Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

В березні 2014 року публічне акціонерне товариство „Дельта Банк" звернулось до суду з даним позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 1178 грн. 06 коп. за договором № 005-24034-110707 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки від 10.10.2007 року, укладеного між позивачем та [PERSON] Позовні вимоги банк обґрунтовує тим, що [PERSON] була повідомлена позивачем про виникнення вказаної заборгованості заборгованості, проте, заборгованість не погасила і на даний час не виконує умови кредитного договору, що виражається в неповерненні кредиту в строк, передбачений договором, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 1178 грн. 06 коп., яка складається з: 310,23 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 6,34 грн.- прострочене тіло кредиту, 388,21 грн. - заборгованість за відсотками, 473,28 грн. - заборгованість за комісіями. На підставі наведеного позивач просить стягнути з відповідача на користь банку 1178 грн. 06 коп. в рахунок погашення вказаної заборгованості та 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 01.04. 2014 року в задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовлено на підставі спливу позовної давності. В апеляційній скарзі публічне акціонерне товариство „Дельта Банк" просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зазначають, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, його ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт вважає, що строк дії договору не є припиненим і на сьогоднішній день, оскільки договором встановлено, що його строк встановлений до повного виконання позичальником зобов'язань за договором. Також апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог на підставі спливу позовної давності, порушивши при цьому вимоги статті 267 Цивільного кодексу України, оскільки відповідно до ч.3, ч.4 вказаної норми права, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Апелянт зазначає, що відповідачем ні в усній, ні в письмовій формі заява про застосування спливу позовної давності до винесення судом рішення не заявлялась, і за даних обставин апелянт вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні вимог позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. В судове засідання апеляційного суду представник позивача, відповідач [PERSON], належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, відповідно до повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с. 49, 50, 51), не з'явились. Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції, - скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті заявлених позовних вимог, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства „Дельта Банк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити. Відповідно до п. 6 ч. 1 статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. В ході судового розгляду даної справи встановлено і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що між сторонами було укладено договір № 005-24034-101007 від 10.10.2007 року, яким було відкрито [PERSON] кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн. Вказаний договір включає в себе тарифи на обслуговування платіжних карток Visa Classic (тарифний пакет „Visa Класичний"), і також містить анкету позичальника. На день укладання кредитного договору було встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 3000 грн. (а. с. 7-11). Станом на 19.12.2013року відповідач не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість на загальну суму 1178 грн.06 коп.( а.с. 5-6). Відмовляючи в задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ „Дельта Банк" пропустило визначений положеннями цивільного законодавства трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права.При цьому суд першої інстанції виходив з того, що останній платіж відповідачем було вчинено 16.02.2009 року, а до суду з даним позовом банк звернувся в березні 2014року, тому позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги відносно того, що вказаний висновок суду першої інстанції не узгоджується з фактичним обставинами справи та нормами матеріального права, яке регламентує спірні правовідносини. Відповідно до приписів частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Зазначені норми закону покладають на сторону у справі обов'язок подавати заяву про сплив строку позовної давності, як підставу для відмови у позові. Зазначена заява повинна містити виклад обставин, у відповідності до яких строк позовної давності закінчився та обов'язково вимоги щодо застосування судом наслідків спливу позовної давності у вигляді відмови у позові. Застосування наслідків спливу позовної давності за ініціативою суду,без відповідної заяви або клопотання сторони у спорі, не допускається та не передбачено нормами чинного законодавства. З матеріалів справи (а.с.24) вбачається, що справу судом першої інстанції було розглянуто у відсутності сторін, при цьому відповідач [PERSON] ні в усній, ні в письмовій формі не зверталась до суду першої інстанції з відповідною заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, не заявляла відповідного усного клопотання під час судового засідання, оскільки справу було судом розглянуто за її відсутності. За даних обставин є обґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції, застосовуючи за власною ініціативою, без відповідної заяви відповідача, ч. 4 статті 267 Цивільного кодексу України та відмовляючи в задоволенні вимог заявленого позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, порушив вказані правові норми Цивільного кодексу України, що призвело до ухвалення судом необґрунтованого та невірного по суті рішення. Ухвалюючи нове рішення по суті заявлених позовних вимог на підставі приписів п.4 ч.1 статті 309 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, частиною 1 статті 1054 Цивільного кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами було укладено договір № 005-24034-101007 від 10.10.2007 року, яким було відкрито [PERSON] кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн.( а.с. 7-11). Відповідно до вказаного договору банк надає держателю картки кредит шляхом відкриття відновлюваної відкличної кредитної лінії, що передбачена п. 1.3. договору за яким банк відкриває держателю кредитну лінію на загальну суму 30 000 грн. та на день укладення кредитного договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 3000 грн. Також договором встановлено, що держатель картки зобов'язаний щомісяця у строки, визначені правилами, здійснювати погашення частини суми заборгованості за кредитною лінію, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення в повному обсязі заборгованості за овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів, нарахованих за користування кредитною лінією за попередній завітний місяць, та всю суму пені, яка нарахована за попередній звітний місяць у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією та процентів за користування нею. Відповідно до розрахунку, представленого позивачем, станом на 19.12.2013 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором № 005-24034-101007 від 10.10. 2007 року становить 1178,06 грн. і відповідно складається з: 310,23 грн.-заборгованість за тілом кредиту, 6,34 грн - прострочене тіло кредиту, 388,21 - заборгованість за відсотками, 473,28 грн. - заборгованості за комісіями (а.с. 5-6). Вказаний розрахунок позивача відповідачем [PERSON] належними та допустимими доказами спростовано не було, як цього вимагають приписи статті 60 ЦПК України, яка регламентує обов'язки доказувння і подання доказів. Також необхідно зазначити, що відповідачем було знято з рахунку 4700 грн. та в повному обсязі не було погашено заборгованість по договору, що окрім наведеного розрахунку, також підтверджується представленою позивачем випискою по рахунку [PERSON] (а.с.54-65). Останній платіж відповідачем було здійснено 16.02.2009 року. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги фактичні обставини справи та приписи норм матеріального права, які регламентують спірні правовідносини, апеляційний суд приходить до висновку, що [PERSON] порушила взяті на себе зобов'язання щодо повернення грошових коштів за укладеним з банком договором, тому вона, як боржник, несе відповідальність за неналежне виконання умов укладеного договору, і відповідно повинна сплатити заборгованість по кредиту в сумі 1178 грн. 06 коп. Відповідно до приписів статті 88 ЦПК України, яка регламентує розподіл судових витрат між сторонами, стягненню з [PERSON] на користь позивача в рахунок відшкодування документально підтверджених понесених позивачем судових витрат підлягає 365 грн. 40коп., з яких: 243 грн. 60 коп.(а.с.1) - в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви + 121 грн. 80 коп. ( а.с. 39) - в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги.

Outcome: approved