Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визначення місця проживання дитини та збільшення розміру аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.04.1996 року по 19.02.2016 року включно. У період шлюбу у сторін народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Після припинення сімейних стосунків між сторонами склалися важкі відносини. Після вирішення спору про поділ майна відповідач почав погрожувати, що відбере молодшого сина, при цьому до старших дітей відповідач ставиться агресивно, з ними давно у нього не складаються відносини, він ігнорує свої батьківські обов'язки відносно старших дітей. Незважаючи на те, що вона не чинить і не чинила жодних перешкод у спілкуванні з молодшим сином, відповідач почав звертатися до органів по захисту прав дітей із наклепницькими заявами на неї, як мати дітей, заявляючи, що вона не допускає його до сина, налаштовує дитину проти батька, неналежно виконує свої материнські обов'язки. Крім того, позивачка вказує про те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2016 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти: на утримання сина [PERSON] у розмірі 700, 00 грн. щомісячно; на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] у розмірі по 750, 00 грн. щомісячно. Як зазначено у позові, лікарями КНП "ЦПМСД № 4" Деснянського району м. Києва у молодшого сина [PERSON] діагностовано хронічний гіпертрофічний тонзиліт, аденоїдні вегетації 1-2 ст., рецидивуючу кропив'янку, алергічний дерматит, неврозоподібні розлади та порушення сну, дитина віднесена до категорії часто хворіючи дітей, за станом здоров'я потребує домашнього догляду, що підтверджується відповідною довідкою. Також у доньки [PERSON] та старшого сина [PERSON] діагностовано захворювання, які потребують значних матеріальних та фінансових затрат на лікування та реабілітацію. Відповідач з метою уникнути сплати аліментів на утримання дітей не працевлаштовується офіційно. Таким чином, станом на даний час відповідач сплачує на утримання дітей аліменти у загальному розмірі 2200, 00 грн. Даних коштів не вистачає на утримання дітей, позивачка не має можливості самостійно у повному обсязі забезпечити утримання дітей. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: - визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з матір'ю; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання трьох дітей аліменти у розмірі 5800, 00 грн. щомісячно, з яких: 2000, 00 грн. на утримання дочки [PERSON], 2000, 00 грн. на утримання сина [PERSON], та 1800, 00 грн. на утримання сина [PERSON] щомісячно до досягнення сином 23 років. 17.05.2018 року до суду надійшов Відзив відповідача на позовну заяву, в якому він визнає позовні вимоги частково, зважаючи на наступне. Дійсно, між сторонами на даний час склалися важкі стосунки, від яких страждають діти, особливо молодший син [PERSON], оскільки він любить обох батьків, бажає спілкуватися з батьком, але при цьому мати дитини постійно чинить у цьому перешкоди. Також відповідач вказує про те, що спір щодо визначення місця проживання дитини на даний час між сторонами відсутній, оскільки він розуміє, що дитина, якій 4 роки, потребує материнського догляду та уваги. Що стосується позовних вимог про збільшення розміру аліментів, то відповідач не заперечує проти того, щоб з нього були стягнуті аліменти у наступному розмірі: на утримання сина [PERSON] - 881, 00 грн., на утримання дочки [PERSON] - 930, 00 грн., на утримання сина [PERSON] - 746, 00 грн. щомісячно, що становить 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Враховуючи те, що розмір його заробітної плати становить 2500, 00 грн., сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж він вказав, не має можливості. На підставі викладеного відповідач просить позовні вимоги задовольнити частково. 23.05.2018 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення порядку та способу участі в її вихованні. Зустрічний позов мотивований тим, що на даний час відповідачка постійно чинить перешкоди у спілкуванні його з молодшим сином [PERSON], починаючи з січня 2018 року. Тривалий час вона повідомляє про те, що син хворіє, а тому вона не може дозволити їм спілкування. Незважаючи на постійні телефонні дзвінки та прохання позивача за зустрічним позовом надати можливість зустрітися з сином, відповідачка під різними мотивами заперечує проти цього, чим створює штучні перешкоди у спілкуванні позивача з сином. Позивач неодноразово звертався до Служби у справах дітей для врегулювання спірних питань, у зв'язку з чим було прийнято розпорядження від 13.04.2018 року, яким визначено порядок його спілкування з сином, але відповідачка не дотримує встановленого графіку. На підставі викладеного [PERSON] звертається до суду із даним зустрічним позовом, в якому просить суд: 1) зобов"язати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO]; 2) визначити наступний порядок участі батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином [PERSON], [INFO]: - особисті побачення: кожної середи з 15 години до 20 години без присутності матері; кожні вихідні з п'ятниці 19 години до неділі 20 години з ночівлею за місцем проживання батька без присутності матері; - свята щороку 1, 6, 7, 13, 14, 19, 29 січня, 14, 15 лютого, 1, 7, 12, 13, 26 квітня, Свято Пасхи, 1, 9, 15, 22 травня, 1, 10 червня, 7, 8, 14, 19, 24 серпня, 1 вересня разом з [PERSON] та рідними, 21 вересня, 14 жовтня, 19 грудня; - один календарний місяць літа для спільного відпочинку та оздоровлення без супроводу матері; 3) зобов'язати [PERSON] вирішувати питання обрання лікувальних та учбових закладів для [PERSON] разом з батьком [PERSON]; 4) Зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди у відвідуванні [PERSON] сина [PERSON] за місцем його мешкання в разі його хвороби; 5) Всі побачення здійснювати без присутності [PERSON], крім 1 вересня, з урахуванням розпорядку дня дитини, стану здоров'я та особистого бажання; 6) Контроль за виконанням рішення покласти на Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.05.2018 року задоволено клопотання відповідача і прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до розгляду в одному провадженні з основним позовом. У судовому засіданні позивачка [PERSON] повністю підтримала свій позов та частково визнала зустрічні позовні вимоги, при цьому зауважила, що жодних перешкод не чинить у спілкуванні батька з дитиною. Коли син хворіє, то вона не може дозволити їх зустрічі через стан здоров'я, але коли дитина здорова, то син зустрічається з батьком без перешкод. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги та пояснення позивачки підтримала, частково визнала зустрічний позов. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти часткового задоволення основного позову, з урахуванням заперечень, викладених ним у відзиві, а також просив задовольнити зустрічний позов повністю. Представник відповідача у судовому засіданні повністю підтримала пояснення відповідача, просила основний позов задовольнити частково, при цьому зустрічний позов задовольнити у повному обсязі. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської РДА - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача, його представника, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.04.1996 року по 19.02.2016 року, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.02.2016 року про розірвання шлюбу (а.с.6 т.1). У період шлюбу сторін по справі народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження дітей (а.с.7-9 т.1). У своєму позові [PERSON] просить суд визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з нею, зважаючи на те, що вона зможе дати сину все необхідне для належного виховання і розвитку, має можливості для створення належних умов для виховання дитини, на даний час син проживає з нею, але між сторонами виникає спір щодо місця проживання сина, а тому вона звернулася до суду з даним позовом. Як встановлено при розгляді справи, сторони по справі з 2016 року разом не проживають, відповідач проживає окремо, при цьому троє дітей проживає разом з позивачкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] на даний час не працює, але отримує соціальну допомогу на утримання дітей, що підтверджується відповідними трудовою книжкою та довідками (а.с.122-125, 139 т. 1). Представниками Органу опіки та піклування було обстежено житлово-побутові умови проживання позивачки за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідним актом від 26.06.2018 року, відповідно до якого умови проживання відповідають санітарним вимогам, створено всі умови щодо утримання та виховання дітей (а.с.137 т.1). Відповідач [PERSON] на даний час працює у Національному університеті біоресурсів і природокористування України на посаді провідного інженера, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 3009, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою (а.с.216 т.1). Неповнолітній [PERSON], [INFO], проживає разом з матір'ю, відвідує дошкільний навчальний заклад № 770 Деснянського району м. Києва, що підтверджується характеристикою (а.с.10 т.1). Відповідно до Висновку Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 102/03/31-4821 від 29.05.2018 року (а.с.196-198 т.1) Служба не заперечує проти визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] разом з матір"ю [PERSON] на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол № 9 від 24.05.2018 року). Суд при вирішенні питання щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] керувався наступними національними та міжнародними нормами. Так, згідно із ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до Керівних принципів Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, альтернативи судовому провадженню, такі як медіація, відвід (від судових механізмів) та альтернативні способи вирішення спорів, слід заохочувати кожного разу, коли вони відповідають найкращим інтересам дитини. Попереднє використання таких альтернативних способів не слід використовувати як перешкоду доступу дитини до правосуддя. Діти повинні бути належним чином поінформовані та отримувати консультації щодо можливості вдатися або до судового розгляду, або до альтернативних заходів позасудового врегулювання. Ця інформація повинна також пояснювати можливі наслідки кожного варіанта. На основі адекватної інформації, як юридичної, так й іншої, повинен бути доступний вибір для використання або судових процедур, або альтернативних процесів, якщо такі існують. Діти повинні мати можливість отримати юридичну консультацію та іншу допомогу при визначенні доречності та доцільності запропонованих альтернатив. При прийнятті цього рішення повинна враховуватись думка дитини. Процес, альтернативний судовому розгляду, повинен забезпечувати еквівалентний рівень правових гарантій. Повага до прав дітей, як описано в цих керівних принципах і в усіх відповідних правових документах щодо прав дитини, має бути гарантована в рівній мірі, як під час судового, так і позасудового розгляду. Пояснювальний меморандум до Керівних принципів Комітету Міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей, визначає, що в низці держав-членів увага зосереджена на врегулюванні конфліктів поза судом, зокрема шляхом посередництва у сім'ї, відводу та відновного правосуддя. Це позитивне явище і держав-членів підштовхують до того, щоб діти могли користуватись цими процедурами, якщо вони не використовуються як перешкода доступу дитини до правосуддя. Така практика вже існує у багатьох державах-членах Ради Європи та може застосовуватись до, під час та після судового розгляду. Вона є особливо актуальною у сфері ювенальної юстиції. Ці рекомендації не віддають перевагу будь-яким позасудовим альтернативним способам, а повинні втілюватися в них, зокрема в сімейних справах, які порушують не винятково правові питання. Закон передбачає обмеження у цій сфері і може мати шкідливий вплив у довгостроковій перспективі. Повідомляється, що механізмам медіації більше довіряють, оскільки зацікавлені сторони беруть у них активну участь. Діти також можуть брати участь у них. Можна також розглянути обов'язкове звернення до медіації до розгляду справи в суді: це не означає примусове звернення до медіації (що суперечило б самій ідеї медіації), а кожна людина має знати про можливість медіації. Як зазначається у тих же Керівних принципах, хоча існує певне переконання, що дітей слід максимально вберегти від участі в судовому розгляді, проте судовий процес, якщо він відповідає принципам дружнього до дітей правосуддя, не завжди тяжчий, ніж позасудовий альтернативний розгляд справи. Як і у випадку судового розгляду справи, альтернативні способи розгляду можуть також включати ризики порушення прав дітей, такі як ризик неповаги до таких основних принципів, як презумпція невинуватості, право на адвоката тощо. Тому будь-який вибір повинен враховувати стан даної системи. У Загальному коментарі № 12 Комітет Організації Об'єднаних Націй з прав дитини рекомендував наступне: "У випадку відводу, включаючи медіацію, дитина повинна мати можливість надавати вільну та добровільну згоду, а також дитині слід надати можливість отримати юридичні та інші поради та допомогу для визначення відповідності та бажаності запропонованого відводу". Рекомендація 26, однак, вимагає, щоб дітям надавались однакові гарантії у судовому та позасудовому розгляді. Таким чином, текст керівних принципів заохочує доступ до національних судів для дітей як носіїв прав відповідно до практики Суду, до якої вони мають доступ, якщо вони цього бажають. Проте такий доступ є збалансованим і узгодженим з альтернативними судовим процесам способами розгляду справ. Як зазначено у Загальному коментарі Комітету з прав дитини № 14 (2013 рік) щодо права дитини на першочергове врахування її найкращих інтересів (п. 1 ст. 3), з метою довести, що право дитини на оцінювання та першочергову увагу до її найкращих інтересів було дотримане, усі рішення стосовно дитини або дітей мають бути вмотивовані, обґрунтовані та пояснені. У мотивації рішення необхідно чітко вказати усі фактичні обставини, що стосуються дитини, які елементи було визнано необхідними під час оцінювання найкращих інтересів, склад таких елементів у кожній справі, а також яким чином їх було оцінено для визначення найкращих інтересів дитини. Якщо рішення не збігається з поглядами дитини, слід чітко вказати причину для цього. У виключних випадках, коли обране рішення не відповідає найкращим інтересам дитини, слід вказати підстави для такого рішення і таким чином показати, що найкращі інтереси дитини було враховано, незважаючи на результат. Недостатньо вказати у загальних формулюваннях, що інші міркування переважають над найкращими інтересами дитини. Слід чітко перерахувати такі міркування у зв'язку з розглянутою справою та надати причини для їхньої першочергової важливості. В обґрунтуванні також має бути доведено, що найкращі інтереси дитини не були достатньо вагомими, щоб переважити інші міркування. Слід визначити обставини, за яких найкращі інтереси дитини мають бути найвагомішим міркуванням. Але при цьому слід відмітити, що судом не заслуховувалася думка малолітнього [PERSON] з урахуванням його віку та розвитку, а також того факту, що станом на день прийняття рішення судом дитині було лише 4 роки. При цьому судом було враховано покази старшого сина сторін [PERSON], який був допитаний у судовому засіданні та пояснив наступне. Між сторонами по справі на даний час склалися складні стосунки, що впливає на молодшого [PERSON]. Відносини батька із старшими дітьми давно не склалися, ставлення батька до них агресивне, небатьківське. Мати надає можливість батьку спілкуватися та проводити час з молодшим братом, але жити дитина повинна з матір'ю. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно із ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про визначення місця проживання дітей охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися складні стосунки, що призвело до виникнення сварок та конфліктів, що також ставало приводом для звернення до органів поліції та Органу опіки та піклування, що підтверджується відповідними письмовими доказами. Таким чином, стосунки батьків значно вплинули на їх можливість домовитися щодо визначення місця проживання молодшого сина, а також щодо участі кожного з них і вихованні дитини, що змусило їх звернутися до суду. Судом встановлено, що як мати, так і батько піклувались під час спільного проживання про своїх дітей. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи вік та потреби у повсякденному житті. Також судом враховується, що дитина після припинення шлюбних відносин постійно проживала разом з матір'ю, звикла до неї, прив'язана до матері (особливо в силу віку), можливість матері забезпечити належні умови проживання, виховання та розвиток дитини, оскільки вона має постійне місце проживання, не має шкідливих звичок. Будь-яких доказів, які б свідчили про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити її інтересам, в ході розгляду справи не здобуто. Крім того, малолітня дитина потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд), а тому суд вважає, що на даному етапі [PERSON] буде краще проживати з мамою. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає необхідним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом з матір'ю, при цьому задовольнивши позовні вимоги [PERSON] у цій частині. Що стосується позовних вимог [PERSON] про збільшення розміру аліментів, що стягуються на дітей, то судом встановлено наступне. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2016 року з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей у наступному розмірі: на утримання повнолітнього сина [PERSON] у розмірі 700, 00 грн. щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1500, 00 грн. щомісячно. На виконання судового рішення позивачці були видані виконавчі лист, у зв"язку з чим державним виконавцем було відкрито виконавче провадження. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] сплачує аліменти, визначені за рішенням суду. Позивачка у своїх позовних вимогах просить суд збільшити розмір аліментів на утримання дітей, встановивши наступний розмір аліментів: на утримання повнолітнього сина [PERSON] у розмірі 2000, 00 грн., на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 2000, 00 грн., на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1800, 00 грн. щомісячно. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що лікарями КНП "ЦПМСД № 4" Деснянського району м. Києва у молодшого сина [PERSON] діагностовано хронічний гіпертрофічний тонзиліт, аденоїдні вегетації 1-2 ст., рецидивуючу кропив'янку, алергічний дерматит, неврозоподібні розлади та порушення сну, дитина віднесена до категорії часто хворіючи дітей, за станом здоров'я потребує домашнього догляду, що підтверджується відповідними медичними довідками. Також у доньки [PERSON] та старшого сина [PERSON] діагностовано захворювання, які потребують значних матеріальних та фінансових затрат на лікування та реабілітацію, що також підтверджується відповідними медичними документами. Крім того, старший син [PERSON] є інвалідом з дитинства, що підтверджується медичним висновком від 13.11.2002 року (а.с.129 т.1). Крім того, повнолітній [PERSON] є студентом 3 курсу денної форми навчання факультету радіофізики, електроніки та комп'ютерних систем Київського національного університету ім.. Т.Г.Шевченка із періодом навчання до 30.06.2019 року, що підтверджується довідкою від 19.09.2017 року (а.с.135 т.1). [PERSON] навчається у спеціалізованій школі І-ІІІ ступенів № 307 з поглибленим вивченням природничих наук Деснянського району м. Києва, що підтверджується довідкою від 04.09.2017 року (а.с.134 т.1). [PERSON] відвідує заклад дошкільної освіти № 770 Деснянського району м. Києва, що підтверджується характеристикою-відгуком від 16.02.2018 року (а.с.10 т.1). Також судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є дітьми, потерпілими від Чорнобильської катастрофи, що підтверджується відповідними посвідченнями (а.с.120-121 т.1). Позивачка [PERSON] отримує соціальну допомогу при народженні дитини [PERSON] до 31.01.2020 року, що підтверджується довідкою від 23.06.2018 року (а.с.122 т.1). Відповідач [PERSON] на даний час працює у Національному університеті біоресурсів і природокористування України на посаді провідного інженера, отримує заробітну плату, середній розмір якої становить 3009, 00 грн., що підтверджується відповідною довідкою (а.с.216 т.1). Згідно із ч.1 ст. 192 Сімейного Кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров?я когось з них. При вирішенні питання про збільшення розміру аліментів судом також враховується стан здоров'я відповідача [PERSON], який потребує лікування та не має можливості працювати повний робочий день, що підтверджується відповідними медичними висновками (а.с.47-52 т.1). Враховуючи те, що на даний час стан здоров'я дітей змінився, неповнолітні [PERSON] та [PERSON] часто хворіють, потребують додаткових затрат, матеріальний стан відповідача дозволяє надавати інший розмір аліментів, ніж був встановлений судовим рішенням, а тому суд вважає, що є всі підстави для задоволення позову [PERSON] про збільшення розміру аліментів, але лише у частині збільшення розміру на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи те, що старшому сину сторін 22 роки, він має можливість самостійно працювати, отримувати дохід та утримувати себе, отримує соціальні виплати по інвалідності, суд вважає, що підстав для збільшення розміру аліментів на утримання [PERSON] немає, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині повинно бути відмовлено. Що стосується розміру аліментів, які підлягають встановленню, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Як передбачено діючими законами України, прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 01.01.2019 року встановлений у розмірі 1626, 00 грн., а на дитину віком від 6 до 18 років - 2027, 00 грн. Враховуючи вимоги діючого законодавства, а також встановлені по справі обставини, розмір прожиткового мінімуму, який встановлений на даний час, матеріальне становище сторін по справі, враховуючи інші обставини, що були встановлені судом, можливість батька працювати та забезпечувати достатній рівень життя своїм дітям, суд приходить до висновку, що розмір аліментів повинен бути встановлений у наступному розмірі: на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у розмірі 2000, 00 грн. щомісячно, на утримання малолітнього сина [PERSON] у розмірі 1626, 00 грн. щомісячно. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], то слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства" батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Частинами 1, 2 статті 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. З наведених вище норм діючого законодавства можна зробити висновок, що сторони по справі зобов"язані здійснювати свої батьківські обов"язки щодо дитини, мають право на спілкування з дитиною, її виховання. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов"язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини. Тобто права та обов"язки матері та батька щодо дитини є рівними навіть тоді, коли вони не є подружжям. На обсяг батьківських прав та обов"язків не впливає та обставина, що один із батьків проживає окремо від дитини. Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, ч. 3 ст. 9 Конвенції проголошує правило про те, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У даній ситуації суд звертає увагу на те, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, у даному випадку вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні батька з дитиною охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням в їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори», стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Враховуючи особливості правовідносин, що склалися між сторонами, суд вважає за необхідне з однієї сторони розглянути правомірність втручання в їх право на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, з іншої сторони обов'язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції про права дитини). Отже, статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). У своїх зустрічних позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у спілкуванні та вихованні малолітнього сина [PERSON], що і стало підставою для звернення його до суду з даним позовом Як встановлено судом, між сторонами по справі склалися важкі стосунки, що призвело до того, що сторони між собою не можуть домовитися щодо участі батька у спілкуванні та вихованні малолітнього сина. Той факт, що відповідачкою чиняться перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, знайшов своє підтвердження під час розгляду справи та був підтверджений належними доказами. У зв'язку із ситуацією, що виникла між сторонами, позивач за зустрічним позовом звернувся до Служби у справах дітей для врегулювання спірних питань, у зв'язку з чим було прийнято розпорядження від 13.04.2018 року, яким визначено порядок його спілкування з сином, але відповідачка не дотримує встановленого графіку. 11.06.2018 року Службою у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації надано Висновок про участь батька у вихованні малолітньої дитини [PERSON]. Так, відповідно до Висновку Служба вважає за доцільне встановити наступний графік спілкування батька з дитиною, а саме: - кожної середи з 16 години до 19 години без присутності матері з урахуванням стану здоров'я дитини; - кожної суботи з 11 години до 19 години без присутності матері з урахуванням стану здоров'я дитини. Згідно із ст. 158 Сімейного кодексу України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. При вирішенні даного спору суд бере до уваги рішення Органу опіки та піклування щодо визначення способу участі батька у вихованні дитини, але при цьому вважає за необхідне розширити визначений Службою графік спілкування. Виходячи з наявних матеріалів справи та досліджених судом письмових доказів, а також того, що позивач за зустрічним позовом має позитивні характеризуючи дані, має можливість та бажання приймати активну участь у вихованні своєї малолітньої дитини, а також те, що таке спілкування не перешкоджатиме розвитку дитини, наявність між сторонами суперечок щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини, суд вважає, що судом повинен бути визначений порядок участі позивача у вихованні його сина [PERSON]. З урахуванням вищевикладеного, встановлених судом обставин справи, суд вважає, що для позивача необхідно встановити наступний порядок участі у вихованні сина, а саме: - кожної середи з 16 години до 19 години без присутності матері; - кожної суботи з 11 години до 19 години без присутності матері; - щорічно 01 січня, 06 січня, 13 січня, 19 січня, 29 січня (другий день після дня народження [PERSON]), 13 квітня (день народження позивача), 01 травня, 19 грудня без присутності матері; - щорічно 01 вересня разом з матір'ю; - щорічно два тижні влітку (без присутності матері, але за попереднім погодженням з матір'ю). Також суд вважає за необхідне задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання відповідачки не чинити йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, зважаючи на те, що такий факт, дійсно, має місце, що було достеменно встановлено під час розгляду справи та не спростовано жодним належним доказом, наданим стороною відповідача. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON] про зобов'язання відповідачки вирішувати питання обрання лікувальних та учбових закладів та [PERSON], то суд вважає дані вимоги безпідставними та необґрунтованими, оскільки судом не встановлено, що відповідачка заперечувала участь позивача при обранні таких закладів, а також те, що вона чинить якісь перешкоди у цьому позивачу. При цьому зустрічні позовні вимоги про зобов'язання відповідачки не чинити перешкоди у відвідуванні сина у період хвороби та щодо здійснення побачень без присутності матері, то суд вважає дані вимоги передчасними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, при визначенні графіку зустрічей батька з дитиною було передбачено, що вони проводяться без присутності матері. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з підстав, наведених судом вище. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави, оскільки обидві сторони відповідно до вимог Закону України "Про судовий збір" звільнені від сплати судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial