Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

30 травня 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Піреус Авто" (далі - ТзОВ "Піреус Авто"), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг про захист прав споживача та стягнення коштів за нікчемним правочином майнового лізингу № 805114 від 20 квітня 2016 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідно до рекламного оголошення на сайті Autoria в мережі Інтернет він звернувся до відповідача в телефонному режимі про придбання автомобіля Fiat Doblo Combi Maxi, 2014 року випуску за ціною 205 000 грн. Йому було повідомлено, що товар є в наявності на складі в м. Зміїв Харківської області і для оформлення документів йому необхідно приїхати у офіс продавця за адресою: м. Одеса, вул. Тополева, 14/1А. 20 квітня 2016 року позивач з'явився у вказаний офіс для придбання транспортного засобу, було погоджено предмет, умови та строк лізингу, вартість предмета лізингу. Додатково позивачу роз'яснено, що після сплати 20% вартості автомобіля йому через 5-7 днів приженуть машину додому і передадуть на 3 дні, щоб він міг перевірити авто в органах поліції, технічний стан, після чого необхідно буде сплачувати наступні платежі, каско за рахунок відповідача. Після оплати ним 20% вартості авто в розмірі 41 000 грн., ним було підписано договір з відповідачем майнового лізингу № 805114 від 20 квітня 2016 року, в умовах якого він не встиг зорінуватися, позаяк договір був дуже великий і заплутаний, позивач втомлений з дороги, а пояснення представників відповідача чіткими та впевненими. Як виявилося пізніше, в обмовлений перед укладенням договору строк 5-7 днів, авто поставлене не було, в телефонному режимі позивачу повідомлено про необхідність сплатити перший лізинговий платіж - 50% від вартості авто, а сплачена позивачем сума в розмірі 41 000 грн. є платою за укладення договору, котра не повертається. Таким чином, відповідачем застосовано нечесну підприємницьку практику в розумінні ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", реалізовану шляхом застосування комплексу порушень, а саме: недобросовісна реклама; сам договір є обманом; ненадання інформації про послугу; позивачу створено умови, за яких він не міг належно ознайомитися із умовами запропонованої лізингової послуги; у договорі відсутня юридична відповідальність лізингодавця; у відповідача відсутня ліцензія на здійснення діяльності по залученню активів фізичних осіб. Окрім того, договір укладено із недотриманням нотаріальної форми правочину, що свідчить про його нікчемність. Внаслідок недобросовісних дій відповідача позивачу завдано майнову шкоду на суму 41 000 грн. Враховуючи наведене, позивач просить стягнути з ТзОВ "Піреус Авто" на його користь кошти в сумі 41 000 грн., отримані в рахунок виконання нікчемного договору № 805114 майнового лізингу від 20 квітня 2016 року, а також повернути зайво сплачений судовий збір в розмірі 551, 21 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задовольнити. Окрім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача 9 448 грн. витрат на правову допомогу, надану останньому відповідно до договору від 05 травня 2016 року. Не заперечував щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ч.5 ст. 74 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) за адресою місцезнаходження товариства, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Про поважні причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи без його участі не подав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг у судове засідання не прибув також, подав письмове пояснення по суті позовних вимог, відповідно до якого повідомив, що ТзОВ "Піреус Авто" не внесене до Державного реєстру фінансових установ та не отримувало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, заявив клопотання про розгляд справи без участі представника Нацкомфінпослуг. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково. Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 20 квітня 2016 року між [PERSON] та ТзОВ "Піреус Авто" був укладений договір майнового лізингу №805114 (далі - договір), предметом якого є автомобіль FIAT DOBLO COMBI MAXI, 1,6 D MT ACTIVE LUNGON1 MEDIUM (Вишневий) (а.c.10-20). Додатками до договору, що є невід'ємною його частиною, визначено вартість автомобіля в розмірі 205 000 грн., а також графік сплати лізингових платежів (а.с.21-24). Пунктом 5.1 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить від п'яти до ста двадцяти робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця першого лізингового платежу, платежу за передачу предмета лізингу та витрат за послуги реєстрації у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів. Відповідно до п.8.2.1 договору та Додатку № 2 до нього перший лізинговий платіж складається із: 1) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, що становить 20% вартості предмета лізингу - 41 000 грн.; 2) авансу ціни предмета лізингу, що визначений в розмірі 50% вартості предмета лізингу - 102 500 грн., щомісячний платіж - 8 541,67 грн.; 3) платіж у вигляді винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, що покриває витрати лізингодавця, пов'язані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоотримувача, що визначається в розмірі 3% вартості предмета лізингу та складає 6 150 грн. 20 квітня 2016 року позивачем сплачено на рахунок ТзОВ "Піреус Авто" вартість фінансування по договору № 805114 в розмірі 41 000 грн., що підтверджується квитанцією № 8477515 (а.с.9). При цьому, як вбачається із пояснень представника позивача, [PERSON] вважав, що після сплати даного платежу, протягом 5-7 днів він отримає предмет лізингу, позаяк саме такі умови договору йому були роз'яснені представником відповідача. Водночас, відповідач відмовився передавати предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено передачу авто в користування лізингоодержувачу протягом строку від 5 до 120 робочих днів з моменту сплати останнім першого лізингового платежу, а сплачена позивачем вартість фінансування - 41 000 грн. є лише платою за укладення договору, що не повертається. Відносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, договір поставки. За договоромлізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власностіі було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника)відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строкі за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч.1,3 ст. 806 ЦК України). Так, чинним законодавством України визначено поняття фінансового лізингу, який згідно із ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" є видом цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Разом з тим, між сторонами укладено договір майнового лізингу, визначення якого як виду чи форми лізингу чинним законодавством не передбачено. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.\~\~ Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання договору (чи його умов) недійсним. Так, за змістом ч.5 цієї статті, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч.1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.п. 2-4 ч.3 ст. 18 Закону). Як вбачається із змісту укладеного між сторонами 20 квітня 2016 року договору майнового лізингу № 805114, у ньому містяться неоднозначні, незрозумілі та явно несправедливі положення, зокрема, надано можливість лізингодавцю не повертати лізингоодержувачу сплачені ним кошти як вартість фінансування та стягнути із останнього штраф за дострокове розірвання договору в розмірі 20% від сплаченої суми авансового платежу у випадку розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача в разі неможливості придбання предмета лізингу лізингодавцем або відмови продавця здійснювати продаж або поставку предмета лізингу (п.п. 4.4.4, 12.11 договору); звужені права лізингоодержувача як споживача та одночасно значно розширені права лізингодавця (розділ 4). Пунктом 3.6 договору передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобовязаннями відповідає продавець. Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингубув здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язаннящодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язаннямщодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, в договорі відсутні положення про надання такого права лізингоодержувачу, то п. 3.6 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності, тощо предмета лізингу суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Відповідно до ч.1,6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Окрім того, згідно із п.4 ч.1 ст.34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії від Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Як вбачається із інформації, наданої Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТзОВ "Піреус Авто" не внесене до Державного реєстру фінансових установ та не отримувало свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, що свідчить про відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно із ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Судом встановлено, що договір майнового лізингу № 805114 від 20 квітня 2016 року, укладений між фізичною особою [PERSON] та ТзОВ "Піреус Авто", нотаріально посвідчено не було. Отже, він є нікчемним. Виходячи із положень ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи вищенаведене, оскільки вбачається ряд порушень вимог чинного законодавства під час укладення між сторонами договору майнового лізингу № 805114 від 20 квітня 2016 року, судом встановлено його нікчемність, в силу ст. 216 ЦК України, суд дійшов висновку про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача коштів в сумі 41 000 грн., отриманих останнім в рахунок виконання вказаного правочину, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача 9 448 грн. витрат на правову допомогу не підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвокатаабо іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги (ч.1 ст. 84 ЦПК Украни). Згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи із наведеного, хоч представника позивача [PERSON] судом і допущено до участі у справі як фахівця в галузі права, останнім не подано будь-яких належних доказів в підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу у відповідності до договору від 05 травня 2016 року, зокрема, акту виконаних робіт по договору, платіжного документу про оплату послуг, доказів в підтвердження витрат на проїзд, тощо. Окрім того, як вбачається із договору про надання правової допомоги, [PERSON] є фізичної особою-підприємцем, платником єдиного податку, однак, доказів зазначеного також не подано. А тому відсутні підстави для стягнення таких витрат з відповідача на користь позивача. У відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 551,20 коп., документально підтверджені квитанцією № 0.0.547067270.1 від 05 травня 2016 року (а.с.1). Разом з тим, клопотання позивача про повернення йому сплаченого судового збору в сумі 551,21 грн. як зайво сплаченого, обгрунтоване тим, що згідно із п.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, до задоволення не підлягає. При цьому суд виходив наступного. Відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору" від 22 травня 2015 року, що набрав чинності з 01 вересня 2015 року, та прийнятий пізніше, ніж Закон України "Про захист прав споживачів", у статтю 5 Закону України "Про судовий збір", що є спеціальним законом, який визначає підстави звільнення від сплати судового збору та пільги щодо його сплати, внесено зміни, відповідно до яких споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, не відносяться до суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору, тому посилання позивача на положення Закону України "Про захист прав споживачів" не можуть бути взяті до уваги.

Outcome: partial