Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, де просить: 1. Визнати недостовірною, такою, що не відповідає дійсності інформацію, яка була опублікована [INFO] у інформаційно - розважальному щотижневику газета «Городской курьєр» [NUMBER] на першій сторінці - його фотографії з зазначенням його ініціалів та прізвища, під заголовком російською мовою : « [INFO]». 2. Зобов'язати відповідачів на наступний день після набрання рішенням суду законної сили опублікувати спростування в інформаційно - - розважальному щотижневику газета «Городской курьєр» тим же штрихом і в тому ж місці, що і спірна інформація, під рубрикою «Спростування»; 3. Заборонити видання інформаційно - розважальному щотижневику газета «Городской курьєр» 4. Стягнути з відповідачів на його користь витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 31 жовтня 2010 року на чергових виборах депутатів Верховної Ради Автономної Республіки Крим, місцевих рад та сільських, селищних, міських голів його було обрано депутатом Олександрійської міської ради УІ скликання. Депутатські повноваження він виконує дотепер. [INFO] в інформаційно - розважальному тижневику - газеті «Городской курьер» [NUMBER], на першій сторінці, відповідачі розповсюдили недостовірну інформацію, надрукувавши його фотографію з зазначенням його прізвища та ініціалів під заголовком російською мовою: «[INFO]». В зв'язку з цією публікацією у читачів склалося враження нібито він винен у пролитті крові. Розповсюджена відповідачами інформація не відповідає дійсності, є безпідставною та голослівною та носить вкрай негативний, наклепницький характер, так як містить відомості про події, які не існували. Розповсюдження такої інформації призвело до погіршення його психологічного стану, сильних душевних страждань та моральних переживань, необхідності виправдовуватися шляхом надання відповідей на запитання та телефонні дзвінки виборців, колег, політичних та громадських діячів щодо наявності його особистої вини в пролитті крові. Недостовірна інформація порушує його особисті немайнові права й має бути спростована в такий же спосіб, як і розповсюджена. Позивач та відповідачі на розгляд справи не явилися, про день, час та місце розгляду повідомлені належним чином. Заяви про відкладення розгляду справи з поважних причин не подали. Суд з врахуванням думки представника позивача та представника відповідача -2, ухвалив провести розгляд справи у відсутність не явившихся осіб та ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів справи. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав вказаних в позові. Представник відповідача, а саме редактора інформаційно - розважального щотижневика газета «Городской курьєр» [PERSON] - позовні вимоги не визнає, оскільки вважає, що відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, а висловлювання, які опубліковані в газеті, не містять конкретних фактів, а носять оціночний характер, є публічним озвученням власної суб'єктивної позиції відповідачів. Про це свідчить сам текст, який передує фотографіям депутатів і дає зрозуміти читачам, які саме дії депутатів Олександрійської міської ради оцінюються з власної позиції відповідачів. У зверненні депутатів Олександрійської міської ради йшлося про те, що вони підтримують позицію колишнього Президента України [PERSON] та вимагають прийняття жорстких та рішучих заходів, застосування нового законодавства. Саме такі диктаторські закони, які були прийняті 16 січня 2014 р., призвели до силового протистояння, які вийшли за межі Києва та охопили всю територію України. Позивач є депутатом міської ради, тобто публічною особою, а тому має бути готовим до суворої критики та пильного нагляду за його життям та діяльністю Вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст., ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів. Частина 1 ст.34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в іншій спосіб - на свій вибір. Суд зазначає , що статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси, як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. За правилами ст., ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження закладені у п. 2 цієї статті. Стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Користуються захистом оціночні судження, так як це передумова плюралізму погляду. В статтях 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленою 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, указується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено в наслідок поширення про неї (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій та подій. Оціночні дані не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд також звертає увагу на те, що в своїй практиці Європейський Суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Так, у рішенні у справі Lingens v. Austria, Європейський Суд зазначив, якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надані. В рішеннях Європейського Суду у справі Oberschlick v. Austria, Prager and Oberschlick v. Austria висловлено позицію, що журналістська свобода передбачає також використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або, навіть, провокаційних. При дотриманні умов § 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію"та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства" (рішення у справі Handyside v.United Kingdom). Таким чином, зважаючи на те, що позивач є публічною особою - депутатом, межа його допустимої критики є ширшої ніж щодо приватної особи. Отже, в газеті викладено бачення наслідків, що на думку автора, потягло за собою звернення до [PERSON], - кровопролиття. Встановивши факт поширення у вищевказаному інформаційно - розважальному щотижневику газета «Городской курьєр» щодо депутата Олександрійської міської ради [PERSON] вищевказаної інформації, суд вважає її оціночними судженнями, критикою позивача щодо ставлення відповідача до подій, які відбувалися в м. Києві в січні 2014 році, там не міститься конкретних фактів, які б принижували ділову репутацію відповідача, а тому суд застосовує до обставин, які свідчать про оцінку подій, статтю 30 Закону України «Про інформацію», згідно якої ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд зазначає, що згадування депутата [PERSON], в вищевикладеному інформаційно - розважальному щотижневику газета «Городской курьєр» [NUMBER] має характер оціночного судження та узгоджується з вимогами плюралізму, толерантності і лібералізму, характерними для «демократичного суспільства ». Крім того, суд звертає увагу також на те, що позивач не зазначив, з яких саме правових підстав приватне підприємство « Термінал» є відповідачем у справі. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації( п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 р. № 1). Щодо вимог в частині заборони видання газети «Городской курьер», то варто зазначити, що суд припиняє випуск видання у разі порушення частини першої статті 3 Закону України «Про друковані засоби масової інформації(пресу) в Україні» або ліквідації юридичної особи, яка є засновником видання. При цьому суд зазначає, що підстав для припинення випуску видання, передбачених ч.1 ст. 3 цього Закону, не вбачається. Згідно ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, то судові витрати понесені позивачем, не компенсуються.

Outcome: dismissed