Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом. Просить суд визнати недійсним кредитний договір №014/89-07/991 від 05.05.2008 року, укладений між ним та Відкритим акціонерним товариством "[PERSON] Аваль". В обгрунтування позову посилається на те, що 05 травня 2008 року між ним Позичальником [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством "[PERSON] Аваль" укладено кредитний договір № 014/89-07/991 від 05.05.2008 року. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої Банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Відповідно до п.1 Договору Кредитор надає Позичальнику кредит в розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) доларів США із сплатою 14,75 відсотків річних строком до 25.04.2013 року та з погашенням відповідно до Графіка погашення (Додаток № 1 до цього договору), що є невід'ємною частиною цього договору. Даний договір вважає недійсним, оскільки він укладений з порушенням чинного законодавства. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов. Просила задоволити. Представник відповідача позов не визнала. Підтримала подані до суду заперечення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 05 травня 2008 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль» було укладено кредитний договір № 014/89-07/991 від 05.05.2008 року. Відповідно до п.1 Договору Кредитор надає Позичальнику кредит в розмірі 20 000 (двадцяти тисяч) доларів США із сплатою 14,75 відсотків річних строком до 25.04.2013 року та з погашенням відповідно до Графіка погашення (Додаток № 1 до цього договору), що є невід'ємною частиною цього договору. З оглянутого заочного рішення Рівненського міського суду від 17.03.2010 року вбачається, що позовні вимоги ВАТ "[PERSON] Аваль" Рівненська обласна дирекція до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено повністю. Стягнуто з [PERSON] на користь банку заборгованість по кредитному договору №014/89-07/991 від 05.05.2008 року у сумі 20706,63 дол. США, що згідно курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого НБУ, станом на 14.10.2009 року становить 165781,41 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь банку сплачене державне мито в розмірі 1657,81 грн. та 120,00 грн. витрат ІТЗ. На підставі вказаного рішення, Рівненським міським судом 08.12.2010 року було видано виконавчий лист з відміткою про те, що рішення суду набрало законної сили 18.10.2010 року. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верхового Суду України №9 від 06.11.2009 року встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. З матеріалів справи та з пояснень представника відповідача, вбачається, що вимоги встановлені ст. 203 ЦК України, були дотримані в повному обсязі. Згідно ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла на час укладення кредитного договору), у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Посилання позивача на норми Закону України "Про захист прав споживачів" (в діючій редакції), Постанову правління Національного Банку України № 10.05.2007 р., та на лист НБУ № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007р. "Про окремі питання практичного застосування Правил надання України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" є безпідставними та не поширюються на правовідносини між Позивачем і Банком, що виникли на підставі кредитного договору №014/89-07/991, укладеного 05.05.2008 року, оскільки це суперечить ст. 5 ЦК України та ст.58 Конституції України. Відповідно до судової практики викладеної у Постанові Верховного Суду України від 23 травня 2012 р. до правовідносин, які виникли між сторонами у справі після укладення кредитного договору не можливо застосувати положення Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки застосування цього Закону можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедуру виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення цього Закону не можуть застосовуватися, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. Враховуючи, що позивачем визначено підставу порушення відповідачем ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів", який не поширюється на дані правовідносини, вимоги є безпідставними. Судом встановлено, що кредитний договір №014/89-07/991 від 05.05.2008 року укладений між ВАТ "[PERSON] Аваль" та [PERSON] містить всі істотні умови, передбачені ст.1054 ЦК України, п.4 ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції яка діяла на час укладення кредитного договору), ст.6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції яка діяла на час укладення кредитного договору), зокрема вказано суму кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством, а отже його зміст повністю відповідає чинному законодавству. Також судом встановлено, що 05.05.2008 року позивач підписав кредитний договір 014/89-07/991, чим фактично погодився з його змістом, умовами і прийняв на себе зобовязання щодо їх виконання, зокрема, щодо повернення у встановлені строки суми боргу і сплати всіх належних платежів. Крім того, позивач мав право подати заяву про перегляд рішення, чого не зробив, що свідчить визнання ним обставин встановлених судом у рішенні від 17.03.2010 року та про те, що він погоджувався з умовами кредитного договору. Згідно Закону України "Про судову експертизу", судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об'єктивності і повноти дослідження. Відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року № 53/5, випливає наступне. Пунктом п. 1.7 визначено, що підставою для проведення експертиз є передбачений законом процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом). Підставою проведення експертного дослідження є письмова заява (лист) замовника (юридична або фізична особа) з обов'язковим зазначенням його реквізитів і переліком питань, які підлягають розв'язанню, а також об'єктів, що надаються. Суд звертає увагу на те, що висновок експертно-економічного дослідження № 1131 від 02 березня 2015 року, на який посилається позивач, є лише письмовим доказом, а не висновком експерта в розумінні ЦПК України. На пропозицію суду призначити експертизу в даній справі за ухвалою суду сторони відмовилися. Враховуючи вказані обставини, суд не приймає до уваги висновок експерта, оскільки він не відповідає як Закону України "Про судову експертизу" так і іншим актам, які регулюють надання висновків під час проведення експертизи. Враховуючи, що позивачем не доведено та не надано жодних достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, які спростовуються матеріалами справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed