Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів визнання права власності на автомобіль марки BMW, моделі 2500, 2000 року випуску, тип кузова - седан, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер - [NUMBER], та про знаття арешту, накладеного постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області, обґрунтовуючи вимоги тим, що вказаний автомобіль належав відповідачеві [PERSON] та був придбаний у заставодержателя публічного акціонерного товариства "ПриватБанк", який реалізував своє право на підставі рішення суду, і оплативши кошти за автомобіль позивач ним вільно користується, однак йому стало відомо про наявність арешту, накладеного на все майно [PERSON] у межах виконавчого провадження про стягнення коштів на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль". У судове засідання позивач подав заяву, згідно якої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, розглянувши справу за його відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі та треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися, заперечень від відповідачів на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідачі не висловили. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивач у справі володіє автомобілем марки BMW, моделі 2500, 2000 року випуску, тип кузова - седан, №кузова/шасі: [NUMBER], реєстраційний номер - [NUMBER], що належав на праві власності [PERSON]. Автомобіль був придбаний позивачем у заставодержателя - публічного акціонерного товариства "ПриватБанк" (договір застави від 28.11.2006 року - а.с.7-10), що реалізував своє право на підставі рішення Індустріального районного суду Кіровоградської області від 26.07.2012 року про звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.11, 12), та за актом прийому-передачі (а.с.13), після зарахування коштів у розмірі 88000 гривень до установи банку, переданий позивачеві. Разом з тим, у ході виконавчого провадження ВП №44720331 про стягнення коштів з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль", 15.09.2014 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області Кравець О.В. було накладено арешт на все майно боржника, у тому числі й на зазначений автомобіль (а.с.15). Згідно ст.16 Закону України "Про заставу", право застави виникає з моменту укладення договору застави. Відповідно до ч.3, 4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження», для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Право застави у ПАТ КБ "ПриватБанк" виникло 28.11.2006 року, а постанова про накладення арешту - 15.09.2014 року, тобто після укладення договору застави. Отже, звернення стягнення на заставлене майно на користь інших стягувачів, які не є заставодержателями, суперечить Закону, порушує права позивача як нового власника цього майна та перешкоджає йому у користуванні своєю власністю. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування, розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1ст.319ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Транспортний засіб є рухомою річчю (майном), право власності на таке майно набувається на підставі правочинів. Договір купівлі-продажу транспортного засобу як правочин опосередковує перехід транспортного засобу як майна у власність. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Договір купівлі-продажу є правочином, тобто дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, правочин, зокрема, має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.ч.4, 5 ст.203 ЦК України). Правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, належить вчиняти у письмовій формі (п.3 ч.1 ст.208 ЦК України). Таким чином, для договору купівлі-продажу транспортного засобу обов'язковою є письмова форма. Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже, купівля-продаж як двосторонній правочин є погоджена дія двох (трьох) осіб на припинення і, відповідно, набуття цивільного права власності на транспортний засіб та цивільного обов'язку, обумовленого цим правом. За таких обставин є підстави вважати, що позивач та заставодержатель вчинили правочин купівлі-продажу транспортного засобу з реальним настанням правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. В силу ч.1, 2 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. За встановлених обставин, суд вважає, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved