Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом до відповідача, який обґрунтував тим, що 23 лютого 2009 року між ним та CAT «Турбівське» був укладений в смт. Турбів договір оренди землі №?190/3, який був зареєстрований у Липовецькому районному відділі Держкомзему 02.08.2011 року за №052228044001213. Предметом договору зазначено земельна ділянка [NUMBER] розміром 2,0000 га, (кадастровий номер 0522280400:06:000:01375), що розташована на території Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка належить [PERSON]. на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (землю) серія ЯЖ № 782142 від 10.04.2009 року. В позовній заяві відповідач зазначає, що під час укладення вищевказаного договору одразу було підписано Акт приймання-передачі об'єкта оренди, проте дати складання акта не зазначено, дата державної реєстрації договору проведена лише 02.08.2011 року, а також у договорі відсутня така істотна умова як передача у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, яка носить обов'язковий характер для договорів оренди землі. Також вказує, що відповідач по даний час не здійснив орендну плату, у розмірі, що вказана у договорі. Ураховуючи наведене, позивач вважає, що договір оренди землі укладений між ним та відповідачем з порушенням норм закону, а тому має бути визнаний судом недійсними у відповідності до положень ст..15 Закону України «Про оренду землі». В судове засідання позивач не з'явився, однак надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, а розгляд справи проводити у його відсутності. Представник відповідача Шашкіна В.М. в судове засідання також не з'явилась, однак через канцелярію суду надала письмове заперечення проти позову позивача та заяву, в якій просила розгляд справи проводити без представника ПАТ «Турбівське». В письмовому запереченні свою правову позицію представник відповідача аргументувала наступним чином. Дійсно визнала обставину, що між сторонами даного спору було укладено Договір оренди землі. Державна реєстрація договору була проведена безпосередньо структурним підрозділом ДЗК м. Липовець 02.08.2011 року, оскільки органом державної реєстрації було встановлено його відповідність вимогам закону. При цьому, сторонами договору було дотримано вимог ст.792 ЦК України та ст.13, 14, 15 Закону України "Про оренду землі", визначено письмову форму договору, який був оформлений відповідно до Типової форми, що затверджена КМУ (220-2004). Крім цього, представник відповідача вважає, що посилання позивача на справу №136/313/13-ц, в якій вирішувався аналогічний спір, є безпідставними, оскільки за наслідками перегляду рішення ухваленого в цій справі в апеляційній інстанції в задоволенні позову позивачів було відмовлено, тому на думку ПАТ «Турбівське», підстав для визнання Договору оренди землі укладеного між сторонами даного спору недійсним - не має. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Відділ Держкомзему у Липовецькому районі Вінницької області, в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи був оповіщений в установленому законом порядку. Ураховуючи, що сторони скористались своїм правом врегульованим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутності, про що надали суду заяви відповідного змісту, а неявку представника третьої особи суд визнає неповажною, тому підстав для відкладення розгляду справи, що унормовані ст.169 ЦПК України, суд не вбачає та проводить розгляд справи в даному судовому засіданні на підставі доказів, що містяться у справі. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Із здобутих у справі доказів судом встановлено та сторонами спору не заперечувалось, що 23 лютого 2009 року в смт. Турбів, Липовецького району, було укладено Договір оренди землі № 190/3 між [PERSON] та CAT «Турбівське» (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство "Сільськогосподарське Підприємство "Турбівське", на що вказує Статут, який був зареєстрований 28.04.2012 року), який був зареєстрований у Липовецькому районному відділі Держкомзему про що в Державному реєстрі земель було вчинено запис від 02.08.2011 року за №052228044001213. Предметом цього договору зазначено земельна ділянка [NUMBER] розміром 2,0000 га, що розташована на території Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області, яка належить орендодавцю на праві власності, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку (землю) серія ЯЖ № 782142 від 10.04.2009 року, який був виданий на підставі розпорядження Липовецької РДА №272 від 30.09.2008 року. Судом також з'ясовано, що наведений вище Договір оренди землі не містить такої істотної умови - як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, яка була внесена до ст..15 Закону України «Про оренду землі» згідно із Законом N 509-VI від 16.09.2008 року. А також, в наданому позивачем до позовної заяви акті приймання - передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною договору оренди землі в силу правил ст.15 Закону України "Про оренду землі", не вказано дату його складання. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 3 та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Порушені права, свободи та інтереси підлягають захисту судом у спосіб, що визначений законами України. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому, суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Позивач звернувся до суду із позовом, в якому зазначив, що наведений вище договір оренди землі укладений з порушенням норм чинного законодавства, зокрема статті 15 Закону 161-ХІV, відтак має бути визнаний судом недійсним. Проте, всупереч вимогам статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України, позивач не вказує у позові, яким чином відсутність такої істотної умови договору оренди землі - як умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, а також відсутність дати у акті приймання - передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною договору оренди землі, порушують його право та в чому саме полягає порушення його законних прав. Ураховуючи те, що за результатами розгляду даної справи факту порушення прав позивача не встановлено, а позивач в пред'явленому позові до відповідача посилається лише на формальне порушення закону, суд дійшов до переконання, що правових підстав для задоволення позову в частині визнання договорів оренди землі не дійсними не має. Зрештою, такий правовий висновок зробив і Верховний Суд України, розглянувши на засіданні Судової палати у цивільних справах 25 грудня 2013 р. справу про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах №6-94цс13, предметом якої був аналогічний спір про визнання договорів оренди земельних ділянок недійсними. Відповідно до положень визначених ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, а його невиконання тягне за собою відповідальність, установлену законом. Що ж стосується невиплати позивачам орендної плати, узгодженої сторонами у договорі оренди землі, на що посилаються у позовній заяві позивачі, то варто вказати, що позивачами не надано жодних належних та допустимих доказів в підтвердження наведених ними у позовній заяві обставин з даного приводу. Крім цього, не виплата орендної плати орендарю, що гарантована ст.15, 24, 36 Закону України "Про оренду землі" та ст.96 ЗК України є підставою згідно правил ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» для достроково розірвання такого договору за рішенням суду, однак такої вимоги позивачем не пред'явлено. З огляду на викладене, суд дійшов до переконання, що в задоволені позову слід відмовити. Вирішуючи питання судових витрат, суд керується правилами ст..88 ЦПК України, а тому відносить їх на рахунок позивача.

Outcome: dismissed