Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

В травні 2017 року позивач, [PERSON], звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обв'язків. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав, що з 02.03.1991 року по 25.08.2010 року працював у шкідливих умовах у ВАТ «СУХА БАЛКА» (яке з 01.04.2011 перейменовано у ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]», а з 04.05.2016 - ПрАТ «ЄВРАЗ [PERSON]») підземним машиністом бурової установки з повним робочим днем у підземних умовах. Робота у шкідливих умовах спричинила шкоду його здоровю, у звязку з чим 29 липня 2010 року йому було встановлено професійне захворювання: радикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, деформуючого артрозу в поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ 1-2 ступеню) і колінних (ПФ 2 ступеню) суглобів. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що був складений акт розслідування професійного захворювання № 59 від 29 липня 2010 року. За висновком МСЕК від 18 серпня 2010 року позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 45 % з 16 серпня 2010 року безстроково. Причиною професійного захворювання є робота на протязі 19 років 5 місяців в умовах важкої праці, що перевищувала нормативи. Працюючи на вищезазначеному підприємстві з 1991 року до 2010 року позивач виконував роботи в умовах, які характеризувалися важкою фізичною працею внаслідок обмеженості робочого простору робочих місць, яка не дозволяла завжди застосовувати засоби малої механізації. У зв'язку із ушкодженням здоров'я через професійне захворювання йому заподіяна моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях яких він зазнав та продовжує зазнавати, в зв'язку з професійним захворюванням змінилися його спосіб та якість життя, розмір моральної шкоди він оцінює в розмірі 320000,00 грн., які просить стягнути з відповідача.\~\~ В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовільнити, з підстав, що вказані в позові. Представник відповідача ПрАТ «Євраз [PERSON]» позов не визнала. Зазначала, що позивач свідомо обрав даний фах та роботу на підприємстві відповідача, знав та повинен був знати про шкідливі фактори та умови праці, за це він мав певні пільги, а саме йому надавалося харчування, засоби індивідуального захисту, додаткова відпустка, скорочений робочий день. Вважає, що позивачем не доведено факт заподіяння йому моральної шкоди, не надано доказів, які підтверджують глибину фізичних та моральних страждань. Вислухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши у сукупності докази, надані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню, за таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 02.03.1991 року по 25.08.2010 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і працював у ВАТ «СУХА БАЛКА» (яке з 01.04.2011 перейменовано у ПАТ «ЄВРАЗ [PERSON]», а з 04.05.2016 - ПрАТ «ЄВРАЗ [PERSON]») підземним машиністом бурової установки з повним робочим днем у підземних умовах, зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки та не заперечувались сторонами під час розгляду справи. Згідно рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 15.07.2010 року позивачу було встановлено професійне захворювання: радикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим і нейросудинним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, деформуючого артрозу в поєднанні з періартрозами ліктьових (ПФ 1-2 ступеню) і колінних (ПФ 2 ступеню) суглобів. Професійне захворювання було встановлене на підставі даних Санітарно-гігієнічної характеристики умов праці від 11.06.2009 р. № 165 виданої Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, де вказано, що позивач працював в підземних умовах шахти. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, мавших місце порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничошахтного устаткування підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, виробничого шуму та виробничої локальної вібрації. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин обмеження робочого простору перешкоджаючого їх застосування, внаслідок чого умови праці характеризувалися фізичними перевантаженнями. По факту професійного захворювання було проведено розслідування комісією створеною на підприємстві, про що був складений акт розслідування професійного захворювання № 59 від 29.07.2010 року де вказано, що працюючи на підприємстві відповідача позивач виконував роботи в умовах, які характеризувались важкою фізичною працею внаслідок обмеженості робочого простору робочих місць, яка не дозволяла завжди застосовувати засоби малої механізації. Робота на протязі 19 років 5 місяців в умовах важкої фізичної праці, що перевищувала нормативи, так рівень фізичного перенавантаження становив: маса вантажу, що підіймається та переміщується вручну: 9-36 кг при нормі 30 кг; робоча поза вимушена з нахилом тулуба до 300/понад 300: 41,2 64,5%/1,8 13,6% за зміну при допустимій нормі 25,0%/ - %; нахили корпусу: 57-256 разів при допустимому 100 разів за зміну. Згідно з висновком МСЕК від 18.08.2010 року серії 10 ААА № 008814 позивачу була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 45 % з 16 серпня 2010 року безстроково. Відповідно до Закону України "Про охорону праці\~, на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємстві відповідача позивач тривалий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання став інвалідом, не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, бо без них його стан погіршується і він взагалі не може вести нормальне життя. Працювати позивач не може, навіть допомогти по господарству своїй родині він також не має змоги бо при фізичному навантаженні відчуває біль у поперековому відділенні хребта, оніміння в руках, запаморочення, викручуючий біль у ногах та ліктях, частіше в нічний час та після фізичного навантаження, біль та обмеження рухів у плечових, ліктьових і колінних суглобах, утруднену ходу, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, головний біль при підвищенні артеріального тиску. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі позивача знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Фізичний стан, самопочуття з часом не покращується, лікування в медичних установах приносить тимчасовий результат, періодично відбуваються загострення - рецидив хвороби. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч. 1\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року "Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008, абз. 9 п. 5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 1167 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 237-1 Кодексу законів про працю України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~Статтею 173 КЗпП України\~закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків.\~\~ Згідно частин 1,3\~ст. 13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови\~\~праці\~\~відповідно\~\~до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мала потерпіла до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача, час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, яка переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачу компенсацію в розмірі 37 000,00 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення відповідачів в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги , оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі\~ст. 88 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача\~\~на користь держави судовий збір у сумі 640,00 грн.

Outcome: partial