Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

09 липня 2018 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненого позову посилається на те, що з 1996 року позивач проживав однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з [PERSON] спочатку у м. Енергодар Запорізької області, а в подальшому у м. Дніпрі. Разом з ними проживали доньки [PERSON] - [PERSON] , 1979 року народження, та [PERSON] , 1988 року народження. Позивач з [PERSON] вели спільне господарство, мали єдиний сімейний бюджет, виконували всі обов`язки подружжя, вкладали спільні кошти на сімейні потреби, разом виховували дітей, проводили разом відпустки. За час спільного проживання як чоловіка та жінки внаслідок спільної праці, об`єднання трудових зусиль та доходів, ними було придбано нерухоме майно: 11 березня 2009 року придбано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована у [ADDRESS] , площею 0,0382 га, кадастровий номер 1210100000:02:297:0024, домоволодіння та незавершене будівництво готовністю 85 %, що розташовані на вищезазначеній земельній ділянці. З 2009 по 2013 рік вони добудовували зазначений будинок, купували меблі, обладнання для будинку. Позивач у будівництві та облаштуванні будинку брав безпосередню участь шляхом придбання будівельних матеріалів та обладнання, оплати вартості будівельних робіт за рахунок власних коштів, а також сплачував комунальні платежі, охоронні послуги. У 2015 році у [PERSON] виявили тяжку хворобу, від якої вона [INFO] померла. Позивач під час її хвороби купував ліки, забезпечував її догляд, а після смерті [PERSON] займався організацією поховання, придбанням пам`ятника. Між відповідачем [PERSON] , яка є донькою померлої та спадкоємицею за законом першої черги, та позивачем існувала домовленість по поділ набутого майна, відповідно до якої у власність позивача перейде 1/2 частина земельної ділянки, що розташована на [ADDRESS] , площею 0,0382 га, кадастровий номер 1210100000:02:297:0024; а також 1/2 частина домоволодіння та незавершеного будівництва готовністю 85 %, що розташовані на цій земельній ділянці. Проте, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, все спірне майно зареєстровано за відповідачем. У зв`язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду, та згідно з уточненими позовними вимогами просить: - встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу [PERSON] , яка померла [INFO] та позивача з 01 січня 2004 року по [INFO] ; - визнати спільною сумісною власністю земельну ділянку, що розташована на території [ADDRESS] , площею 0,0382 га, кадастровий номер 1210100000:02:297:0024, домоволодіння та незавершене будівництво готовністю 85 %, що знаходиться за вказаній земельній ділянці; - визнати свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на ім`я [PERSON] - частково недійсним в частині спадкування [PERSON] 1/2 частки земельної ділянки кадастровий номер 1210100000:02:297:0024 та 1/2 частки домоволодіння, незавершеного будівництва готовністю 85 %, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , та частково скасувати державну реєстрацію прав на спадкове майно; - припинити право власності відповідача та 1/2 частину земельної ділянки, домоволодіння та незавершеного будівництва; - припинити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки, домоволодіння та незавершеного будівництва; - визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1210100000:02:297:0024, що розташована за адресою: [ADDRESS] площею 0,0382 га; - визнати за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння та незавершеного будівництва готовністю 85 %, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 382 м2, кадастровий номер1210100000:02:297:0024. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на спірне рухоме та нерухоме майно. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року за клопотанням позивача витребувано докази у справі. Ухвалою від 20 березня 2020 року справу прийнято до провадження суддею Яковлевим Д. О. та призначено підготовче засідання. 21 липня 2020 року відповідач [PERSON] надала суду письмову заяву про визнання уточнених позовних вимог, у якій зазначила, що уточнені позовні вимоги визнає у повному обсязі та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення цих позовних вимог. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник не з`явились, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримують, просять уточнений позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, але надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги визнають у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечують. Третя особа - приватній нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ярмолюк М.М. у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. У зв`язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Судом установлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка відповідачу [PERSON] доводилася рідною матір`ю, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, копією свідоцтва про народження, копією свідоцтва про укладення шлюбу в частині зміни прізвища відповідача (том №1 а.с.153,180,181). Як вбачається з копії спадкової справи, після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини звернулася відповідач [PERSON] (том №1 а.с.152). Донька померлої - [PERSON] та матір померлої - [PERSON] звернулись до нотаріуса з заявами про відмову від спадщини на користь [PERSON] (том №1 а.с.167, 170). На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11 березня 2009 року [PERSON] набула право власності на домоволодіння та незавершене будівництво готовністю 85 %, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташоване на земельній ділянці площею 382 м2 кадастровий номер1210100000:02:297:0024 (том №1 а.с.89-90). 11 березня 2009 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу придбано земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території [ADDRESS] , площею 0,0382 га, кадастровий номер 1210100000:02:297:0024 (том №1 а.с.91-93). Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30 березня 2016 року, виданим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М., зареєстрованим в реєстрі за № 490, [PERSON] видано спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка складається з домоволодіння, та незавершеного будівництва готовністю 85 %, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , розташовані на земельній ділянці площею 382 м2 кадастровий номер 1210100000:02:297:0024. Зміна назви вулиці відбулась згідно з Розпорядженням Дніпропетровського міського голови та додатку до розпорядження міського голови від 26 листопада 2015 року № 897-р. (том №1 а.с.225). На підставі вказаного свідоцтва внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том №1 а.с.224). Також, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 березня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярмолюк М. М., зареєстрованого в реєстрі за № 491, [PERSON] видано спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , яка складається з земельної ділянки площею 0,0382 га кадастровий номер 1210100000:02:297:0024, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована на території [ADDRESS] (том №1 а.с.228). На підставі вказаного свідоцтва внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том №1 а.с.227). Вирішуючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, суд виходить з наступного. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право кожного на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. При цьому органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Також ст. 12 Конвенції встановлено і право на шлюб. Згідно з частиною 2 статті 3 Сімейного кодексу України (який набув чинності з 01 січня 2004 року), сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. До заяви про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Позивач з 31 січня 2002 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (том №1 а.с.18). За вказаною адресою з 23 листопада 1999 року до дня смерті була зареєстрована [PERSON] (том №2 а.с.234), яка була власником цієї квартири на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу від 01 листопада 1999 року (том №2 а.с.7). Згідно з довідкою Енергодарської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 2 від 26 лютого 2019 року, [PERSON] приймав участь у вихованні доньки [PERSON] у період з 1997 по 1999 роки, спілкувався з вчителями, відвідував батьківські збори, цікавився життям дитини, допомагав матеріально у придбанні підручників та зошитів (том №3 а.с.32). Вказаний період не охоплюється проміжком часу, за який позивачем заявлено вимогу про встановлення факту спільного проживання, проте у сукупності з іншими доказами свідчить про дійсний характер стосунків, які склалися між позивачем та [PERSON] . Згідно з довідкою середньої загальноосвітньої школи № 73 Дніпровської міської ради, [PERSON] навчалась у школі з 1999 року по 2005 рік, мешкала з батьками за адресою: [ADDRESS] ; [PERSON] в документах школи вказувався як батько (том №3 а.с.33). Зазначені у довідці відомості підтверджуються копією класного журналу (том №3 а.с.35-36). Позивач здійснював придбання меблів, сантехніки, за адресою: [ADDRESS] (том №1 а.с.35,37), замовляв ковані вироби, побутову техніку (том №1 а.с.38,40), меблі (том №1 а.с.41,44,45), будівельні матеріали (том №1 а.с.50). На ім`я позивача укладено договір про надання телекомунікаційних послуг за адресою: [ADDRESS] (том №1 а.с.51,52). Згідно з випискою по рахунках позивача, ним здійснювалась оплата комунальних послуг, які надавалася за адресами: [ADDRESS] та [ADDRESS] (том №1 а.с.70-83). Факт оплати комунальних послуг також підтверджується наданими позивачем копіями квитанцій ПАТ КБ «Приватбанк» (том №2 а.с.93-217). З довідки ТОВ «Караван» від 26 червня 2018 року вбачається, що [PERSON] неодноразово купував туристичні путівки для відпочинку з [PERSON] , а саме: у період з 30 серпня 2010 року по 10 вересня 2010 року та з 09 вересня 2010 року по 19 вересня 2010 року поїздки в Грецію; з 27 грудня 2011 року по 05 січня 2012 року поїздка в Єгипет; з 10 вересня 2012 року по 21 вересня 2012 року поїздка в Грецію (том №1 а.с.53). З трудової книжки позивача та відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ДФС України вбачається, що, зокрема, у період з 01 січня 2004 року по 16 липня 2015 року він працював і отримував дохід, а отже мав об`єктивну можливість брати участь у формуванні сімейного бюджету (том 1 а.с.58-67, том №2 а.с.70-74). У довідці КЗ «Дніпровська міська клінічна лікарня №16» Дніпропетровської обласної ради зазначено, що [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 09 липня 2015 року по 16 липня 2015 року, отримувала лікування, догляд у відділенні лікарні здійснював [PERSON] (том №3 а.с.37). Свідоцтво про поховання [PERSON] видано на ім`я позивача. Виготовлення пам`ятника також замовлено позивачем (том №1 а.с.56,57). На підтвердження обставин щодо наявності сімейних відносин позивачем також надано фотокартки із зображенням позивача та [PERSON] , а також членів сім`ї і друзів (том №1 а.с. 7-12, том №2 а.с.225-231). Донька померлої [PERSON] - [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з братом позивача [PERSON] , що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу від 12 лютого 2016 року та свідоцтвом про одруження (том №2 а.с.10,11,39). Проте суд вважає, що дана обставина не могла бути підставою участі у вихованні доньки померлої, сплати позивачем комунальних послуг, придбання меблів, побутової техніки, путівок для відпочинку. Вказані обставини у своїй сукупності свідчать про те, що позивач з [PERSON] проживали однією сім`єю саме як чоловік і дружина, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання однією сім`єю не перебували у зареєстрованому шлюбі з іншими особами. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку, що взаємовідносини між позивачем та [PERSON] з 01 січня 2004 року по 16 липня 2015 року свідчать їх про проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки у цей період, оскільки було доведено факт спільного проживання та ведення господарства, спільного побуту. Позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності підлягають задоволенню, з огляду на наступне. У статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Таким чином, встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, за умови, що вони не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, презюмує виникнення їх спільної сумісної власності на майно, набуте ними за час спільного проживання, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Оскільки спірна земельна ділянка та домоволодіння, і незавершене будівництво придбані [PERSON] та [PERSON] під час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, в той час, коли вони не перебували у шлюбі з іншими особами, і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, вказане нерухоме майно належало [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Позивач має право на 1/2 частку у праві спільної власності на придбане в період спільного проживання нерухоме майно. Стосовно вимог про визнання за позивачем права власності на незавершене будівництво суд вважає за необхідне зауважити наступне. Відповідно до частини 1 статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Порядок набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва врегульований статтею 331 ЦК України, за приписами частини другої якої право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Одночасно частиною 3 статті 331 ЦК України передбачено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна) (абзац перший). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. Право власності на спірний об`єкт незавершеного будівництва було зареєстровано 09 квітня 2009 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (том №1 а.с.190) за [PERSON] , а в подальшому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину за [PERSON] (том №1 а.с.224). Отже, об`єкт незавершеного будівництва за визначенням частини 3 статті 331 ЦК України за своєю правовою природою є сукупністю будівельних матеріалів, які є майном, що належить забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво). У той же час об`єкт незавершеного будівництва є лише сукупністю належних забудовнику будівельних матеріалів і наявність судового рішення про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва не змінює правового статусу такого майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на новостворену річ - об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) в розумінні статті 181 та частини 2 статті 331 ЦК України, оскільки не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію в загальному порядку та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19. З огляду на викладене суд вважає можливим визнати за позивачем право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва, оскільки визнання за судовим рішенням права власності особи на об`єкт незавершеного будівництва ні за яких умов не спричиняє правового наслідку у вигляді отримання таким майном (сукупністю будівельних матеріалів) статусу новоствореного нерухомого майна, проте буде належним і достатнім способом захисту прав позивача як співвласника майна. Вирішуючи позовні вимоги про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом, суд виходить з наступного. Свідоцтво про право на спадщину, згідно з ч. 1 ст. 1301 ЦК України, визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. В абзаці 3 пункту 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи, що спірне нерухоме майно було спільною сумісною власністю, після смерті [PERSON] до складу спадщини увійшла 1/2 частина земельної ділянки та 1/2 частина домоволодіння і незавершеного будівництва. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у відповідача [PERSON] не виникло право на спадкування всієї земельної ділянки та всього домоволодіння, незавершеного будівництва, оскільки це спадкове майно не було особистою приватною власністю спадкодавця [PERSON] , тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім`я [PERSON] слід визнати недійсним в частині спадкування 1/2 частки земельної ділянки та 1/2 частки домоволодіння, і незавершеного будівництва. Вимоги про скасування державної реєстрації прав на спадкове майно задоволенню не підлягають з огляду на наступне. У пунктах 2.2.4. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №1810/5 від 07 липня 2011 року передбачено, що реєстратором до Спадкового реєстру вносяться відомості про заведену спадкову справу, зокрема і щодо визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним (вид, дата та номер документа, на підставі якого свідоцтво про право на спадщину визнане недійсним, найменування суду (видавець)). З огляду на те, що суд прийшов до висновку про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину, на підставі судового рішення відповідні відомості підлягатимуть внесенню до Спадкового реєстру, тому додаткового виключення таких відомостей судовим рішенням не вимагається. Позивачем заявлено вимоги про припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрації права власності за [PERSON] на 1/2 частку земельної ділянки та на 1/2 частину домоволодіння та незавершеного будівництва, вирішуючи які суд виходить з наступного. Згідно із Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі за текстом Закону України № 1952) викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952 (у редакції, чинній із 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Оскільки такого способу захисту порушених речових прав як припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності закон не передбачає, тому така вимога позивача в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати йому відновлення порушеного права. З метою захисту прав позивача суд вважає за необхідне скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності відповідача на 1/2 частину спірного нерухомого майна, з одночасним визнанням права власності на нього за позивачем. Крім того, суд вважає що вимога позивача про припинення права власності відповідача на 1/2 частину земельної ділянки та на 1/2 частину домоволодіння і незавершеного будівництва задоволенню не підлягає, оскільки суд вже прийшов до висновку про часткове скасування документа, на підставі якого за позивачем було зареєстровано право власності (свідоцтва про право на спадщину); про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за відповідачем; про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірного майна. Вказані заходи є належним і достатнім способом захисту прав позивача, і їх вжиття само по собі матиме наслідком припинення права власності відповідача на 1/2 частину спірного нерухомого майна. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи встановлені судом обставини, а також визнання позову відповідачем, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial