Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Акціонерне товариство «Укрсиббанк» звернулось до суду з позовом та просить визнати недійсним договір дарування від 29.01.2016 року стосовно нерухомого майна - квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 836360174101, що знаходиться у [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та його дружиною [PERSON] , скасувати рішення приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Белової О.С. про державну реєстрацію права власності за [PERSON] (індексний номер 27995558 від 29.01.2016 року) стосовно нерухомого майна - квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 836360174101, що знаходиться у [ADDRESS] , стягнути з відповідачів судовий збір у розмірі 4204.00 грн. Вимоги мотивовані тим, що між АК «УкрСиббанк» та [PERSON] 16.02.2007 укладено договір про надання кредиту № 11118891000, за умовами якого Банк надав, а [PERSON] отримав кредит у формі поновлювальної кредитної лінії в межах ліміту 82000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути не пізніше 15.02.2018. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 14.03.2017, залишеним без змін постановою Верховного Суду від 22.05.2020, позов ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» за Договором про надання споживчого кредиту № 11118891000 від 16.02.2007 заборгованість по поверненню кредитних коштів, процентів за користування кредитом у розмірі 29836 доларів 87 центів США та пені в розмірі 57718 грн 78 коп. Рішення суду станом на 16.10.2020 не виконано, заборгованість не погашена. В межах відкритих виконавчих провадження про стягнення з боржника заборгованості, було з`ясовано, що після направлення 25.05.2015 боржнику вимоги про погашення простроченої заборгованості та звернення у жовтні 2015 року з позовом про стягнення заборгованості, боржник [PERSON] 29.01.2016 здійснив відчуження квартири [ADDRESS] на користь своєї дружини [PERSON] шляхом укладення договору дарування, що є фіктивним правочином, укладеним з метою уникнення звернення стягнення на це нерухоме майно. Будь-якого іншого рухомого та нерухомого майна, за рахунок якого можна здійснити примусове виконання судового рішення у боржника не має. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідачів до суду надійшли відзиви на позовну заяву, в яких просять відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та просять застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. Між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (з 21.12.2009 року нова назва Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», з 26.11.2018 року нова назва акціонерне товариство «Укрсиббанк») та [PERSON] (надалі Відповідач 1), укладено договір про надання кредиту № 11118891000 від 16.02.2007 року. Відповідно до умов Кредитного договору, Позивач надав позичальнику кредит (грошові кошти) у формі поновлювальної кредитної лінії в межах ліміту 82000.00 дол. США шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника, а позичальник зобов`язався повертати наданий кредит та сплачувати проценти у терміни та порядку, передбаченому кредитним договором, але у будь-якому випадку повернути кредит та проценти у повному обсязі не пізніше 15.02.2018 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору. ( п.1.1, 1.2 кредитного договору). Позичальник тривалий час не виконував умови кредитного договору. 25.05.2015 року Банк направив позичальнику вимогу про усунення порушень договору, погашення простроченої заборгованості у строк 30 днів та попередив про дострокове повернення кредиту у разі не погашення простроченої заборгованості. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 14 березня 2017 року по справі 750/10035/15-ц позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» за договором про надання споживчого кредиту від 16 лютого 2007 року № 11118891000 заборгованість за кредитом та процентами за користування кредитом у розмірі 29 836,87 доларів США та пені у розмірі 57 718,78 грн. та судового збору у розмірі 22095.78 грн. Зазначеним рішенням встановлені факти не виконання позичальником кредитних зобов`язань та наявність боргу, направлення банком вимоги про усунення порушень кредитного договору. Постановами державного виконавця Деснянського відділу ДВС м. Чернігова від 09.10.2020 року відкрито виконавче провадження №60266238 та №60265973. Станом на 16.10.2020 року рішення суду не виконане, заборгованість за кредитний договором залишається не погашеною. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №230263917 від 29.10.2020 року за [PERSON] на праві власності було зареєстровано нерухоме майно - 4-х кімнатна квартира, загальної площею 83.2 кв.м., що знаходиться у [ADDRESS] . АТ "Укрсиббанк" зазначає про те, що мало легітимні очікування, що рішення суду про стягнення боргу буде виконано, у тому числі і за рахунок вказаного майна боржника. Оскільки отримавши рішення суду, у кредитора є всі підстави розраховувати на його виконання, що виходить з принципу обов`язковості судових рішень. Твердження позивача про те, що під час судового розгляду справи у Деснянському районному суді м. Чернігова [PERSON] достовірно знав про наявність боргу, про судовий процес щодо примусового стягнення боргу та можливість звернення стягнення на вказане майно за рахунок погашення боргу, ніяким чином не спростоване та підтверджується зібраними по справі доказами. Таким чином, суд доходить висновку, що незважаючи на викладене вище, з метою приховання нерухомого майна, що йому належить, від звернення стягнення на нього, [PERSON] здійснив його відчуження шляхом укладення 29.01.2016 року договору дарування на користь своєї дружини [PERSON] , що порушує майнові інтереси кредитора. За змістом норми ч. 5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до положення ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Отже, виходячи із аналізу вказаних положень ЦК України, можна дійти висновку, що для визнання судом правочину фіктивним позивач має довести наявність умислу в діях сторін оспорюваного правочину, зокрема, що сторонами не вчинено будь-яких реальних дій на виконання такого правочину. Таким чином, при вчиненні фіктивного правочину внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. При цьому основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману інших учасників цивільного обороту щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням положень ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. Виходячи із вищевикладеного, характеристиками фіктивного правочину є обставини, коли сторонами вчиняється правочин лише для виду, і сторони знають заздалегідь, що правочин не буде виконаний. У постанові від 02.10.2019 року у справі №359/2920/17, провадження №61- 27695св18, Верховний Суд відзначив наступне: «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.». Отже, будь-який правочин має вчинятись сторонами для реального настання наслідків, що обумовлені таким правочином. Якщо ж зацікавлена сторона доводить перед судом, що такого настання наслідків не було в дійсності, то правочин є фіктивним. У позовній заяві Банк наголошує, що метою дарування квартири було уникнення звернення на неї стягнення за кредитними зобов`язаннями [PERSON] перед Банком. З матеріалів справи вбачається, що боржник [PERSON] на момент вчинення оскаржуваного правочину був обізнаний про наявність у нього боргу перед Банком за кредитним договором, що він після відчуження квартири за оскаржуваним правочином не має іншого майна для виконання рішення суду про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором на користь Банку. Крім того, у своєму відзиві на позов відповідачка [PERSON] зазначає, що оскаржуваний правочин дарування квартири насправді було вчинено не для настання наслідків дарування, а з метою уникнення спадкування даної квартири після смерті відчужувача [PERSON] , що також є підтвердженням фіктивності дарування квартири, оскільки жодні майнові зміни у сторін правочину не відбулись. [PERSON] фактично продовжує проживати у вказаній квартирі та користуватися нею, що свідчить про відсутність наміру відчуження квартири. \~ \~ \~ \~Таким чином, суд доходить висновку, що воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки дарування боржником [PERSON] належної йому квартири своїй дружині, при наявності боргових відносин між ним та АТ «Укрсиббанк» вказують на те, що спірний правочин вчинено з метою ухилитись від виконання в майбутньому судового рішення про стягнення грошових коштів з [PERSON] . \~ \~ \~ \~Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини 3 статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до висновків, викладених у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 «Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Враховуючи викладене вище, позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved