Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

27 жовтня 2020 року позивачі звернулися до суду із цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачі є співвласниками житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Позивачі не можуть вільно розпоряджатися своїм майном, адже у 1988 році, у зв`язку з отриманням позики на будівництво будинку у п/о «Волиньбудматеріали», було накладено обтяження на цей будинок, яке наразі міститься і у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Зазначають, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 30 грудня 2008 року, Волинське виробничо-територіальне госпрозрахункове об`єднання будівельних матеріалів «Волиньбудматеріали» ліквідоване в процесі банкрутства. Також ліквідованою є юридична особа Другої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області, яка і вносила спірний запис про обтяження. У зв`язку з чим позивачі відповідачами визначили саме Міністерство юстиції України та Західне міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Посилаючись на вищевикладене позивачі просять суд: 1) скасувати заборону накладену Другою Луцькою державної нотаріальної конторою Волинської області на підставі листа Волинського обласного виробничого об`єднання будматеріалів №б/н від 06 червня 1988 року, зареєстровану 07 березня 2008 року за №6745292 в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна, на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; 2) скасувати запис №4187302 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про накладення заборони на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивачі у судове засідання не прибули, але їх представник подав письмову заяву з проханням слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник відповідачів у судове засідання не прибув. Відповідачі у письмових відзив позовні вимоги заперечують з тих підстав, що не є належними відповідачами у спорі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачі наразі є співвласниками житлового будинку за адресою [ADDRESS] . З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що стосовно вищенаведеного будинку міститься запис про обтяження №4187302, який внесений Другою Луцькою державної нотаріальної конторою Волинської області 07 березня 2008 року (а.с.21). Цей запис був внесений на підставі заборони, яка складена 06 червня 1988 року державним нотаріусом Другої Луцької державної нотаріальної контори згідно повідомлення про видачу позики від 31 травня 1988 року від п/о «Волиньбудматеріали» (а.с.16). За змістом цього повідомлення слідує, що [PERSON] отримав від п/о «Волиньбудматеріали» позику на будівництво будинку у [ADDRESS] , у розмірі 3000,00 рублів строком на 25 років (а.с.15). Також судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Волинської області від 30 грудня 2008 рок №1/78-Б ліквідовано юридичну особу - Волинське виробничо-територіальне госпрозрахункове об`єднання будівельних матеріалів «Волиньбудматеріали». Також, з відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань слідує, що Друга Луцька державна нотаріальна контора Волинської області також ліквідована, як юридична особа, при цьому без правонаступництва. Засновником цієї юридичної особи було Міністерство юстиції України. Надаючи свою правову оцінку позовним вимогам, суд зазначає наступне. Суд зауважує, що належним відповідачем у даному випадку буде саме Міністерство юстиції України, як засновник Другої Луцької державної нотаріальної контори, яка ліквідована без правонаступництва та яка і вносила спірний запис. Будь-які інші особи не можуть відповідати за цим позовом, адже як відповідний орган реєстрації (державна нотаріальна контора), так і особа, в інтересах якого було накладено обтяження (Волинське виробничо-територіальне госпрозрахункове об`єднання будівельних матеріалів «Волиньбудматеріали»), ліквідовані. Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Львів) не має стосунку до ліквідації державної нотаріальної контори, а тому, на думку суду, не може бути відповідачем у позові. Тому суд відмовляє у задоволенні вимог до цього відповідача. Що стосується вимог до належного відповідача Міністерства юстиції України, суд зазначає таке. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому у статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розглядуваному випадку, на думку суду, накладене державним нотаріусом заборона втратила свою актуальність, адже особа, в інтересах якого було накладено це обтяження було ліквідована без правонаступництва. В такому випадку, на підставі статті 609 ЦК України, припиненими є і зобов`язання за наданою позикою, а також всі заходи його забезпечення. Тобто, наразі накладена заборона не має правових підстав для існування і вона перешкоджає позивачам у вільному розпорядженні своїм майном без законних на те підстав, що є безумовним порушенням принципу мирного володіння своїм майном, який закріплений у статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. Виходячи з наведених мотивів та підстав, суд дійшов висновку, що є всі наявні підстави для скасування спірної заборони, тобто для задоволення позову в цій частині. Що стосується вимог про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, суд зазначає таке. Приписи частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачають, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Отже, чинним законодавством, що регулює порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, чітко врегульований порядок та спосіб виконання рішення суду, яким визнається неправомірна державна реєстрація права власності на нерухоме майно. Вказаний порядок передбачає неможливість у судовому порядку скасовувати чи вилучати записи з Державного реєстру прав. В даному випадку закон передбачає можливість скасування відповідної правової підстави для внесення запису, яким у даному випадку є заборона державного нотаріуса, з одночасним припиненням відповідного обтяження, і саме таким чином суд задовольняє позов. З цих підстав суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в частині вимог про скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно слід відмовити. На підставі наведеного та

Outcome: partial