Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

31.03.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] про скасування наказу, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, в якій позивач просить суд винести рішення, (а.с., 2 - 8), яким: - визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-3880/15-15-сг від 14.05.15 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] площею 2,00 га на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області; - скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 22290885 від 23.06.2015 на земельну ділянку площею 2,00 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення особистого селянського господарства за [PERSON]; - стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області (01601, м.Київ, бульвар Лесі Українки, 27/2, р/р 35216008015641 в ДКСУ, м. Київ, МФО 8201 72, Код СДРГІОУ 02909996) судовий збір. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги в мотивувальній частині позову наступним, ( а.с., 3 - 7): Кагарлицькою місцевою прокуратурою Київської області опрацьовано додержання вимог Земельного кодексу України щодо законності передачі земель резервного фонду у власність громадянам. Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Так, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-3880/15-15-сг від 14.05.15 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] площею 2,00 га на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, та передано у власність. На підставі вказаного наказу 03.06.15 Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку площею 2,00 га, що розташована на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER] за [PERSON] Водночас, передача земельної ділянки у власність відбулася з порушенням вимог Земельного кодексу України та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», виходячи з наступного. Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.90 сільські і селищні ради народних депутатів створюють на своїй території резервний фонд земель за погодженням місцерозташування з землекористувачем у розмірі до 15 процентів площі усіх сільськогосподарських угідь, включаючи угіддя в межах відповідних населених пунктів. Резервний фонд земель перебуває у державній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно з ч.ч. 1,9, 10 ст. 25 Земельного кодексу України при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров'я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю). Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ та організацій. Резервний фонд земель перебуває у державній або комунальній власності і призначається для подальшого перерозподілу та використання за цільовим призначенням. Згідно інформації управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі 10-1011-99.2-492/16 від 24.02.16, державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 29.11.95, схеми поділу земель колективної власності КСГІ «Червоний Жовтень», викопіювання з технічної документації по передачі власникам земельних часток (паїв) земель резервного фонду, земельна ділянка площею 2,00 га, яка передана у власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства на території Ставівської сільської ради відноситься до земель резервного фонду. Водночас, згідно листа Ставівської сільської ради № 02-42/79 від 01.03.16, [PERSON] не є зайнята у соціальній сфері с. Стави та не проживає на території Ставівської сільської ради, що також підтверджується відомостями щодо місяця реєстрації вказаного громадянина. Також, згідно інформації Ставівської сільської ради від № 02-41/43 від 23.02.16 на території сільської ради проживають громадяни, які мають право на отримання земельних ділянок з резервного фонду, та які ще не отримували земельні ділянки у власність. Водночас, як вбачається з технічної документації по паюванню земель колективної власності КСП «Червоний Жовтень», а саме, - списку членів вказаного підприємства, [PERSON], не входить до бувших членів підприємства. Відповідно до п. 7 указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» № 720/95 від 08.08.95 установлено, що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Тобто, земельним законодавством встановлено, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб, а саме громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств, або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. Таким чином, землі резервного фонду передані особі, яка не відноситься до соціальної сфери життя села, та не є членом КСП і навіть не проживає у цьому населеному пункті. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6-36412св 14 від 24.12.14 та № 6-33640 св14 від 03.12.14 Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А згідно ст. 126 Земельного кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Зважаючи на те, що відповідачем право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано у встановленому законом порядку, відновити становище, яке існувало до порушення можливо лише шляхом скасування державної реєстрації права власності на вказану ділянку та повернення земельної ділянки на користь держави. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також» у разі втрати ним документів, який засвідчує його право власності. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Спірними відносинами порушено порядок передачі державного майна в користування приватним особам, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель. Вказане, відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову. Статтею 121 Конституції України передбачено, що на прокуратуру покладено обов'язок представництва інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Так, відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України, але не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.201 1 № 459/2011. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 18.09.2012 № 5288-VI, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Зважаючи на викладене та враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного акту відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор пред'являє цей позов в інтересах держави як позивач. Прийняття Головним управлінням Держземагенства у Київській області та державна реєстрація права власності на вищевказану земельну ділянку порушено інтереси держави, адже з державної власності протиправно вибула земельна ділянка, яка не могла бути передана у власність, оскільки відноситься до земель резервного фонду, і в даному випадку надання таких земель у власність суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. З огляду на викладене, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звертається до суду з цим позовом в інтересах держави, так як спір стосується інтересів держави, оскільки згідно проекту формування території Ставівської сільської ради спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Стави, а отже відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України підлягає поверненню до земель державної власності. Відповідно до ст. 114 Цивільного процесуального кодексу України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. 31.03.2016 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі ч. 3 ст. 11 - 1 ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., ( а.с., 25). 04.04.2016 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 122, 127 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду, ( а.с., 26). 08.06.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення відповідача по справі, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області, (а.с., 43 - 46, 47 - 53), наступного змісту: - в провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває судова справа № 368/540/16 - ц за позовом заступника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - Головне управління), [PERSON] (далі - відповідач 2), третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог, - реєстраційна служба Кагарлицького районного управління юстиції у Київській області про скасування наказу, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки. Ознайомившись із змістом та вимогами позову, Головне управління заперечує проти позову з наступних підстав. По - перше, твердження прокурора про те, що оспорюваний наказ Головного управління виданий з порушеннями чинного законодавства є хибними, а копії документів, які ніби - то їх обґрунтовують, не мають жодного інформаційного навантаження в контексті даної справи. Як вбачається з матеріалів позову, Головне управління своїм наказом від 29.01.2015 року № 10 - 347/15 - 15 - сг надало дозвіл [PERSON] на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області. Наказом Головного управління від 14.05.2015 № 10 - 3880/15 - 15 проект землеустрою на вказану земельну ділянку було затверджено та надано у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства. Оспорюючи вищевказаний наказ Головного управління, прокуратура посилається на те, що землі, з яких сформовано земельну ділянку Відповідача 2, ніби - то, належали до земель резервного фонду. Дане твердження прокуратура обґрунтовує: - Листом Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі від 24.02.2016 року № 10 - 1011 - 99.2 - 492/16; - державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 29.11.1995; - схемою поділу земель колективної власності КСП «Червоний Жовтень»; - викопіюванням з технічної документації по передачі власникам земельних часток (паїв) земель резервного фонду (стор. 3 позовної заяви); Однак, доводи прокуратури є хибними та не відповідають фактичним обставинам справи, а докази, які ніби - то їх підтверджують, не несуть жодного змістового навантаження в контексті даної судової справи. Надалі наводять спростування доводів прокуратури та їх обґрунтування. Так, лист Управління держгеокадастру у Кагарлицькому районі від 24.02.2016 № 10 - 1011 - 99.2 - 492/16 (копія наявна в матеріалах справи), на який посилається прокуратура, жодним чином не вказує на приналежність земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] до резервного фонду. Наголошують, що у листі йде мова про документацію із землеустрою на земельну ділянку гр.. [PERSON], який не має до даної судової справи жодного відношення. Викопіювання, що додане до листа, виготовлене з матеріалів технічної документації по передачі власникам земельних часток (паїв) земель резервного фонду, в той час, як у позові йде мова про передачу у власність земельної ділянки, а не земельної частки (паю). Більше того, ні в самому листі, ні у доданих до нього матеріалах не вказано жодних даних, які б дозволяли ідентифікувати земельну ділянку Відповідача 2, та стверджувати, що вона сформована із земель резервного фонду. Тому, вищевказаний лист та додане до нього викопіювання не підтверджують доводів прокуратури, а навпаки спростовують їх. Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 29.11.1995 (копія наявна в матеріалах справи) виданий КСП «Червоний Жовтень» не встановлює межі земель резервного фонду та не може вказувати на належність до них спірної земельної ділянки. Так, вказаним державним актом посвідчувалось право користування КСП «Червоний Жовтень» земельною ділянкою площею 205,4 га. Однак, ні з матеріалів позову в цілому, ні зі змісту даного державного акту не випливає, що земельна ділянка Відповідача 2 сформована із земель резервного фонду. Більше того, Державний акт на право постійного користування землею, серії [NUMBER] від 29.11.1995 втратив свою чинність, оскільки КСП «Червоний Жовтень» припинило свою діяльність (відповідно до ст. 27 ЗК України в редакції 1992 року, яка кореспондується зі ст. 141 ЗК України в редакції від 25.10.2001 року). Отже, вказаний державний акт не може слугувати доказом наявності порушення чинного законодавства при передачі у власність Відповідачу 2 земельної ділянки. Схему поділу земель колективної власності КСП «Червоний Жовтень», як і всі інші вище перелічені копії документів, також не має у собі змістовного навантаження, яке б дозволяло стверджувати, що земельна ділянка Відповідача 2 сформована із земель резервного фонду. На вищевказаній схемі зазначено межі земель колективної власності та землі постійного користування КСП, яке вже існує, а отже дана схема втратила свою актуальність. Таким чином всі копії документів, додані до позову прокуратури, не дають жодних підстав стверджувати, що земельна ділянка, надана у власність Відповідачу 2, сформована із земель резервного фонду, що свідчить про необґрунтованість позовної заяви та невідповідність викладених у ній доводів фактичним обставинам справи. По - друге, земельна ділянка, передана у власність Відповідачу 2, не могла належати до земель резервного фонду Ставівської сільської ради, оскільки такий фонд на території Ставівської сільської ради не сформовано. Частиною 10 статті 25 Земельного Кодексу України встановлено, органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ, організацій. Наголошують, що Головне управління не приймало участі у процесі приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій та не наділене повноваженнями для створення резервного фонду земель. До 215 року (включно) відомості про землі резервного фонду, не надані в постійне користування, містилися в державній статистичній звітності за формою 6 - Зем, що велася територіальними органами Головного управління на основі відомостей, наданих сільськими, селищними, міськими радами, районними радами, районними державними адміністраціями. Формування вищевказаної статистичної звітності передбачалось наказом Державного комітету статистики України № 377 від 05.11.98 (втратив чинність 19.08.2015). Відповідно до вищевказаного наказу, у порядку 95 звіту за формою № 6 - Зем ураховувались дані про землі резервного фонду, не надані в постійне користування: частині площі земель резервного фонду, які не передані роздержавленим сільськогосподарським підприємствам у постійне користування, та які ще не надані у тимчасове користування. Так, відповідно до рядку 95 витягу зі звіту за формою № 6 - Зем по Ставівській сільській раді Кагарлицького району станом на 01.01.2015 землі резервного фонду не надані в постійне користування в адміністративних межах Ставівської сільської ради відсутні (копія витягу зі звіту додається). Наголошують, що дозвіл на розроблення документації із землеустрою гр.. [PERSON] було надано 29.01.2015, земельну ділянку передано у власність 14.05.2015. Отже, станом на час надання дозволу на розроблення документації із землеустрою та передачі земельної ділянки у власність Відповідачу 2, землі резервного фонду на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району були відсутні. Також, той факт, що землі, з яких було сформовано земельну ділянку Відповідача 2, не входили до резервного фонду, підтверджується також листом Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області від 19.04.2016 № 22 - 1011-0.3-793/2 -16 (копія додається). Таким чином, землі, з яких сформовано земельну ділянку Відповідача, не належали та не могли належати до земель резервного фонду. Додатково зауважують, що вказуючи у позовні заяві рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року по справі № 6 - 36412ев14 та від 03.12.2014 по справі № 6 - 33640св14, як такі, в яких викладена аналогічна правова позиція, прокуратура не врахувала, що вищевказані рішення ґрунтуються на доказах, а саме, - довідках територіальних органів земельних ресурсів про те, що спірні земельні ділянки рахуються в землях резервного фонду. Однак, з даними запереченнями, до матеріалів судової справи додається копія витягу зі звіту за формою 6 - зем по Ставівській сільській раді, листа Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області від 19.04.2016 № 22 - 1011 - 0.3 - 793/2 - 16 та довідка за формою 6 - зем, що була долучена до проекту землеустрою, у яких чітко вказано, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель резервного фонду. Зважаючи на вищевикладене, позовна заява не ґрунтується на фактичних обставинах справи, наведені в ній доводи не підкріплені доказами, а отже така позовна заява не може бути задоволена судом. Натомість, оспорюваний наказ Головного управління було видано з дотриманням норм чинного законодавства, що підтверджується ґрунтованими доводами Відповідача та наданими доказами. 08.06.2016 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшло письмове заперечення представника відповідача [PERSON], - [PERSON], (а.с., 57 - 59), наступного змісту: Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області звернувся з позовом в інтересах держави до Головного управління Дергеокадастру у Київської області, [PERSON] про скасування наказу, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки. З підстав зазначених нижче, позов є безпідставним та необгрунтованим, а позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обґрунтовуючи свій позов, Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури зазначив, що землі резервного фонду передані особі, яка не відноситься до соціальної сфери села, та не є членом КСП і навіть не проживає у цьому населеному пункті. Також, Позивач посилається на п. 7 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», який передбачає, що установити що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання. При цьому, Позивач посилається на те, що передача земельної ділянки відбулася з порушенням Земельного кодексу України та вищевказаного Указу Президента, зазначаючи при цьому, що земельним законодавством встановлено, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб, а саме громадянам зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільські місцевість для постійного проживання. Проте, з такими висновками Позивача про те, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб погодитись не можна виходячи з наступного. Згідно п. 7 Указу Президента резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам. Тобто як відомо із теорії права імперативні норми - категоричні приписи, що мають чітко обов'язковий характер та безпосередньо визначають поведінку суб'єктів суспільних відносин, не надаючи можливості оспорювати варіанти поведінки. Входячи з поняття імперативної норми пункт 7 Указу Президента не є імперативною нормою, оскільки не носить обов'язкового характеру та надає можливість органу державної влади обрати варіант поведінки. Норма п. 7 Указу Президента є диспозитивною нормою, оскільки диспозитивні норми надають можливість суб'єктам права самостійно встановлювати для себе певні взаємні права і обов'язки. Отже, оскільки п. 7 Указу Президента, який як зазначає Позивач, було порушено, не є імперативною нормою, тобто не забороняє надавати земельні ділянки іншим особам, ніж зазначені у вказаному пункті, то Відповідач Головне управління Держгеокадастру у Київської області передаючи у власність земельну ділянку діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України. Таким чином, п. 7 Указу Президента Головним управлінням Держгеокадастру у Київської області порушено не було, оскільки він не містить норм, що забороняють передавати у власність земельні ділянки резервного фонду іншим особам, які не відносяться до громадян зайнятих у соціальній сфері на селі, з також інших осіб, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільські місцевість для постійного проживання. Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших, осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. В судовому засіданні представник позивача, - Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області, - [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, обґрунтовуючи своє рішення обставинами, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, ( а.с., 3 - 7), крім того, зазначив наступне: - в провадженні Кагарлицького районного суду перебуває цивільна справа № 368/540/16-ц за позовом заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] про скасування наказу, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки. Під час судового розгляду позову, ГУ Держгеокадастру у Київській області та представником відповідача [PERSON], адвокатом [PERSON] подано заперечення на позов. Зокрема, ГУ Держгеокадастру у Київській області зазначено, що спірна земельна ділянка, відведена [PERSON] не відноситься до земель резервного фонду, Державний акт на право постійного користування землею виданий КСП «Червоний Жовтень» не встановлює меж земель резервного фонду. Крім того, відповідно до статистичної звітності форми 6-зем на території Ставівської сільської ради відсутні землі резерву. До вказаних тверджень відповідачів слід віднестись критично виходячи з наступного. Так, рішенням Кагарлицької районної ради народних депутатів Київської області «про затвердження проекту роздержавлення земель колективного сільськогосподарського підприємства «Червоний Жовтень» № 75-07-ХХІІ від 25.07.1995 року затверджено «Проект роздержавлення і приватизації земель КСП «Червоний Жовтень». Пунктом 3 вказаного рішення сформовано право постійного користування (водний та резервний фонд) КСП «Червоний Жовтень» земельних ділянок загальною площею 205,4 га. Як вбачається із вказаної документації, а саме складу земельних угідь в шифрі 2 значиться землі резервного фонду площею 195,8 га та в шифрі 1 землі водного фонду площею 9,6 га. Крім того, рішенням Ставівської сільської ради народних депутатів Кагарлицького району Київської області від 13.06.95 «Про затвердження технічної документації по видачі державних актів на право колективної власності та постійного користування землею КСП «Червоний Жовтень» затверджено вищевказану документацію та оформлено право постійного користування землею КСП «Червоний Жовтень» загальною площею 205,4 га, із земель резервного фонду 195,8 га та земель водного фонду 9,6 га. Межі та площі земель резервного фонду відображені на державному акті на право постійного користування землею [NUMBER], які співпадають із межами визначеними в проекті роздержавлення і приватизації земель КСП «Червоний Жовтень». Як вбачається із викопіювання з вищевказаної технічної документації земельна ділянка відповідача накладається на землі резервного фонду визначені шифром 2. Аналогічне підтверджується інформацією Держгкокадастру у Кагарлицькому районі № 10-1011-0,2-1067/2-16 від 07.06.2016. Відповідно до інформації Кагарлицької районної ради № 118 від 07.06.2016 протягом 2010-2016 років радою рішення про Зміну чи скасування рішення Кагарлицької районної ради народних депутатів № 07-ХХІІ від 25.07.1995 «Про затвердження проекту роздержавлення і приватизації земель КСП «Червоний Жовтень» не приймалися. Таким чином встановлено, що межі та площі вищевказаних земель резервного фонду не змінювалися. В судовому засіданні представник ГУ Держгеокадастру у Київській області посилалась на те, що відповідно статистичної звітності форми 6-зем та технічної документації із землеустрою по проведенню робіт з інвентаризації земель Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області землі резервного фонду на території вказаного населеного пункту відсутні. До тверджень відповідача на відсутність земель резервного фонду на території Ставівської сільської ради слід віднестись критично виходячи з наступного. Так, розпорядженням Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області № 608 від 16.07.2009 затверджено технічну документацію із землеустрою по проведенню робіт з інвентаризації земель Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області. Як вбачається із пояснювальної записки вказаної технічної документації, при її виготовленні були використані дані з технічної документації по формуванню територій сільської ради і встановлення меж населеного пункту Стави, в якій відсутні відомості щодо наявності земель резервного фонду на території Ставівської сільської ради. Однак, не були враховані матеріали проекту землеустрою з роздержавлення і приватизації земель КСП «Червоний жовтень», в яких і знаходяться відомості щодо створення на території Ставівської сільської ради земель резервного фонду. Водночас, технічна документація по формуванню територій сільської ради і встановлення меж населеного пункту Стави затверджена рішенням Кагарлицької районної ради № 42-05-ХХІІ від 17.03.1995, в той час, як проект роздержавлення і приватизації земель КСП «Червоний Жовтень», яким встановлено землі резервного фонду, їх площа та межі, затверджений рішенням Кагарлицької районної ради народних депутатів № 07-ХХІІ від 25.07.1995. Таким чином, землі резервного фонду не могли визначатися на підставі технічної документації по формуванню територій сільської ради і встановлення меж населеного пункту Стави так як вказана документація затверджена раніше, коли ще не було сформовано землі резервного фонду. Вказані обставини пояснюють і відсутність відомостей в статистичній звітності форми 6-зем щодо відсутності земель резерву, оскільки як вбачається з відповіді управління Держгеокадастру в Кагарлицькому районі остання формувалась на підставі відомостей, які подавались органами місцевого самоврядування. Водночас, як вбачається з інформації Ставівської сільської ради Кагарлицького району № 02 - 42 - 189 від 07.06.2016, що статистична інформація до управління Держкомзему/земагенства/геокадастру щодо обліку земель подавалася протягом 1995-2016 років на підставі проекту формування території і встановлення меж Ставівської сільської ради. Крім того, довідка форми 6-зем є лише різновидом статистичної звітності, а не рішенням органів місцевого самоврядування, яке б слугувало підставою для встановлення чи формування певної категорії земель, а тому посилання на те, що згідно форми 6-зем на території Ставівської сільської ради відсутні землі резерву є необгрунтованою, оскільки така звітність є неналежним доказом. Разом з цим, рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 15.04.2008 в справі за позовом [PERSON] до Ставівської сільської ради, Кагарлицького РДА, СТОВ «Ставівське» про визнання права власності на земельну частку (пай) визнано за [PERSON] право власності на земельну частку (пай) в розмірі 2,85 умовно кадастрових гектари із земель резервного фонду Ставівської сільської ради. На виконання вказаного рішення головою Кагарлицької районної державної адміністрації винесено розпорядження № 857 від 24.10.2008 яким надано [PERSON] дозвіл на замовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної частки (паю) із земель резервного фонду Ставівської сільської ради Кагарлицького району за межами населеного пункту, який затверджено розпорядженням № 421 від 20.05.2009. Як вбачається із наявного в документації викопіювання земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] сформована за рахунок земель резервного фонду Ставівської сільської ради. Крім того, вказана документація містить висновок управління земельних ресурсів у Кагарлицькому районі № 05-06-307 від 08.04.2009, яким теж визначено, що вищевказана ділянка сформована за рахунок земель резервного фонду. Аналогічний висновок мається в технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] ( кадастровий номер [NUMBER]). Таким чином, прокуратурою подано достатньо доказів щодо того, що на території Ставівської сільської ради з 25.07.1995 року (рішення Кагарлицької районної ради № 75-07-ХХІІ), відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України в редакції від 18.12.90, створено резервний фонд земель, їх межі та склад не змінювались, рішення органів місцевого самоврядування про його створення не скасовувалося і саме за рахунок вказаних земель відповідач [PERSON] отримав у власність спірну земельну ділянку. В судовому засіданні представник відповідача, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області Степаненко І.В. заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині письмового заперечення, ( а.с., 50 - 53). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], - [PERSON] заперечував проти позову в повному обсязі, посилаючись на обставини, які викладені в мотивувальній частині заперечення на позовну заяву, ( а.с., 57 - 59). Суд, вислухавши представника позивача, який підтримав позов, вислухавши думку представників відповідачів, які заперечували проти позову, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову, обґрунтовуючи своє рішення наступним. Фактичні обставини справи, та застосування до них норм матеріального та процесуального права. Підсудність. Згідно ч. 1 ст. 114 ЦПК України позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред»являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Зглядаючись на ту обставину, що даний спір виник з приводу нерухомого майна, а саме, - земельної ділянки, площею 2,00 га, кадастровий номер [NUMBER], що розташована на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, то справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області як суду першої інстанції загальної юрисдикції. Обгрунтування судом відмови в позові з огляду на неналежність позивача. Перш за все, слід зазначити, що у суду викликає сумнів у правомірності звернення до суду з даним позовом в якості позивача саме заступником керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області з огляду на наступне. Згідно ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів. Так, Кагарлицька місцева прокуратура вважає, що спірними відносинами порушено порядок передачі державного майна в користування приватним особам, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель. Відповідно, вищевказані обставини на думку позивача, - заступника керівника Кагарлицької місцевої прокуратури відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову. Проте, з такою позицією прокуратури погодитися не можна з огляду на наступні обставини. Дійсно, згідно п. 2 ч. 1 ст. 121 Конституції України прокуратура України становить єдину систему, на яку покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом. Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого відне\-сені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обгрунтовується прокурором у порядку, передба\-ченому частиною четвертою цієї статті. Згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокуро\-ром в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представниц\-тва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сто\-рони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повнова\-жень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва ін\-тересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до ком\-петенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримува\-ти інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Згідно ч. 5 ст. 23 Закону України «про прокуратуру» прокурор з метою вжиття заходів з досудового врегулювання спору та по\-новлення ймовірно порушеного права громадянина або законного інтересу держа\-ви після підтвердження судом підстав для представництва має право направи\-ти до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, військових частин, суб'єктів державного та комунального секторів економіки, органів Пен\-сійного фонду України та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, рішення, дії чи бездіяльність яких створюють загрозу порушення або ймовірно порушують законні інтереси громадянина чи держави, звернення, що містить викладення обставин та вимог, передбачених процесуальним зако\-ном, про можливість досудового врегулювання спору. Протягом п 'ятнадцяти днів з дня отримання звернення прокурора відповідна особа має право вжити запропонованих прокурором заходів для забезпечення до\-судового врегулювання спору. У разі неврегулювання спору у досудовому порядку прокурор звертається до суду із позовом (заявою, поданням) протягом одного місяця з дня отримання від\-повідною особою заяви прокурора. Згідно п. 1 ч. 6 Закону України «Про прокуратуру» під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та за\-коном, що регулює виконавче провадження: - звертатися до суду з позовом (заявою, поданням); Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Згідно ч. 7 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» повноваження прокурорів, передбачені цією статтею, здійснюються виключно на підставах та в межах, передбачених процесуальним законодавством. Так, відповідно до статті 188 Земельного кодексу України державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснюється відповідно до закону. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 08.04.99 у справі № 1-1/99 державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб'єктів права власності та господарювання. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З огляду на викладене, заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури звернувся в якості позивача до суду з цим позовом в інтересах держави, так як спір стосується інтересів держави, оскільки згідно проекту формування території Ставівської сільської ради спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту с. Стави, а отже відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України підлягає поверненню до земель державної власності. Окрім того, прокурором обґрунтовується його звернення в даній цивільній справі ще й тією обставиною, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного акту відсутні повноваження щодо звернення до суду. Позивач зазначає, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» здійснення державного контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності покладено на центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України, але не передбачено повноважень щодо звернення центрального органу виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, до суду про визнання незаконними (надійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчуження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння. Не передбачено таких повноважень і Положенням про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.201 1 № 459/2011. Відповідно до ч. 2 ст. 45 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 18.09.2012 № 5288-VI, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Проте, суд вважає, що в даному випадку заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури є неналежним позивачем з огляду на наступне. Так, як вказувалося судом вище, згідно ч. 4 ст. 23 Закону України «про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокуро\-ром в суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. Дійсно, центральним органом виконавчої влади відповідно до Указу Президента України від 13.04.2011 № 459/2011 «Про Державну інспекцію сільського господарства України» є Держсільгоспінспекція України. Згідно ст. 6 Положення «Про державну інспекцію сільського господарства України» Держсільгоспінспекція України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи - державні інспекції сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах. Згідно ст. 6 Положення «Про державну інспекцію сільського господарства України» Держсільгоспінспекція України відповідно до покладених на неї завдань організовує та здійснює державний нагляд (контроль) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності, в тому числі, дотриманням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю та з питань передачі земель у власність та надання у користування. Наказом Міністерства аграрної політики України від 23.12.2011 року за № 770 затверджено Положення про державну інспекцію сільського господарства в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі та цим Положенням передбачено, що Держсільгоспінспекція та її посадові особи в межах своїх повноважень мають право, зокрема, давати обов'язкові для виконання приписи (розпорядження), а також подавати в установленому законодавством порядку до відповідних органів матеріали перевірок для притягнення винних осіб до відповідальності (в тому числі, до органів прокуратури - про подання позову до суду щодо відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також повернення самовільно чи тимчасово зайнятих земельних ділянок, строк користування якими закінчився (п.6.3 цього Положення) та надання актів та інших матеріалів про діяння, в яких вбачаються ознаки злочину (п.6.5 цього Положення), відтак, вказаним Положенням передбачена як компетенція територіальних органів Держсільгоспінспекцій, так і визначено повноваження органів прокуратури у сфері державного нагляду в частині перевірки Держсільгоспінспекцією дотримання вимог земельного законодавства. Позовною заявою ставиться вимога про скасування рішення органу Головного управління Держгеокадастру з підстав порушення інтересів держави при його прийнятті в особі Держсільгоспінспекції в Київській області (яка здійснює державний контроль за використанням та охороною земель, однак, не наділена повноваженнями для звернення до суду), при цьому, в матеріалах справи відсутні будь - які докази здійснення Держсільгоспінспекцією своїх повноважень щодо здійснення контролю (проведення перевірки, внесення приписів чи розпоряджень, подання матеріалів до правоохоронних органів для притягнення їх до відповідальності), з чого вбачається відсутність такого контролю з боку Дежсільгоспінспекпії в Київській області, та, в зв'язку з відсутністю такого, відсутність порушених прав. Так, позовною заявою прокурор зазначає про відсутність відповідних повноважень у Держсільгоспінспекції щодо звернення до суду, однак, згідно вищезазначених правових актів, обов'язок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель покладено саме на територіальні органи Держсільгоспінспекції. Таким чином, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави, які (в свою чергу) можуть бути пов'язані з необхідністю захисту прав державних органів, а також підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування та форм власності, та при зверненні до суду в інтересах держави, прокурор у позовній заяві зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, при цьому, звертаючись до суду з позовом як позивач прокурор мотивує таке звернення саме відсутністю відповідних повноважень у органу для звернення до суду. Згідно Інформаційного листа Вищого адміністративного суду України "Щодо застосування положень Закону України "Про прокуратуру" від 11.09.2013 року за № 1237/12/13-13, аналіз цієї норми дозволяє дійти висновку, що відсутність у позовній заяві інформації про зміст порушення інтересів держави, наявності чи відсутності органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є недоліком позовної заяви та підставою для залишення такої позовної заяви без руху. Пунктом 5 наказу Генеральної прокуратури України "Про організацію роботи органів прокуратури щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді та їх захисту при виконанні судових рішень" від 28.11.2012 року за № б\\н встановлено, що під час застосування представницьких повноважень слід не допускати підміни органів державної влади, органів місцевого самоврядування та державного нагляду (контролю), а також інших органів, яким законом надано право захищати інтереси громадян та держави в суді. Згідно п. 6 цього - ж наказу, при підготовці процесуальних документів слід забезпечувати їх повноту та обгрунтованість, з посиланням на норми матеріального та процесуального права, яким регулюються спірні правовідносини. Відповідно, суд вважає, що позивачем не надано суду достатніх підстав та належно допустимих доказів стверджувати про відсутність відповідних повноважень у органу, уповноваженого державою (що здійснює відповідні функції у спірних відносинах), а саме Держсільгоспінспекції, чи доказів неможливості виконання ним своїх функцій та/або відсутності повноважень для звернення до суду. Постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України 18.09.2015 № 14 «Про Довідку щодо вивчення та узагальнення практики застосування положень Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України "Про прокуратуру" щодо участі прокурора та органів прокуратури в адміністративному судочинстві» визначено, що під час розгляду справи по суті суд обов'язково повинен перевіряти наявність факту порушення інтересів держави. Така ж правова позиція підтримана законодавцем у Законі про прокуратуру від 14.10.2014. Підсумовуючи вищевикладене, суд, в частині неналежності позивача в даній справі, наголошує на тому, що заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Д. Котелевець, як позивач по справі, зобов»язаний був в дотримання вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» звернутися до «Державної інспекціі сільського господарства України», (центрального органу, чи відповідних структурних підрозділів), з повідомленням про представництво даного органу в Кагарлицькому районному суді по даній справі, що ним зроблено не було, а тому, на думку суду, позивач, - заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури Д.Антонюк не обґрунтував підстав для представництва по даній цивільній справі, що є підставою для відмови в задоволення позову. Отже, прокурор не підтвердив суду в порядку, який передбачено ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», наявність підстав для представництва в даній цивільній справі. Слід зазначити, що норма, яка передбачена ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» є імперативною нормою, (тобто, нормою зобов»язуючого характеру в будь - якому випадку), а не диспозитивною, (тобто нормою, яка передбачає декілька або і більше варіантів здійснення дій). Відповідно, суд вважає, що звернення в даному випадку прокурора до відповідного органу є обов»язком, а не правом прокурора, та таке не виконання вимоги є грубим порушенням вимог ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Окрім того, у суду викликає сумнів щодо можливості апеляційного оскарження даного рішення позивачем з огляду на знову ж таки імперативну норму, яка передбачена ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру. Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання апеляційної чи касаційної скарги на судове рішення в цивіль\-ній, адміністративній, господарській справі надається прокурору, який брав участь у судовому розгляді, а також незалежно від участі в розгляді справи прокурору вищого рівня: Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, першим за\-ступникам та заступникам керівників регіональних прокуратур. ІІри цьому прокурор повинен надати суду письмову згоду законного представ\-ника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інте\-реси відповідної особи, або органу державної влади, органу місцевого самовряду\-вання чи іншого суб'єкта владних повноважень на здійснення ним представництва. Обгрунтування судом відмови в позові по суті. Так, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області № 10-3880/15-15-сг від 14.05.15 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] площею 2,00 га на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, та передано у власність. На підставі вказаного наказу 03.06.15 Реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відомості про державну реєстрацію прав власності на земельну ділянку площею 2,00 га, що розташована на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер [NUMBER] за [PERSON] Суд критично відноситься до твердження позивача про те, що передача земельної ділянки у власність відбулася з порушенням вимог Земельного кодексу України та Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», виходячи з наступних підстав: - по перше. Отже, як вбачається з матеріалів позову, відповідач по справі, - Головне управління Держгеокадастру у Київській області своїм наказом від 29.01.2015 року № 10-347/15-15-сг надало дозвіл [PERSON] на розроблення документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області. Наказом Головного управління від 14.05.2015 № 10 - 3880/15 - 15 проект землеустрою на вказану земельну ділянку було затверджено та надано у власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 2,000 га для ведення особистого селянського господарства. Оспорюючи вищевказаний наказ Головного управління, прокуратура посилається на те, що землі, з яких сформовано земельну ділянку Відповідача 2, належали до земель резервного фонду. Дане твердження прокуратура обґрунтовує: - Листом Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі від 24.02.2016 року № 10 - 1011 - 99.2 - 492/16; - державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 29.11.1995; - схемою поділу земель колективної власності КСП «Червоний Жовтень»; - викопіюванням з технічної документації по передачі власникам земельних часток (паїв) земель резервного фонду. Однак суд вважає, що позиція позивача є хибною та не відповідає фактичним обставинам справи, а докази, на які посилається позивач не є належними та допустимими в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, - належність та допустимість доказів. Так, лист Управління держгеокадастру у Кагарлицькому районі від 24.02.2016 № 10 - 1011 - 99.2 - 492/16, на який посилається позивач, на думку суду, належним чином не вказує на приналежність земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER] до резервного фонду, так як в даному випадку йде мова про документацію із землеустрою на земельну ділянку гр.. [PERSON], який не є ні стороною, ні іншим учасником даного цивільно - правового спору. Крім того, викопіювання, що додане до вищевказаного листа, виготовлене з матеріалів технічної документації по передачі власникам земельних часток (паїв) земель резервного фонду, в той час, як у позові йде мова про передачу у власність земельної ділянки, а не земельної частки (паю). Слід зазначити, що ні в самому листі, ні у доданих до нього матеріалах не вказано жодних даних, які б дозволяли ідентифікувати земельну ділянку Відповідача [PERSON], а саме, - земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER], що та достеменно встановити, що вона сформована із земель резервного фонду. Тому, на думку суду, вищевказаний лист та додане до нього викопіювання не підтверджують доводів позивача. Державний акт на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 29.11.1995, виданий КСП «Червоний Жовтень», не встановлює межі земель резервного фонду, та не може вказувати на належність до них спірної земельної ділянки, яка є предметом спору. Так, вищевказаним державним актом посвідчувалось право користування КСП «Червоний Жовтень» земельною ділянкою площею 205,4 га. Однак, ні з матеріалів позову в цілому, ні зі змісту даного державного акту не випливає, що земельна ділянка Відповідача [PERSON], кадастровий номер [NUMBER], сформована із земель резервного фонду. Більше того, Державний акт на право постійного користування землею, серії [NUMBER] від 29.11.1995 втратив свою чинність, оскільки КСП «Червоний Жовтень» припинило свою діяльність (відповідно до ст. 27 ЗК України в редакції 1992 року, яка кореспондується зі ст. 141 ЗК України в редакції від 25.10.2001 року). Отже, суд вважає, що вищевказаний державний акт не може слугувати доказом наявності порушення чинного законодавства при передачі у власність Відповідачу [PERSON] земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER]. Схему поділу земель колективної власності КСП «Червоний Жовтень», як і всі інші вище перелічені копії документів, також не має у собі змістовного навантаження, тобто не містять доказової бази, яка б дозволяла достеменно встановити ту обставину, що земельна ділянка [PERSON], кадастровий номер [NUMBER], сформована із земель резервного фонду. На вищевказаній схемі зазначено межі земель колективної власності та землі постійного користування КСП, яке вже існує, а отже дана схема втратила свою актуальність. Таким чином всі копії документів, додані позивачем до позову, не дають можливості суду достеменно встановити, що земельна ділянка, надана у власність [PERSON], кадастровий номер [NUMBER], сформована із земель резервного фонду, що свідчить про необґрунтованість позовної заяви та, та, відповідно, на думку суду, невідповідність викладених у ній доводів фактичним обставинам справи. По - друге, земельна ділянка, передана у власність [PERSON], кадастровий номер [NUMBER], не могла належати до земель резервного фонду Ставівської сільської ради, оскільки такий фонд на території Ставівської сільської ради не сформовано. Згідно ч. 10 ст. 25 Земельного Кодексу України органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування у процесі приватизації створюють резервний фонд земель за погодженням його місця розташування з особами, зазначеними в частині першій цієї статті у розмірі до 15 відсотків площі усіх сільськогосподарських угідь, які були у постійному користуванні відповідних підприємств, установ, організацій. Слід зазначити, що відповідач по справі, - Головне управління Держгеокадастру не приймало участі у процесі приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій та не наділене повноваженнями для створення резервного фонду земель. До 215 року (включно) відомості про землі резервного фонду, не надані в постійне користування, містилися в державній статистичній звітності за формою 6 - Зем, що велася територіальними органами Головного управління на основі відомостей, наданих сільськими, селищними, міськими радами, районними радами, районними державними адміністраціями. Формування вищевказаної статистичної звітності передбачалось наказом Державного комітету статистики України № 377 від 05.11.98 (втратив чинність 19.08.2015). Відповідно до вищевказаного наказу, у порядку 95 звіту за формою № 6 - Зем ураховувались дані про землі резервного фонду, не надані в постійне користування: частині площі земель резервного фонду, які не передані роздержавленим сільськогосподарським підприємствам у постійне користування, та які ще не надані у тимчасове користування. Так, відповідно до рядку 95 витягу зі звіту за формою № 6 - Зем по Ставівіській сільській раді Кагарлицького району станом на 01.01.2015 землі резервного фонду не надані в постійне користування в адміністративних межах Ставівської сільської ради відсутні. Слід в даному випадку наголосити на обставині, яка має істотне значення для вирішення спору по даній справі, а саме, те, що дозвіл на розроблення документації із землеустрою гр.. [PERSON] було надано 29.01.2015, земельну ділянку передано у власність 14.05.2015, а як вбачається з вищевказаної довідки, землі резервного фонду не надані в постійне користування в адміністративних межах Ставинської сільської ради Кагарлицького району станом на 01.01.2015 року були відсутні. Окрім того, факт, що землі, з яких було сформовано земельну ділянку [PERSON], не входили до резервного фонду, підтверджується також листом Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області від 19.04.2016 № 22 - 1011-0.3-793/2 -16. Відповідно, зглядаючись на вищевказане, суд вважає, що позивачем по даній справі не додано належних та допустимих доказів того, які б давали б змогу стверджувати той факт, що землі, з яких сформовано земельну ділянку Відповідача [PERSON], належали до земель резервного фонду. Напроти, слід зазначити, що в матеріалах справи є належні та допустимі докази на підтвердження позиції відповідачів у вигляді: - копії витягу зі звіту за формою 6 - зем по Ставівській сільській раді; - лист Управління Держгеокадастру у Кагарлицькому районі Київської області від 19.04.2016 № 22 - 1011 - 0.3 - 793/2 - 16; - довідка за формою 6 - зем, що була долучена до проекту землеустрою, з яких чітко вбачається, що спірна земельна ділянка не відноситься до земель резервного фонду. Що ж стосується посилання позивача на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2014 року по справі № 6 - 36412ев14 та від 03.12.2014 по справі № 6 - 33640св14, як такі, в яких викладена аналогічна правова позиція, то суд вважає, що таке посилання є хибним, тобто, таким, який не ґрунтується на уважному дослідженні вищевказаного рішення вищої інстанції, так як слід зазначити, що одним із доказів в даній справі послугувало те, що в матеріалах справи є в наявності довідки територіальних органів земельних ресурсів про те, що спірні земельні ділянки рахувалися в землях резервного фонду, чого немає в даній цивільній справі за позовом прокурора. Вищевказані обставини судом оцінювалися в їх єдності на підставі наступних норм процесуального права: Згідно ч. 2 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ч. 1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 3 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших, осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що позиція позивача, яка викладена в позовній заяві, не ґрунтується на фактичних обставинах справи, наведені в ній доводи не підкріплені належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України, відсутні докази того, що оспорюваний наказ відповідача, - Головного управління Держгеокадастру у Київській області було видано з порушенням норм чинного законодавства, що є підставою для відмови в задоволенні позову з огляду на недоведеність того факту, що спірна земельна ділянка виділена відповідачу [PERSON] з земель резервного фонду. По - друге: Окрім вищевказаного, суд зауважує про те, що обґрунтовуючи свій позов, Заступник керівника Кагарлицької місцевої прокуратури зазначив, що землі резервного фонду передані особі, яка не відноситься до соціальної сфери села, та не є членом КСП, та не проживає чи не проживала в с. Стави Кагарлицького району Київської області, що, на його думку є підставою для задоволення позовних вимог. Крім того, суд вважає, що Позивач помилково посилається на п. 7 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», який передбачає, що установити що створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання, що, на думку суду не є підставою для задоволення позову. Так, Позивач посилається на те, що передача земельної ділянки відбулася з порушенням Земельного кодексу України та вищевказаного Указу Президента, зазначаючи при цьому, що земельним законодавством встановлено, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб, - а саме, - громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільські місцевість для постійного проживання. Проте, з такими висновками Позивача про те, що за рахунок земель резервного фонду виділяються земельні ділянки виключному переліку осіб суд не погоджується з огляду на наступне. Суд вважає, що п. 7 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», не є імперативною нормою, (тобто, нормою зобов»язуючого характеру в будь - якому випадку), а є диспозитивною, (тобто нормою, яка передбачає декілька або і більше варіантів здійснення дій). Отже, виходячи з поняття імперативної норми пункт 7 Указу Президента не носить обов'язкового характеру та надає можливість органу державної влади обрати варіант поведінки. Норма, яка передбачена п. 7 Указу Президента є диспозитивною нормою, оскільки диспозитивні норми надають можливість суб'єктам права самостійно встановлювати для себе певні взаємні права і обов'язки. Отже, оскільки п. 7 Указу Президента, який як зазначає Позивач, було порушено, не є імперативною нормою, тобто не забороняє надавати земельні ділянки іншим особам, ніж зазначені у вказаному пункті, то Відповідач, - Головне управління Держгеокадастру у Київської області, передаючи у власність земельну ділянку, діяла в межах повноважень та у спосіб, визначений законодавством України. Таким чином, п. 7 Указу Президента Головним управлінням Держгеокадастру у Київської області порушено не було, оскільки він не містить норм, що забороняють передавати у власність земельні ділянки резервного фонду іншим особам, які не відносяться до громадян зайнятих у соціальній сфері на селі, з також інших осіб, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільські місцевість для постійного проживання. Суд наголошує на тій обставині, що законодавцем в даній нормі зазначено: «для передачі у приватну власність або надання у користування земельних ділянок переважно громадянам», тобто, на думку суду, слово «переважно» передбачено не дарма з огляду на ту обставину, що, якщо є заяви громадян, зайнятих у соціальній сфері на селі, а також інших осіб, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільські місцевість для постійного проживання, то вони мають переважне право на отримання земельної ділянки перед громадянами, які не зайняті у соціальній сфері на селі, а також іншими особами, які не приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які не переселяються у сільську місцевість для постійного проживання, в противному випадку імперативність такої норми грубо порушувала б основний Закон України, - Конституцію, а також норми галузевого Закону, - норми ЗК України, з огляду на наступне. Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору, шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права корис\-тування земельними ділянками із земель державної або комунальної влас\-ності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самовряду\-вання в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здій\-снюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно п. в ч. 3 ст. 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян прова\-диться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Згідно п. б ч. 1 ст. 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара. Відповідно, зглядаючись на вищевказані норми права, відповідачка [PERSON], як громадянка України, як і будь - який громадянин України, мала право на безоплатну передачу їй земельної ділянки із земель державної власності в розмірі 2,0 га, яка розташована на території Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, незалежно від того, чи вона була зайнята у соціальній сфері на селі, чи ні, чи приймали її у члени сільськогосподарського підприємства, чи ні, чи переселялася у сільську місцевість для постійного проживання, чи ні, вона б не отримала б дану земельну ділянку з огляду на положення п. 7 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», ( на яку посилається прокурор в позовній заяві), лише при тій умові, як би існували на час подачі нею заяви про безкоштовну приватизацію земельної ділянки заяви інших громадян України, зайнятих на той час у соціальній сфері в селі Стави Кагарлицького району, а також заяви інших осіб, яких приймали у члени сільськогосподарського підприємства на території с. Стави Кагарлицького району, або заяви громадян, які переселялися у с. Стави Кагарлицького району для постійного проживання. Отже, суд вважає, що прокурор, на обґрунтування застосування ним положення п. 7 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», для розгляду даного спору по суті повинен був надати інформацію про наявність на час подання відповідачкою [PERSON] заяви про приватизацію земельної ділянки, заяв інших осіб - громадян України, які мали б на той час певну законодавчу перевагу перед відповідачкою [PERSON] на підставі вищевказаної норми Закону, що прокурором зроблено не було, що, на думку суду, виключає застосування положення «переважно». Підсумовуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову в повному обсязі, залишивши судові витрати за позивачем. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed