Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Заявник [PERSON] звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 19 березня 2015 року у місті Лисичанськ Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, посилаючись на наступне. У кінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів і з цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. На військову агресію Російської Федерації проти України вказують\~постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VІІІ, Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року №1207-VІІ, Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року №1644-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17 березня 2015 року № 254-VІІ, постанова Верховної Ради України «Про заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ЛНР» та «ДНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ,\~постанова Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VІІІ, якою затверджено звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, [PERSON] , національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Заявник вказує, що військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій, а саме Резолюцією ПАРЄ від 09.04.2014 року, Резолюцією Європарламенту (2014/2965 (RSP) від 15.01.2015 р., Резолюцією ПАРЄ від 25.06.2015 року. Також на підтвердження тієї обставини, що відносно України відбувається збройна агресія Російської Федерації, заявник вказує на дані прес-центру СБУ від 27 серпня 2014 року, від 05 вересня 2014 року, оперативну інформацію Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ від 22.08.2014 року, Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», представлений незалежною неурядовою правозахисною організацією Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою, а також на повідомлення з різних засобів масової інформації. Вважає, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так і міжнародними інстанціями. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно ч.3\~ст.82 ЦПК України. [INFO] у заявника народився син - [PERSON] . Під час мобілізації 26 серпня 2014 року син був призваний [INFO] на військову службу до лав Збройних Сил України та того ж дня прийняв військову присягу у військовій частині пп [NUMBER] . Військову підготовку [PERSON] проходив з 28.08.2014 по 06.09.2014 у в/ч [NUMBER] . Після закінчення навчального підрозділу у в/ч [NUMBER] за фахом «Командир танка Т-64», йому присвоїли кваліфікацію «Командир танка Т-64 III класу». 08 вересня 2014 року [PERSON] призначили командиром танка Т-64№ у військовій частині пп [NUMBER] , яка відноситься до складу 24-ї окремої механізованої бригади (24 ОМБр). В період з 18.09.2014 по 18.11.2014 та з 17.02.2015 по 19.03.2015 [PERSON] безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у військової частини пп [NUMBER] , яка відноситься до складу 24-ї окремої механізованої бригади. У лютому 2015 року [PERSON] у складі екіпажу танка направили в с. Оріхове Попаснянського району Луганської області для виконання бойового завдання. 19.03.2015 близько 15 год. 00 хв. збройні формування окупаційної адміністрації РФ з автоматичної зброї обстріляли блокпост українських військових на трасі Бахмутка (Лисичанськ- Луганськ) біля села Оріхове Попаснянського району Луганської області, під час обстрілу блокпоста солдат [PERSON] отримав кульове поранення лівого стегна. Будучи старшим блокпоста старший лейтенант [PERSON] надав йому першу допомогу та направив на транспортному засобі до найближчого медичного закладу - хірургічного відділення Центральної міської лікарні міста Лисичанськ ім. Тітова. Однак, через 20 хв. після прибуття до медичного закладу [PERSON] помер. Безпосередньою причиною смерті, встановленою судово-медичним експертом на підставі розтину, стало наскрізне поранення з ушкодженням судин лівого стегна та тазу. Вказує, що ціла низка інформації, що міститься на сторінках Інтернет-видань, підтверджує участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації поблизу села Оріхове Попаснянського району Луганської області, і саме цим військам протистояли українські військовослужбовці, що відносились до складу в/ч пп [NUMBER] , де зокрема і проходив військову службу [PERSON] . Зазначає, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, його син, [PERSON] , загинув у м. Лисичанськ Луганської області 19.03.2015. Встановлення даного юридичного факту обумовлено тим, що заявник має намір на меті визначення статусу свого сина, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншим нормам міжнародного права. А тому просить суд встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , при виконанні обов`язку військової служби 19.03.2015 в місті Лисичанськ Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В судове засідання заявник [PERSON] та його представник [PERSON] не прибули звернулися до суду із заявами, в який просили справу розглядати без їхньої участі, підтримали заяву та просили її задовольнити. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, надавши суду клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи Російської Федерації в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Дослідивши письмові докази по справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, судом встановлено наступні обставини, та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 Сімейного кодексу України /а.с.14/. Як вбачається з даних військового квитка, [PERSON] проходив військову службу в Збройних Силах /а.с.15-19/. Згідно довідки ТВО командира військової частини пп [NUMBER] від 23.06.2015 №1582, солдат [PERSON] дійсно в період з 18.09.2014 по 18.11.2014, 17.02.2015 по 19.03.2015 безпосередньо брав учать в антитерористичній операції /а.с.53/. Внаслідок отриманого кульового наскрізного поранення з ушкодженням множинних судин лівого стегна та тазу [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 20.03.2015 №152 /а.