Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Представник Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (надалі по тексту - ПАТ «УкрСиббанк») звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором №11387888000 від 27.08.2008 року в розмірі 86376,32 доларів США та пеню у розмірі 73950,27грн. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 27 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11387888000, згідно умов якого Банк надав відповідачу кредит у сумі 81 700,00 долари США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника, яка зобов'язалась щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 980,00 доларів США 27 числа кожного місяця та повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.08.2029 року, зі сплатою 13,5 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений договором строк - у подвійному розмірі. В забезпечення виконання зобов'язань відповідача [PERSON] по вказаному кредитного му договору, 27.08.2008 року між позивачем та [PERSON] укладено Договір поруки №225699. Всупереч умов кредитного договору [PERSON] не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості по кредиту та процентам протягом тривалого часу, чим суттєво порушує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим станом на 17.08.2015р. заборгованість за кредитним договором становить 86376,32 доларів США та пеня у розмірі 73950,27грн., з яких: 75250,35 доларів США - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена - 1856,69 доларів США; 11125,97 доларів США - прострочена заборгованість за процентами; 10402,47грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 63547,80грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, які позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Представник позивача ПАТ «УкрСиббанк» в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі з викладених в позовній заяві підстав та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, подав письмові заперечення на позов, в яких зазначив, що позивачем не доведено, що він має право вимоги за кредитним договором, який був укладений АКІБ «УкрСиббанк», а не позивачем (а.с.80-82) та додатково пояснив, що правового обґрунтування для відмови у задоволенні позову немає, однак його довіритель не має можливості сплатити заборгованість за кредитом у зв'язку із суттєвою зміною курсу гривні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, доказів поважності причини повторної неявки в судове засідання, а також заяв чи клопотань суду не надав. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи убачається, що на виконання вимог Закону України „Про акціонерні товариства" № 514-VI від 17.09.2008 року Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» змінив своє найменування на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» є правонаступником усіх прав та обов'язків Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» згідно рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009р. (а.с.102-146) Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема це договори та інші правочини. Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Під кредитними правовідносинами розуміють такі, що виникають з приводу надання (передачі, використання) грошових коштів на умовах повернення. Згідно п. 4 ст. 1 Закону України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Відповідно до ст. 2 Закону України „Про банки та банківську діяльність", банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Принцип забезпеченості кредиту передбачає наявність у банку права для захисту своїх інтересів, недопущення збитків від неповернення боргу через неплатоспроможність позичальника. Принципи повернення, строковості та платності означають, що кредит має бути повернений позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк із відповідною платою за його користування. Цільовий характер використання передбачає вкладення позичкових коштів із конкретною метою, визначеною кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 27.08.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11387888000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), згідно умов якого Банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник - прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредит в іноземній валюті в сумі 81700,00 доларів США та сплатити проценти за його користування, шляхом внесення ануїтетних платежів у розмірі 980 доларів США, повернути кредит у повному обсязі не пізніше 27.08.2029 року, із сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних, а за користування кредитними коштами понад встановлений Договором терміном Банк автоматично нараховує проценти на прострочену суму за подвійною процентною ставною. Згідно п.1.5. Договору, кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позивальника [NUMBER], для подальшого використання за цільовим призначенням. Згідно п.8.1. Договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або частини), та/або термінів сплати процентів та/або комісій, Банк має право вимагати від позивальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченої заборгованості, пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування (а.с.15-25). Позивачем виконано умови Кредитного договору №11387888000 від 27.08.2008 року та надано відповідачу [PERSON] кредитні кошти у розмірі 81700,00 доларів США, що підтверджено випискою за особовим рахунком за 27.08.2008 року (а.с.43) та рухом за рахунком [NUMBER] (а.с.147), та не заперечується стороною відповідача. Згідно зі статтями 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Поняття поруки визначено у ст. 553 Цивільного кодексу України, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники (ч.1 ст. 554 ЦК України). В забезпечення виконання кредитних зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №11387888000 від 27.08.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та [PERSON] укладено Договір поруки №225699, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати за виконання [PERSON] усіх її зобов'язань перед кредитором, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту №11387888000 від 27.08.2008 року, який був укладений між кредитором і боржником, існуючих в теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідно до п. 1.3. Договору поруки, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи повернення основної суми боргу, сплати процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплати пені та інших штрафних санкцій, пепкедбачених умовати основного договору (а.с.26-28). Відповідно до п.3.1. Договору поруки №225699, цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов'язань боржника в рахунок виконання зобов'язань за основним договором в сумі та в межах якої поручитель відповідає перед кредитором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України) Частиною першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Нормами ст. 525 ЦК України встановлена неприпустимість односторонньої відмови від зобов'язання або одностороння зміна його умов. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України визначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати належних йому процентів. Відповідно до п. 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5, при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. 21.07.2014 року у зв'язку із невиконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань за Договором про надання споживчого кредиту №11387888000 від 27.08.2008 року, ПАТ «УкрСиббанк» направив на адресу [PERSON] та [PERSON] рекомендованою поштовою кореспонденцією письмові вимоги про усунення порушень взятих на себе відповідачами зобов'язань, а у випадку не усунення порушень на 32 день з дня отримання цієї вимоги - достроково повернути кредит та нараховані проценти у повному обсязі (а.с.29-32). [PERSON] вимога отримана 27.07.2015р., а [PERSON] - 25.07.2015р. (а.с.33). Згідно з ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. З огляду на викладене, в розрізі даного спору вбачається, що між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються укладеним Кредитним договором та Договором поруки, та у зв'язку із неналежним виконанням боржником [PERSON] умов Договору про надання споживчого кредиту №11387888000 від 27.08.2008 року, забезпечених порукою [PERSON] за Договору поруки №225699 від 27.08.2008 року, у позивача виникло право дострокової вимоги на стягнення заборгованість по кредиту, по відсоткам за користування кредитом, а також передбачених договірних санкцій. Разом з тим, за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як убачається зі змісту оспорюваного договору поруки, ним не визначений строк припинення поруки. Зазначення в п.3.1. Договору поруки №225699 про те, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за основним договором або до погашення поручителем зобов'язань боржника в рахунок виконання зобов'язань за основним договором, не є строком в розумінні ст. 251-254 ЦК України. Як убачається з умов кредитного договору №11387888000 від 27.08.2008 року, боржник [PERSON] первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 27 серпня 2029 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів, шляхом сплати ануїтетних платежів. Крім того, в розділі 7 кредитного договору сторони погодили порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку. Отже, поряд з установленням строку дії кредитного договору, сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. У разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. Крім того, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Судом встановлено, що останній платіж за кредитом позичальник [PERSON] здійснила 27 червня 2014 року. До суду позивач звернувся з позовом 31 серпня 2015 року, тобто з пропуском встановленого законом шести місячного строку на таке звернення. З огляду на викладене, позов у частині вимоги про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON], як поручителя за основним зобов'язанням, задоволенню не підлягає через припинення поруки. Як убачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням боржником [PERSON] умов кредитного договору №11387888000 від 27.08.2008 року, станом на 26.08.2015 року її заборгованість перед Банком становить 86386,32 доларів США (еквівалент у гривні - 1954126,99грн) та 73950,27грн., з яких: заборгованість за кредитом - 75250,35 доларів США (еквівалент у гривні 1702419,60грн); заборгованість за процентами - 11 125,97 доларів США (еквівалент у гривні 251707,39грн); пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 10402,47грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 63547,80грн., що підтверджено наявними в матеріалах справи розрахунками, перевіреними судом та не оспореними відповідачем (а.с.34-42). Що стосується доводів представника відповідача [PERSON] про те, що у зв'язку зі зростанням курсу долара по відношенню до гривні відповідач не в змозі виконувати умови договору, то відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а відповідач [PERSON] з 27.06.2014 року взагалі припинила виконувати взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що відповідно до діючого цивільного законодавства є цивільним правопорушенням. При цьому коливання курсу валют не є підставою для звільнення від виконання взятих на себе стороною договору зобов'язань. Як убачається з позовної заяви, позивач просить стягнути заборгованість по тілу кредиту та процентам в іноземній валюті. Згідно умов кредитного договору №11387888000 від 27.08.2008 року, валютою кредитування був долар США. Згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 року № 5, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 Цивільного кодексу України. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 24.09.2014р. у справі №6-145цс14, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Враховуючи викладене, а також те, що кредит був правомірно наданий в іноземній валюті - доларах США, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями: банківською ліцензією, дозволом та додатком до нього (а.с.11-14), суд вбачає передбачені законом підстави для стягнення заборгованості по тілу кредиту та процентам в іноземній валюті - доларах США. Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно правової позиції Верховного Суду України у справі № 3-29гс15 від 01 квітня 2015 року, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача [PERSON] заборгованість за Договір про надання споживчого кредиту №11387888000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення) від 27.08.2008 року на загальну суму 86386,32 доларів США та 73950,27грн., з яких: заборгованість за кредитом - 75250,35 доларів США; заборгованість за процентами - 11 125,97 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 10402,47грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками - 63547,80грн. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 3654,00 грн. На підставі викладеного, ст. 3, 11, 15, 16, 525, 526, 530, 533, 543, 549, 553, 554, 559, 610, 611, 612, 625-629, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial