не виконали, внаслідок чого станом на 01.04.2016 виникла заборгованість перед банком за кредитом в розмірі 12108,14 доларів США, по відсотках - 512,91 доларів США та пені в розмірі 19,32 доларів США (Т. 1 а.с.58). Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Пунктами 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» 30.03.2012 № 5передбачено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. На час укладення спірного кредитного договору ВАТ «Сведбанк» в подальшому перейменований на ПАТ «Сведбанк» мав генеральну ліцензії НБУ № 38 для операцій з надання кредиту в іноземній валюті, оскільки був включений до Переліку банків, які мають відповідні ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностям, затвердженого Національним банком України. Інформація щодо наявності генеральної ліцензії у Банку є загальновідомою інформацією, оскільки розміщена на офіційних сайтах Верховної ради України та Національного банку. Твердження [PERSON], що ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» також мають надати свої генеральні ліцензії є хибним, оскільки кредитний договір в іноземній валюти укладений саме з ВАТ «Сведбанк», а не іншими банківським установами. Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У статті 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати відсотків, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до частин першої та другої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. У статтях 553, 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, а у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Згідно кредитного договору № 0307/0908/88-231 від 24.09.2008 зазначено, що кредит надається лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, процентів за користування ним, пені за несвоєчасне сплату процентів та несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв'язку з порушенням умов цього договору. Кредитні кошти були надані [PERSON], про що свідчать договори іпотеки, укладені 25.09.2008 та заявка на видачу готівки № 624/1 від 25.09.2008. Після отримання кредитних коштів [PERSON] здійснював погашення місячних платежів, про що свідчить розрахунок заборгованості. З якого також видно, що [PERSON] здійснював погашення заборгованості за кредитом і в той період, коли право вимоги належало ПАТ «Альфа-Банк», а саме після червня 2012 року, чим фактично визнавав свої зобов'язання за договором. Щодо твердження відповідача -2 за первісним позовом [PERSON] що порука припинена, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Забезпечення виконання зобов'язання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобов'язання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України. Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобов'язання, забезпеченого порукою, божник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, не пред'явить вимоги до поручителя. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була пред'явлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Дана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14,від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16, які мають враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин. Згідно із кредитним договором №0307/0908/88-231 (п. 1.1) укладеного між ВАТ „Сведбанк" та погрібним О.В. встановлена кінцева дата повернення кредиту, а саме: остаточна дата повернення кредиту 23.09.2018. Згідно із договором поруки №0307/0908/88-231-Р-1 (п.1) Поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів строком до 23.09.2018 (а.с. 17). Тобто, сторонами було встановлено термін до якого поручитель поручається за виконання обов'язків Боржником. Натомість у пункті 10 цього Договору зазначено, що строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх зобов'язань за кредитним договором Суд приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання визначений строком повного погашення кредиту та є 23.09.2018. Пред'явивши боржнику [PERSON] та поручителю [PERSON] 22.04.2016 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом (Т. 1 а.с. 59), сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців з моменту спливу 30-денного строку після отримання ним вимоги про дострокове виконання зобов'язання. Як видно з матеріалів справи, позов до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] пред'явлено 12 травня 2016 року, тобто в межах строку дії поруки (Т. 1 а.с. 1). Вирішуючи питання щодо порядку солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя суд виходить з того, що правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З огляду на укладення [PERSON] договору поруки, на користь ПАТ «Альфа-Банк» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором №0307/0908/88-231 від 24.09.2008 станом на 01.04.2016 у солідарному порядку з боржником [PERSON] Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17. Отже, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно задовольнити і стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість у розмірі 12640,37 доларів США за кредитним договором №0307/0908/88-231 від 24.09.2008, яка складається з наступного: 12108,14 доларів США - заборгованість за кредитом; 512,91 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 19,32 доларів США- пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Що стосується позовних вимог [PERSON] за об'єднаним позовом до ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсним договору споживчого кредитування суд приходить до таких висновків. Обов'язковою передумовою звернення до суду є наявність юридичного факту порушення, невизнання, оспорювання цивільного права позивача. Однак, суд вважає, що позивач за об'єднаним позовом [PERSON] не наводить в чому саме відбулося порушення прав позивача як споживача кредитних послуг, з огляду на погодження сторонами умов кредитування та добровільного часткового виконання позичальником взятих на себе зобов'язань. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. В силу ч. 1 ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до п. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти ( кредит ) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Правомірність надання кредиту в іноземній валюті судом обґрунтовано в даному рішенні при наведенні мотивів задоволення позовних вимог за первісним позовом ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості. Де також зазначено про генеральну ліцензію ВАТ «Сведбанк» на дату видачі кредиту. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. В силу ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про: встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Оцінюючи добуті в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні об'єднаного позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Доводи позовної об'єднаної заяви [PERSON] щодо порушення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою заборонено надання споживчих кредитів на території України в іноземній валюті, не заслуговують на увагу. Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року набрав законної сили Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Ураховуючи, що на час укладення кредитного договору від 24.09.2008 Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті, доводи заявника у цій частині є необґрунтованими. Твердження позивача за об'єднаним позовом [PERSON] про необхідність змінити призначення кредиту, після внесення змін в частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється є безпідставним. Оскільки кредит видавався в 2008 році, заборон на видачу кредиту в іноземній валюті на той час не існувало. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тобто, внесення змін в ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не є підставою для зміни умов кредитного договору, укладеного 24.09.2008. Не заслуговують на увагу і твердження позивача, що він не був належним чином повідомлений про заміну кредитора в зобов'язанні, тому до нового кредитора не перейшли права вимоги, та у зв'язку з заміною кредитора слід внести зміни до договорів виходячи з такого. Згідно із ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги. Відповідно до п. 2.1, 2.3 Договору продавець цим погоджується продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Обов'язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання - передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни у дату підписання (Т. 1 а.с. 23-41). Разом із тим, 15.06.2012 між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги. Відповідно до п. 2.1, 2.3 Договору продавець цим погоджується продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець цим погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну. Права вимоги переходять від продавця до покупця та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. Обов'язок продавця передати права вимоги покупцю та підписати акт приймання - передачі прав вимоги залежить від отримання продавцем повної суми загальної купівельної ціни у дату підписання (Т. 1 а.с. 42-51). Пунктом 4.2 договору передбачено, що якомога швидше після дати відступлення, продавець зобов'язується почати процес передачі кредитних файлів покупцю і закінчити цей процес протягом 90 робочих днів з дати відступлення. Одночасно із врученням будь-якої частини кредитних файлів покупцю, продавець і покупець підписують акт приймання-передачі кредитних файлів, що засвідчує таку передачу. Отже, при відступлені права вимоги кредитор може відступити лише ті права та у тих обсягах, які має на час передачі вимоги та які визначені між ним та іншою особою, яка ці права приймає у окремому договорі. Представник позивача надав суду копії договорів купівлі - продажу кредитного портфелю (договори купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 та 15.06.2012) та актів приймання- передачі прав до цих договорів. В акті приймання -передачі прав вимоги зазначено про те, що згідно п. 2.3 договору продавець передав, а покупець прийняв наступні права вимоги, що посвідчує факт здійснення відступлення (Т. 1 а.с. 49). Акт приймання-передачі кредитних файлів № 2 до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 підтверджує, що до позивача перейшло право вимоги за Кредитним договором №0307/0908/88-231 від 24.09.2008 (Т. 1 а.с. 50-51). В даному випадку відбулася лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Заміна кредитора відбулася укладенням договору купівлі-продажу прав вимоги. В зв'язку з чим, в даному випадку не потрібно укладати додаткову угоду до кредитного договору, як хибно вважає [PERSON] Щодо неповідомлення [PERSON] про заміну кредитора суд вважає за необхідне зазначити таке. За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первинному кредитору і таке виконання зобов'язання є належним. Окрім того, відповідно до ст. 537 ЦК України відповідач мав право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього коштів кредиторові грошей у депозит нотаріуса і це б вважалося належним виконанням зобов'язання, але жодних дій з боку [PERSON] в цьому напрямі зроблено не було. [PERSON] не використано жодного із вищезазначених способів оплати заборгованості по кредиту. А отже заборгованість залишається непогашеною. На думку суду, відсутні підстави для визнання недійсним кредитного договору з підстав несправедливості його умов. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Посилання позивача на те, що при укладанні кредитного договору порушено вимоги ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано йому повної інформації щодо умов кредитування та сукупної вартості кредиту, висновків суду не спростовують. Так кредитний договір містить умови погашення заборгованості та сплати процентів, обов'язки позичальника, відповідальність сторін та ін. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. 15 і 23 цього Закону. Із змісту оспорюваного кредитного договору вбачається, що сторони обумовили і прописали в договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Кредитний договір містить умови щодо загальної суми кредиту - 60000 доларів США (п. 1.1), процентної ставки -12,5 % річних (п. 1.3), нарахування пені (п. 8.1). Додаток 1 визначає графік погашення кредиту, в якому відображені кількість платежів, їх обсяг та частота. Згідно п. 6.1.1 кредитного договору банк має право за клопотанням позичальника у виняткових випадках переносити строки погашення заборгованості за кредитом. Згідно п. 6.1.2 у випадку зміни економічних умов та вартості ресурсів на ринку позикового капіталу сторони досягли згоди вважати настання таких обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при визначенні розміру процентної ставки при укладенні цього договору. У цьому випадку сторони досягли взаємної згоди без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов'язань позичальника та прав банку за цим договором щодо розміру процентної ставки (п. 6.1.2.1) або строку виконання позичальником зобов'язань за цим договором (п. 6.1.2.2 ). Згідно п. 6.1.2.1. про зміну процентної ставки банк повідомляє позивальника шляхом направлення листа з повідомленням про вручення за 10 календарних днів до вступу в дію зміненої процентної ставки. Згідно п. 6.1.2.2. протягом зазначеного вище десятиденного строку позичальник має право подати до банку письмове заперечення щодо нового розміру процентної ставки. При наявності таких заперечень, строк виконання позичальником своїх зобов'язань по поверненню кредиту, сплаті процентної ставки за користування ним за взаємною згодою сторін, вважається таким, що настав, на день звернення позичальника до банку з зазначеними вище запереченнями. З аналізу п.п. 6.1.1 6.1.2, 6.1.2.1, 6.1.2.2 кредитного договору видно, що банком передбачені умови погодження зміни процентної ставки та надання позичальником своїх заперечень щодо такої зміни. Що в свою чергу спростовує твердження позивача про закріплення в договорі умов лише на користь банку. Твердження позивача за об'єднаним позовом [PERSON] про те, що банк приховав інформація про додаткові витрати, як оплату висновків експерта, та ін. з метою власного збагачення спростовуються письмовими доказами а саме. Згідно п. 3.11 за перевірку документів згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію у розмірі 1% від розміру кредиту без ПДВ. Згідно п. 3.12 за касове обслуговування згідно цього договору позичальник сплачує банку в день фактичної видачі кредиту комісію в розмірі 0,75 % від суми видачі через касу банку ,без ПДВ. При одержанні кредитних коштів [PERSON] надав заяву (Т. 1 а.с. 19), згідно змісту якої для одержання кредиту ним подається заява (п. 2), будь-які додаткові витрати, пов'язані з наданням кредиту несе клієнт (п. 6). Що в свою чергу підтверджує обізнаність [PERSON] з додатковими витратами та обов'язку по їх сплаті саме ним. Що стосується посилання [PERSON] щодо того, що на момент надання кредиту кредитор мав визначити вартість майна, що виступало заставою кредиту у гривні, а кредит надавався у доларах США. При цьому у договорі кредиту не визначено порядок конвертації вартості майна, що виступало заставою кредиту. Вартість майна, в рази перевищувала вартість кредиту. Кредитор користуючись своїм переважним положенням на ринку фінансових послуг порушив права споживача та не надав достовірної інформації про вартість оцінки залогового майна йому та [PERSON] під час укладення кредитного договору. Дані посилання не приймаються судом до уваги, оскільки вартість іпотечного майна визначена за згодою сторін договору в доларах США та еквіваленті у гривні відповідно до курсу НБУ, що відображено в п. 5 іпотечного договору №0307/09080/88-231-Z-1 та п. 5 іпотечного договору №0307/09080/88-231-Z-2. Суд вважає, що [PERSON] був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит та варіанти його повернення, тощо. Що слідує з п. 10.1 договору, згідно якого укладаючи цей договір, позивальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Згідно п. 10.9 сторони цього договору погодили, що з укладенням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір укладено за ініціативи [PERSON], при цьому останній свідомо уклав кредитний договір на зазначених у договорі умовах, на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови, про що свідчить розрахунок заборгованості, в якому відображені погашення кредиту здійснені [PERSON] Та також в своїй позовній заяві останній зазначає, що продовжує виплачувати кредит. Таким чином, при підписанні кредитного договору позивач погодився з усіма умовами даного правочину і прийняв на себе зобов'язання щодо його виконання. В день підписання оспорюваного правочину позивач отримав передбачену даним договором суму кредиту, а також отримав примірник правочину, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, що передбачено ч. 6 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Однак позивач цього не зробив, використавши кредитні кошти на свій розсуд. При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Разом з тим, з матеріалів справи видно, що оскаржуваний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. Суд вважає, що під час розгляду справи не знайшли підтвердження доводи позивача за об'єднаним позовом про те, що при укладенні спірного кредитного договору були порушені його права як споживача, а також, що умови укладеного між сторонами правочину порушують права [PERSON] чи є несправедливими. Зібраними по справі доказами, підписанням позивачем договору підтверджено, що [PERSON] ознайомлювався з умовами кредитування в банку і погодився з ними в повному обсязі. Крім того, у разі ненадання споживачу перед укладенням договору про надання споживчого кредиту інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту суб'єкт господарювання відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, яка не передбачає своїм наслідком визнання договору недійсним. Відповідно до положень, закріплених у п. 2 ч. 1, ч. ч. 2, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Таким чином, Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ВАТ «Сведбанк» при укладенні кредитного договору з [PERSON] здійснював нечесну підприємницьку практику та використовуючи необізнаність позивача у питаннях фінансових послуг ввів його в оману щодо істотних умов кредитування. Не надані такі докази і в судовому засіданні. Статті 18 та 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають перелік несправедливих умов договору за участі споживача, зміст яких зводиться до встановлення істотних переваг виконавця послуги (дисбаланс прав та обов'язків) порівняно з положенням замовника - споживача, а діяльність виконавця послуги має бути агресивною або вводити споживача в оману. Позивачем за об'єднаним позовом [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу введення його банком в оману (щодо природи кредитного правочину, прав та обов'язків його сторін, тощо) та/або нав'язування в отриманні кредиту. Не може ставитися в провину банку невірний розрахунок позичальником користі від отримання кредиту та мотив його отримання. Помилка в оцінках позичальником результату своїх дій внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення позичальником не є підставою для визнання кредитного правочину недійсним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В кредитному договорі наведена вичерпна інформація щодо умов кредитування: сума кредиту, строк кредитування, розмір та порядок повернення кредиту та сплати процентів, розмір процентної ставки, підстави для її зміни, сукупна вартість кредиту. Часткове виконання позичальником умов кредитного договору та свідоме укладання ним, іпотечного договору від 24.09.2008, свідчить про обізнаність з умовами кредитування позичальника, погодження з ними та на добровільність виконання умов кредитного договору. З урахуванням наведеного вище, можна дійти висновку, що спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Сторони є вільними у виборі контрагентів, ризики коливання курсів валют несуть сторони. Позивач за об'єднаним позовом [PERSON] на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Банк повідомив позивача щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки. Позивач за об'єднаним позовом [PERSON] погодився з умовами кредитного договору, в тому числі валютою кредиту та визначеною банком відсотковою ставкою. У кредитному договорі, який підписаний позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Аналогічна правова позиція вислана Верховним судом у справі у постанові від 23.05.2018 по справі № 619/130/16-ц. та у постанові від 04.04.2018 по справі № 127/28572/15-ц Окремо слід зазначити що висновок експертного економічного дослідження № 08-17 від 10.04.2017 доводів суду щодо правомірності кредитного договору не спростовує (Т. 3 а.с. 7-20). Так на запитання експерту були поставлені лише два питання: чи відповідає вимогам нормативних документів порядок відображення в бухгалтерському обліку ВАТ «Сведбанк» інформація про надання кредиту [PERSON] за кредитною угодою №0307/0908/88-231 від 24.09.2008? чи підтверджується документально внесення позичальником [PERSON] на користь банку ВАТ «Сведбанк» платежу за дії, які банк здійснює на власну користь, а саме: комісії за перевірку документів за кредитним договором №0307/0908/88-231 від 24.09.2008 у розмірі 2916,06 грн. Згідно відповідей наданих експертом: за першим питанням - порядок відображення в бухгалтерському обліку ВАТ «Сведбанк» інформація про надання кредиту [PERSON] за кредитною угодою №0307/0908/88-231 від 24.09.2008 в обсязі наданих на дослідження документів не відповідає вимогам нормативних актів. За другим питанням внесення позичальником [PERSON] комісії за перевірку документів за кредитним договором №0307/0908/88-231 від 24.09.2008 у розмірі 2916,06 грн на користь банку ВАТ «Сведбанк» підтверджується. Визначення, чи відноситься зазначений платіж до платежів, за дії, які банк здійснює на власну користь, виходить за межі спеціальних знань експерта. Позивач за об'єднаним позовом [PERSON] вимоги про повернення сплаченої комісії до банку не пред'являв. Щодо відображення в бухгалтерському обліку ВАТ «Сведбанк» інформації про надання кредиту [PERSON] та її відповідність нормативним актам, суд виходить з того, що кредитні кошти фактично видані банком позичальнику з каси. Тобто, банк виконав свої зобов'язання та передав визначену в договорі грошову суму. Позичальник своїми діями визнавав наявність у нього грошових зобов'язань, вносив місячні платежі по поверненню кредиту. Всі сплачені ним кошти відображені в розрахунку заборгованості та були зараховані в рахунок погашення заборгованості. Невідповідність відображення інформації в бухгалтерському обліку ВАТ «Сведбанк» є тягне за собою недійсність кредитного договору та самих зобов'язань, які виникли між банком та [PERSON] Тому суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання кредитного договору недійсними. Крім того, суд не задовольняє заяву представника відповідача за об'єднаним позовом про застосування строку позовної давності, оскільки позовні вимоги є безпідставними та суд відмовляє в їх задоволенні по суті справи, а не з причин застосування позовної давності. Також суд не знаходить підстав для винесення окремої ухвали щодо притягнення представників ПАТ «Альфа Банк» до відповідальності за злісне невиконання ухвали суду про витребування доказів від 03.10.2016. Оскільки дана ухвала оголошена без участі представника банку в судовому засіданні та направлена засобами поштового зв'язку на адресу банку (Т. 1 а.с. 92-93, 94). Банк отримав ухвалу про витребування доказів 12.12.2016 (Т. 1 а.с .113). 05.12.2016 суду надані пояснення на виконя ухвали суду (Т. 1 а.с. 114-117) та витребувані документи (Т. 1 а.с. 119-154). Що вказує, що ухвала суду про витребування доказів була виконана, а в тій частині, що не могла бути виконана - надані пояснення. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що ВАТ «Сведбанк» в повному обсязі дотримав та виконав всі умови кредитування, що витікають з норм цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України, що є підставою для відмови в задоволенні об'єднаного позову та для задоволення первісного позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] на користь позивача по 2381,74 грн. з кожного в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору (Т. 1 а.с. 66). Судові витрати по об'єднаному позову залишити за [PERSON] На підставі викладеного, згідно ст. ст. 192, 203, 215, 526, 553, 554, 611, 1054 ЦК України, Законом України Про банки і банківську діяльність, Законом України «Про захист прав споживачів», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,

Outcome: approved