с.28/, довідкою про причину смерті від 20.03.2015 року №152 /а.с.59/, та свідоцтвом про смерть від 21.03.2015 року серії [NUMBER] /а.с.60/. Відповідно до витягу із наказу командира військової частини пп [NUMBER] (по стройовій частині) від 25 березня 2015 року №73, солдата [PERSON] було виключено зі списків особового складу частини всіх видів забезпечення, у зв`язку зі смертю /а.с.61/. Як вбачається із акту спеціального розслідування, складеного комісією військової частини пп [NUMBER] , в ході службового розслідування було встановлено, що солдат [PERSON] загинув [INFO] . Смерть настала у хірургічному відділенні Центральної міської лікарні м. Лисичанськ ім. Тітова. Безпосередня причина смерті кульове наскрізне поранення з ушкодженням множинних судин лівого стегна та тазу. З пояснень командира 2-ї танкової роти танкового батальйону військової частини - пп [NUMBER] старшого лейтенанта [PERSON] , стало відомо, що під час обстрілу блокпоста поблизу с. Оріхове солдат [PERSON] отримав кульове поранення лівого стегна. Будучи старшим блокпоста старший лейтенант [PERSON] надав першу допомогу та направив його на транспортному засобі до найближчого медичного закладу для надання кваліфікованої допомоги. Смерть [PERSON] пов`язана з проходженням військової служби /а.с.54/. У витягу із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень контузій, травм, каліцтв від 23.06.2015 №2356 зазначено, що причиною смерті солдата [PERSON] 19.03.2015 стало поранення - кульове наскрізне поранення з ушкодженням множинних судин лівого стегна. Поранення і причина смерті пов`язані виконанням обов`язків військової служби /а.с.62/. 28.03.2016 Луганський обласний військовий комісаріат видав заявнику, [PERSON] , посвідчення серії [NUMBER] члена сім`ї військовослужбовця, який загину, що дає право на пільги, встановлені законодавством України для членів сімей військовослужбовців, які загинули (померли) чи пропали безвісти під час проходження військової служби /а.с.63/. Разом з тим при встановленні факту, що саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України загибнув [PERSON] , суд враховує наступне. Відповідно до ч. 2\~ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до пункту 1\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»\~в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. З аналізу зазначених норм вбачається, що в судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. [PERSON] звернувся до суду у порядку окремого провадження задля встановлення факту, що має юридичне значення. Встановлення даного юридичного факту обумовлено тим, що заявник має намір на меті визначення статусу свого сина [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншим нормам міжнародного права. Встановлення судом індивідуального юридичного факту має здійснюватись шляхом оцінки наданих заявником доказів з метою з`ясування обставин конкретної справи. Згідно із\~статтею 17 Конституції України, оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладається на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Відповідно до\~ст. 1 ЗУ «Про оборону України»\~збройна агресія - застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; блокада портів, узбережжя або повітряного простору, порушення комунікацій України збройними силами іншої держави або групи держав; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України; засилання іншою державою або від її імені озброєних груп регулярних або нерегулярних сил, що вчиняють акти застосування збройної сили проти України, які мають настільки серйозний характер, що це рівнозначно переліченим в абзацах п`ятому - сьомому цієї статті діям, у тому числі значна участь третьої держави у таких діях; дії іншої держави (держав), яка дозволяє, щоб її територія, яку вона надала в розпорядження третьої держави, використовувалася цією третьою державою (державами) для вчинення дій, зазначених в абзацах п`ятому - восьмому цієї статті; застосування підрозділів збройних сил іншої держави або групи держав, які перебувають на території України відповідно до укладених з Україною міжнародних договорів, проти третьої держави або групи держав, інше порушення умов, передбачених такими договорами, або продовження перебування цих підрозділів на території України після припинення дії зазначених договорів. Таким чином, підставою для задоволення заяви має бути доведений факт вчинення вказаних у\~ст.1 Закону України «Про оборону України»\~дії чи дій, що у причинному-наслідковому зв`язку потягнули загибель [PERSON] , при виконанні обов`язку військової служби. Разом з тим, в судовому засіданні вказаний факт не був підтверджений належними і допустимими доказами, наданими заявником. Так суд зважає на те, що на підтвердження доводів заявника останнім був наданий вищевказаний акт проведення спеціального розслідування, з якого слідує, що солдат [PERSON] загинув [INFO] внаслідок отриманого кульового поранення лівого стегна під час обстрілу блокпоста поблизу с. Оріхове, його загибель сталася під час виконання бойових завдань, смерть пов`язана з проходженням військової служби. Таким чином вбачається, що в акті проведення спеціального розслідування не встановлено причетність збройних сил Російської Федерації до загибелі сина заявника. Також на підтвердження доводів заявника останнім був наданий Звіт, підготовлений Міжнародним Партнерством за Права людини разом з Норвезьким Гельсинським комітетом та Українською Гельсинською спілкою з прав людини, який містить аналіз обстрілів населених пунктів Луганської області /а.с.30-43/, карту обстрілів м. Авдіївка /а.с.44/, резолюція ПАРЄ 1988 (2014) з приводу подій на Майдані (Київ) з 18 по 20 лютого 2014 року /а.с.45-47/, резолюція від 15.01.2015 Європейського парламенту щодо ситуації в Україні /а.с.48-50/, резолюція 2067 (2015) щодо зниклих осіб безвісті у Донецькій, Луганській області та окупованому Криму /а.с.51-52/, тобто вказані документи стосуються подій у населених пунктах та періодах, які не є предметом даної заяви. Також, в обгрунтування заяви заявником надані статті з мережі Інтернет - "МЗС Британії назвав прикрим фактом референдум на Донбасі" від 11.05.2018, "Держдепартамент США знову заявив про невизнання референдумів на Донбасі", " ЄС не визнає "референдум" на сході України" від 12.05.2014, "Серед не пропущених в Україну російських екстремістів переважно колишні військові, але є й колишні вязні" від 21.03.2014, "Росіянин повертався додому з посвідченням «ДНР», прапором Новоросії та картами Донецької області" від 11.07.2014, «СБУ затримала громадянина РФ, який готував диверсію про керівництва батальйону «Азов» від 16.11.2014, /а.с.20-29/. У вказаних статтях відсутні відомості про обставини військових дій 19.03.2015 поблизу с. Оріхове Попаснянського району Луганської області. Крім того, заявником надані статті з мережі інтернет «Бойовики з «Градів» обстріляли селище Оріхове» від 23.03.2015 /а.с.55/, «Вночі у кількох районах на Лугансщіні чулися вибухи та велися перестрілки» /а.с.56/, «На Луганщине похоронили командира танка, погибшего во время обстрела 19 марта» від 22.03.2015 /а.с.57/. У вказаних статтях їх авторами повідомлено інформацію про продовження бойового протистояння російськ-терористичних угрупувань з українськими військами, обстріл селища Оріхове, та вказано про загибель військовослужбовця [PERSON] внаслідок обстрілу із автоматичної зброї терористами. Разом з тим, слід зауважити, що\~наказом Міністерства оборони України 06.02.2001 № 36\~від затверджена Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, згідно з якою розслідування вказаних нещасних випадків відноситься до комепетенції призначеної командиром військової частини комісії та суд не вправі перебирати на себе повноваження вказаної комісії, а отже не вправі встановлювати факти нещасного випадку, які не встановлені створеною у встановленому законом порядку комісією. Будь-яких інших доказів на підтвердження вимог заявника матеріали справи не містять. Згідно з ч.ч. 1-4\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 2\~ст. 13 ЦПК України\~збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до норм ст.,ст. 77-81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до норм\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, здійснивши системний аналіз наявних у матеріалах справи доказів, суд дійшов висновку, що докази, надані заявником до заяви на підтвердження викладених у ній обставин, є недостатніми для підтвердження факту, про який просить заявник. Також суд зазначає, що згідно з ч. 1\~ст. 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. При встановленні судом юридичного факту суд враховує конкретні життєві обставини, з наявністю та/або відсутністю яких норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення суб`єктів конкретних правових відносин. Отже, встановлення судом індивідуального юридичного факту має здійснюватись шляхом оцінки наданих заявником доказів з метою з`ясування обставин конкретної справи. Таким чином вбачається, що метою такого провадження є підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, а не їх самостійне визначення та встановлення. Більше того слід зауважити, що\~наказом Міністерства оборони України 06.02.2001 № 36\~затверджена Інструкція про розслідування та облік нещасних випадків з військовослужбовцями, професійних захворювань і аварій у Збройних Силах України, де розділом V вказаної інструкції визначено особливості розслідування нещасних випадків, що сталися в районах бойових дій або проведення антитерористичної операції, згідно з якою розслідування вказаних нещасних випадків відноситься до компетенції призначеної командиром військової частини комісії. Окрім того порядок установлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) передбачений Положенням про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженим\~наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402\~й віднесено до компетенції органів військо-лікарської експертизи, а обставини травми встановлюються на підставі довідки виданої командиром (начальником) військової частини. Суд не вправі перебирати на себе повноваження вказаних комісій, а отже не вправі встановлювати факти нещасного випадку та обставини їх заподіяння, які не встановлені створеною у встановленому законом порядку комісією. Окрім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.11.2019 року по справі №161/853/19 зазначила, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом Таким чином, суд вважає, що в судовому засіданні не доведений належними та допустими доказами факт вчинення конкретної вказаної у\~ст.1 Закону України «Про оборону України»\~дії, яка перебуває у причинному-наслідковому зв`язку із загибеллю [PERSON] при виконанні обов`язку військової служби, тому заява не підлягає до задоволення. Посилання на те, що факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомим суд вважає таким, що не обґрунтовує заяву, оскільки згідно із\~ст.1 Закону "Про оборону України"\~збройна (військова) агресія проявляється у конкретних діях або дії, що визначені законом. Нормами\~ст. 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. За таких обставин,\~\~враховуючи\~\~наявні в матеріалах справи докази, а також\~\~зазначені у заяві підстави, на які посилається\~\~заявник, суд приходить до переконання, що вказана заява [PERSON] \~ про встановлення факту, що має юридичне значення задоволенню не підлягає. Оскільки заявник від сплати судового збору звільнений, то витрати по оплаті судового збору слід залишити за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed