Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся позивач з позовом до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі з індексацією, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він працював у відповідача з 02.03.1998 року по 01.12.2000 року. При звільнені їй не виплачена заборгованість по заробітній платі у сумі 95,97 грн. Тому просить суд стягнути заборгованість по заробітній платі у сумі 95,97 грн.,компенсацію втрати частини заробітної плати у розмірі 363,14 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку у сумі 23374,96 грн. за період з 02.12.2000 року по 11.11.2015 року та моральну шкоду у сумі 3000,00 грн.. В судове засідання позивач не зявився, однак до суду надав заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити, справу розглянути у його відсутності. Представник відповідача, в судове засідання не з'явився, направив в адресу суду заяву в якій вказав, що вимоги позивача визнає тільки щодо заборгованості по заробітній платі у сумі 95,97 грн., в іншій частині вимоги позивача не визнає, оскільки відносно ВАТ «Содовий завод» порушено справу № 5/174Б про банкрутство, в 2003 році відкрито ліквідаційну процедуру, та на підставі ст.ст.1, 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, зупинення економічних санкцій у відношенні банкрута, тому просить у задоволенні вимог відмовити, справу розглянути у відсутності представника ВАТ «Содовий Завод». Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працював у ВАТ «Содовий завод» з 02.03.1988 року по 01.12.2000 року, був звільнений з підприємства на підставі ст. 38 КЗпП України у звязку виходу на пенсію. При звільненні з підприємства остаточний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведений не був, заборгованість по заробітній платі станом на теперішній час в розмірі 95,97 грн. не сплачена, що сторонами не оскаржується. Тому, суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі 95,97 грн. підлягають задоволенню. Що ж стосується проведення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати після звільнення позивача, то\~\~законодавством проведення такої компенсації працівникам підприємством після припинення між ними трудових відносин не передбачено. Згідно із ч. 1\~ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Порушення прав працівника на своєчасне отримання належних йому при звільненні коштів підлягає захисту в інший спосіб, - у порядку, встановленому\~ст. 117 КЗпП України. / Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.04.2013 року (справа 6-5380св13). Тому позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням термінів її виплати не підлягають задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем підприємство вказує на відсутність коштів та відкриття Ліквідаційної процедури по справі з приводу банкрутства підприємства на підставі Постанови Донецького Господарського суду від 04 вересня 2003 року. За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки з 01.12.2000 року по 11.11.2015 року , що за 5-ти денним робочим тижнем складає 3752 дня. У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати ( ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Тому з підприємства - ВАТ "Содовий завод" на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку. Відповідно до п.8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" №100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Отже, розрахунок сума середнього заробітку за весь час затримки виплати складає 23374,96 грн. з розрахунку: 6,23 грн.(середньоденна заробітна плата) х 3752 (робочих дня). Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ Про судовий збір від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 551,20 гривень. Також суд приходить до переконання, що вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню у звязку з їх необгрунтованістю. На підставі викладеного,

Outcome: partial