Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив: визнати, що інформація, розміщена 23 липня 2015 року на шпальтах газети КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» в статті під назвою «"[INFO]" родини [PERSON]», не відповідає дійсності, принижує честі, гідності та ділову репутацію [PERSON]; зобов'язати керівництво Комунального підприємства «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» навести спростування надрукованої в газеті неправдивої інформації шляхом опублікування на тому ж місці і таким саме шрифтом спростування в місцевій газеті Львівської міської ради «Ратуша» та на офіційному сайті; стягнути із відповідачів КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за моральну шкоду в розмірі 12000 (дванадцять тисяч) грн.; зазначені кошти перерахувати на рахунок Сектора медичного забезпечення Головного управління МВСУ у Львівській області. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 23 липня 2015 року на шпальтах газети Львівської міської ради «Ратуша», та згодом на офіційному веб-сайті мережі Інтренету КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» була розміщена стаття під назвою «"[INFO]" родини [PERSON]». У даній статті наведені матеріали, які є недостовірними, образливими та порочать його честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, недостовірною є наведена у статті інформація стосовно нібито його причетності до отримання ТзОВ «Галичина» кредиту у 40 тисяч доларів США в «Альфа-банку» на момент його перебування на посаді заступника начальника УМВСУ у Львівській області, а ствердження автора статті, що він начебто посприяв оформленню кредиту, - є суцільною неправдою. Не відповідають дійсності також твердження автора статті про те, що [PERSON] змушував [PERSON] підписати акт введення в експлуатацію будинку по [ADDRESS] та пропонував йому якісь гроші. Недостовірною є викладена у другій частині статті інформація щодо причетності [PERSON] до спірних цивільно-правових питань між ОСББ «Вітерець» та [PERSON]. Враховуючи наведене, зазначає, що ганебна, на його думку, стаття, котра була розповсюджена через газету Львівської міської ради «Ратуша» та цинічно вийшла у день поховання його батька [PERSON], знаного у м. Львові освітянина й педагога із 60-річним стажем роботи у школах міста, - не має нічого спільного до реальних подій, містить безпідставні звинувачення на його адресу та принижує його родину в очах суспільства. Звертає увагу щодо назви статті: «"[INFO]" родини [PERSON]». Кримінальний «Вітерець» генеральської родини», оскільки на побутовому рівні термін «[INFO]» трактується як мафія та, очевидно, його у вказаному значенні застосував автор статті, говорячи про родину позивача. Таким чином, ознайомившись із зазначеною статтею, позивач був шокований і морально спустошений від викладеної неправдивої, перекрученої інформації, в якій автор не тільки наводить вигадані факти, а ще й знущається та паплюжить не тільки його порядне ім'я, а й родину [PERSON] (серед якої: - його мати [PERSON] - вчений, юрист, педагог із більш ніж 70-річним стажем, доцент кафедри загальної теорії держави і права Львівського державного університету внутрішніх справ, автор монографії «Суверенітет в Україні: від радянської федерації - до незалежної держави»; його брат [PERSON] - доктор юридичних наук, професор, викладач). В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі із підстав, викладених у фабулі позовної заяви, просили позов задоволити. Представник відповідача КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша» проти позову заперечили, просили у задоволенні позову відмовити за необґрунтованістю й безпідставністю позовних вимог, покликаючись на те, що дана стаття вийшла у друк на правах реклами, і редакція газети не зобов'язана перевіряти інформація, оскільки остання виходить як реклама. Крім цього зазначають, що якщо в позивача є претензії по даній статті, то він мав звертатися до [PERSON] та [PERSON], оскільки останні подали останню інформація на правах реклами. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні проти позову заперечив, та зазначив, що інформацію яку він подав в газету «Ратуша» відповідає дійсності, оскільки він займався будівництвом будинку, замовником якого була родина [PERSON]. Ним було отримано кредит у «Альфабанку», кошти від якого він витрачав на будівництво будинку ОСББ «Вітерець». Коли у нього виникли проблеми із оплатою кредиту, то начальник охорони банку [PERSON] на прохання [PERSON] допоміг йому у вирішенні цього питання, оскільки він, [PERSON] та [PERSON] зустрічалися і вирішували дане питання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, та зазначив, що інформацію яку він подав до газети «Ратуша» відповідає дійсності, оскільки він мав намір придбати квартиру в ОСББ «Вітерець», але дружина [PERSON] обманула його під час покупки даної квартири. Після цього тривало багато судових процесів, у яких було доведено, що [PERSON] має повернути йому кошти, зрештою було укладено мирову угоду, яка, однак, не була затверджена судом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що вона являється дружиною [PERSON] З [PERSON] познайомилася на фірмі «Світлиця», тоді коли останній хотів придбати квартиру в ОСББ «Вітерець». У 2007 році [PERSON] надав завдаток приблизно 80-90 тис. євро на купівлю квартири. У 2009 році коли будинок був збудований [PERSON] уклав угоду із ОСББ «Вітерець» на купівлю більшої квартири. 25.09.2009 року [PERSON] звернувся до прокуратуриіз приводу того, що вона і її племінниця [PERSON] нібито отримали від нього гроші шахрайським способом. Після перевірки заяви [PERSON] у порушенні кримінальної справи було відмовлено. Також у 2010 році [PERSON] повторно звертався із заявою про злочин, у задоволенні якої також було відмовлено. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомив, що він є головою ОСББ «Вітерець» із 2010 року. [PERSON] у свій час хотів придбати квартиру в ОСББ «Вітерець», але з огляду на якісь обставини передумав купляти квартиру. Між ОСББ «Вітерець» та [PERSON] була укладена мирова угода, котру [PERSON] розірвав. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] слід задоволити частково із наступних підстав. Судом встановлено, що у Львівській газеті «Ратуша» [NUMBER] від [INFO] року КП редакцією газети Львівської міської ради «Ратуша» опубліковано статтю "«[INFO]» родини [PERSON]. Кримінальний «Вітерець» генеральської родини". Зазначена стаття була опублікована також на веб-сторінці офіційного сайту газети Ратуша. Відтак, спірну інформацію було поширено шляхом опублікування її у пресі та поширення в мережі Інтернет. У вказаній статті, назва та зміст котрої пов'язується із діяльністю [PERSON] (екс-керівника УМВСу у Львівській області), як вбачається із такої, зокрема зазначено про те, що: «ТзОВ "Галичина" … взяло кредит у 40 тисяч доларів США (на той час - 202 тис. грн.) в "Альфа-банку", який для них через начальника служби безпеки цього банку пробивав [PERSON] (екс-керівник УМВСу у Львівській області)»; «генерал міліції, та ще й на той час заступник начальника УМВСу у Львівській області [PERSON], "впрягається" допомагати якомусь ОСББ "Вітерець"»; [PERSON] та [PERSON] «оформляють договір позики заднім числом»; «міліцейський генерал [PERSON]» «вийшов на нього [[PERSON]] сам»; «В дружній бесіді високопосадовець розповів [PERSON] про бізнес-проблеми його сім'ї, пообіцяв негайно ж виплатити всі заборгованості після того, як [PERSON] підпише акт введення будинку в експлуатацію і покупці квартир розрахуються, а на ОСББ "Вітерець" надійдуть гроші, і навіть намагався дати щиросердному панові [PERSON] 1 тисячу доларів США, які випадково опинились у генеральській кишені» «Акт підписали, кошти прийшли, … генерал укотре зробив здивоване обличчя»; «[PERSON] послала на з'ясування всіх обставин, правильно - свого чоловіка [PERSON]. Генерал міліції розповів, що незабаром усе буде добре, але точних термінів приходу ери добра не називав і кошти не повертав.»; «пан генерал починає усвідомлювати, що вони потрапили під серйозний прес і його дружину - бізнес-вумен можуть банально посадити. Наслідком цього прозріння стає ділова зустріч у готелі "Дністер", де було досягнуто полюбовної угоди, що в погашення боргу родина [PERSON] віддає [PERSON] одну квартиру в завершеному будинку на [ADDRESS], яку оцінюють у 205 тисяч доларів США, а ще 182 тисячі доларів США повертають готівкою. Точніше - мають повернути. До Пасхи. … [PERSON] були змушені залагоджувати свої дивні оборудки ще й з обдуреним [PERSON].»; «Мирка… отримує запевнення генерала: "Ні копійки більше не отримаєш. А всі суди я і так виграю!"»; «керівництво ОСББ "Вітерець" заднім числом підробляє інвест-договори з мешканцями»; «Генерал міліції [PERSON] обіцяв обдуреному підприємцю [PERSON], що все буде добре. В дружній бесіді високопосадовець розповів [PERSON] про бізнес-проблеми його сім'ї, пообіцяв негайно ж виплатити всі заборгованості після того, як усі з ними розрахуються, і на ОСББ "Вітерець" надійдуть гроші, і навіть обіцяв щиросердному панові [PERSON] щомісяця віддавати по 100 $ із генеральської пенсії!!!». Незважаючи на маркування «на правах реклами», інформація про особу позивача подана у вигляді журналістського матеріалу - розслідування, про що додатково зроблено позначку «розслідування» на шпальті газети. Із наведеного вбачається, що споживачам інформації пропонується журналістський матеріал (сюжет та коментарі) для сприйняття його з більшою довірою. Зазначена поширена інформація відображає фактичні твердження (висловлювання, що можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані) відповідачів із приводу діяльності, на їхню думку, позивача [PERSON]. Зазначена у статті спірна інформація не підтверджена відповідачами в суді належними й допустимими доказами. Відповідачами жодним чином безспірно не доведено, що вказані відомості про події та явища існували взагалі та що відомості про них відповідають дійсності. Долучені до матеріалів справи протоколи загальних зборів Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Вітерець» (протокол №4 від 23.11.2010 року), попередній договір купівлі-продажу квартири, акт звірки розрахунків між ОСББ «Вітерець» і [PERSON] по попередньому договору купівлі-продажу квартири від 10.09.2007 року станом на 09.09.2011 р., та судові рішення Сихівського районного суду м. Львова (від 20.11.2013 року у справі №464/10554/13-ц пр. №2/464/2225/13 та від 26.12.2013 року у справі №464/12622/13-ц пр. №2-п/464/134/13), Апеляційного суду Львівської області (від 06.03.2014 року у справі №464/10554/13 провадження №22-ц/783/1673/14), Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (від 04.04.2014 року, провадження №6-15526ск14), - містять відомості про цивільні правовідносини між [PERSON] та ОСББ «Вітерець», та жодним чином не доводять причетності позивача до них, як і не доводять недодержання [PERSON] законів, дій без правових підстав, порушення ним норм чинного законодавства, вчинення незаконних протиправних діянь, кримінальних правопорушень. Таким чином, на переконання суду, зазначені у статті відомості не відповідають дійсності, неповні й перекручені. Відтак, зазначена інформація викладена неправдиво, не відповідає дійсності та є недостовірною інформацією. Як про те зазначено в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», поняття гідності, честі чи ділової репутації, є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У статті 2 Закону України від 07.12.2000 року №2121-III (2121-14) «Про банки і банківську діяльність» міститься поняття ділової репутації, яка визначається як сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Зазначене поняття застосовується до правовідносин, на які поширюється цей Закон. Відповідно до ст. 3 Конституції України честь і гідність людини визнані найвищою соціальною цінністю. Окрім того, враховуючи положення ст. 9 Конституції України та беручи до уваги Закон України від 17.07.1997 р. №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4, 7,11 до Конвенції» та Закон України від 23.02.2006 р. №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950 р. - КЗПЛ) та рішення Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 р. №9 «Про застосування Консти\-туції України при здійсненні правосуддя». При цьому, як зазначається у п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19.12.2014 р. №13, тлумачення термінів і положень КЗПЛ та протоколів до неї містяться в рішеннях ЄСПЛ. Їх використання судом при тлумаченні й застосуванні Конвенції та протоколів до неї під час розгляду конкретної справи є необхідним як наступна практика застосування міжнародного договору (п.п. «b» п. 3 ст. 31 /Загальне правило тлумачення/ Віденської конвенції про право міжнародних договорів 1969 року). Відтак, беручи до уваги відповідну міжнародно-правову основу, «здійснення<...>свобод виражати власні погляди, до\-тримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію, <...> оскільки воно пов'язане із обов'язками та відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, <...> для захисту репутації чи прав інших осіб <...>» (§2 ст. 10 КЗПЛ /Свобода вираження поглядів/). Право на захист репутації охороняється ст. 8 КЗПЛ (Право на повагу до приватного і сімейного життя) як складовою права на повагу до приватного життя. Таким чином, на переконання суду, доводи відповідачів видаються недостатніми, щоб підтвердити підставовість, доречність, виправданість та необхідність втручання у права заявника (позивача). Відповідно до частини першої статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 ЦК України. Згідно положень частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Окрім того, пунктом 4 частини другої статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права (п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1). Згідно з частиною другою статті 124 Конституції України право на звернення до суду в разі поширення засобами масової інформації недостовірної інформації, яка порушує особисті немайнові права фізичної чи юридичної особи, є безумовним і невикористання передбаченого статтею 37 Закону про пресу права вимагати від редакції друкованого засобу масової інформації опублікування ним спростування такої інформації з подальшим правом на оскарження відмови в публікації спростування або порушення порядку його публікації не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. (п.п. 8-9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1) Як про те роз'яснено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до положень Конституції України, зокрема статей 32, 56, 62 і чинного законодавства, фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. Як про те роз'яснено у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1, способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Як про те зазначено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду від 25.05.2001 року №5 та від 27.02.2009 року №1), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. (п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4). У справах про спростування відомостей, поширених засобами масової інформації (в пресі, по радіо і телебаченню), як відповідачі до участі притягаються автор, орган засобу масової інформації, що їх поширив, а у передбачених законом випадках, і відповідна службова особа цього органу, які й несуть обов'язок по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди відповідно до ступеня вини кожного з них. Якщо позивач не бажає притягати когось з них до відповідальності, на решту заподіювачів моральної шкоди покладається обов'язок по відшкодуванню тієї її частини, яка відповідає ступеню їх вини. (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4) Враховуючи вищенаведене, на переконання суду, матеріально-правові вимоги потерпілої особи позивача як постраждалої сторони до особи, яка розмістила недостовірні відомості, так і до осіб, які виступили авторами й первісними поширювачами інформації, стосовно спростування негативної недостовірної інформації, котра була поширена відповідачами й порушила охоронювані законом права й інтереси позивача та заподіяла йому моральну шкоду, та щодо відшкодування моральної шкоди, яка була завдана таким порушенням, - підставні та підлягають до задоволення. Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. На осіб, які заподіяли моральну шкоду спільно (взаємопов'язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром), відповідно до статей 174, 451 ЦК покладається солідарна відповідальність по її відшкодуванню, тому суд приходить до переконання що слід стягнути солідарно із відповідачів КП «Редакція газети Львівської міської ради «Ратуша», [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за моральну шкоду в розмірі 9000 (дев'ять тисяч) грн. Суд приймає до уваги долучені до матеріалів справи договір №40/15 від 21.07.2015 р., укладений між КП «Редакцією газети ЛМР "Ратуша» та [PERSON] та акт №40/15 від [INFO] р. про надання рекламно-інформаційних послуг, складений КП редакцією газети ЛМР «Ратуша» та [PERSON] Зазначене, водночас, не позбавляє обов'язку несення відповідальності засобом масової інформації, який поширив недостовірну інформацію, не переконавшись на підставі достовірних та допустимих доказів у її достовірності, як того вимагає ч. 2 ст. 302 ЦК України. В частині позовних вимог щодо перерахування стягнених як відшкодування моральної шкоди коштів на рахунок Сектора медичного забезпечення Головного управління МВСУ у Львівській області, - такі, на думку суду, не відповідають вимогам цивільно-процесуального закону, необґрунтовані, тому не підлягають до задоволення. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] слід задоволити частково.

Outcome: dismissed