Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

Заявниця звернулася в суд із заявою про визнання [PERSON]безвісно відсутнім. Свої вимоги митивувала тим, що з 03.12.1988р. по 31.08.2015р. з [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі заочного рішення Снятинського районного суду від 31.08.2015. Наприкінці 2008р., [PERSON] пішов з сім"ї, не повідомивши куди, та на зв"язок ні з нею, ні з донькою з того часу не виходив. Більше десяти років місце знаходження останнього їй невідоме. Факт визнання [PERSON] безвісно відсутнім необхідно встановити для оформлення субсидії. Посилаючись на викладені обставини, просила суд визнати [PERSON] безвісно відсутнім. В судовому засіданні заявниця та її представник заявлені вимоги підтримали із вказаних підстав. Представник заінтересованої особи подав заяву про розгляд справи без їхньої участі. Заслухавши пояснення учасників спроави, показання свідків [PERSON] та [PERSON], з"ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.43 ЦПК України, фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць перше січня наступного року. Відповідно до п.3 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Згідно із ст.ст.305,306 ЦПК України, заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцем знаходження її майна. У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено : для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, яка пропала безвісти. У відповідності зі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Звертаючись до суду з заявою про визнання особи безвісно відсутньою, заявник повинен довести факт порушення її прав, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність та допустимість, з врахуванням досліджених обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки вона не обґрунтована належними та допустимими доказами. Крім того, заявницею не було вказано на будь-які обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, оскільки особливістю при розгляді питання про визнання особи безвісно відсутньою не є просто фактична відсутність відомостей про місце її перебування. Визнання фізичної особи безвісно відсутньою відбувається за таких умов: а) протягом одного року фізична особа відсутня за місцем свого постійного проживання; б) протягом цього ж строку заінтересованим особам нічого не відомо про місце її перебування; в) вжиті заходи для встановлення місця перебування фізичної особи не дали результатів; г) питання, заради яких заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, є юридично важливими та не можуть бути вирішені без такого визнання. Відповідно до п.7 ч.1 ст. 23 Закону України "Про Національну поліцію" одним із повноважень поліції є розшук безвісно зниклих осіб. Початок розшуку безвісно зниклих осіб є підставою для відкриття кримінального провадження. Відповідно до положень ст. 6 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" інформація про безвісно зниклу особу є підставою для здійснення оперативно-розшукової діяльності. Однак, заявником не було надано до суду доказів на підтвердження вчинення дій щодо розшуку колишнього чоловіка та звернення до правоохоронних органів з даного приводу. Оскільки заявник не підтвердила суду про вжиття нею заходів для встановлення місця перебування фізичної особи і, що такі заходи не дали результатів, на думку суду відсутні достатні підстави, які б надали суду можливість визнати [PERSON] безвісно відсутнім, адже визнання особи безвісно відсутньою є крайньою мірою і може застосовуватися лише у випадках встановлених законом. На підставі ст. 43 ЦК України,

Outcome: dismissed