Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Представник ПАТ Державний ощадний банк України звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором у розмірі 172740,64 грн. В обґрунтування позовних вимог представником позивача зазначено, що 07 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління ВАТ Ощадбанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2437, відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 158000 грн. на споживчі потреби строком на 84 місяці зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 06 квітня 2015 року зі сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитом. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором станом на 14.05.2013 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 172740,64 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачки. Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05.09.2013р. було задоволено позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії \~Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк». Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії \~Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 172740,64 грн., а також судовий збір у розмірі 1727,40 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 16 жовтня 2019р. було скасовано заочне рішення та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Представник відповідачки адвокат Бірючинський Е.О. в заяві про перегляд заочного рішення зазначив, що кредитний договір було забезпечено іпотечним договором від 07.04.2008р., предметом якого виступав житловий будинок за адресою [ADDRESS] , укладений між банком та [PERSON] У 2009р. банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, і рішенням Харківського районного суду від 24.02.2011р. було звернуто стягнення на вказаний будинок. У 2016р. будинок реалізовано через публічні торги. За домовленістю сторін, вартість предмета іпотеки складає 287300,00 грн., отже борг має бути погашений за рахунок предмета іпотеки. Окрім того, відповідачка наполягає на застосуванні строку позовної давності. Представник позивача надав додаткові письмові пояснення, де зазначив, що дійсно, кредитний договір було забезпечено іпотечним договором. Внаслідок реалізації предмету іпотеки було погашено борг у розмірі 74009,10 грн., що не покриває усю суму заборгованості. Відповідно до правових висновків ВСУ у справах №761/17280/16-ц та №910/2535/18, якщо вартості предмету іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, то кредитор може стягнути решту заборгованості з боржника. Строк позовної давності банком не було пропущено. Строк дії кредитного договору сторони погодили до 06.04.2015р., а банк звернувся до суду з даним позовом у 2013 році. 29 січня 2021р. представником позивача подано клопотання про зменшення позовних вимог, де зазначено, що в процесі розгляду спору банк отримав грошові кошти в розмірі 74009,10 грн., в зв`язку з чим розмір боргу зменшився на дану суму у зв`язку з чим банк просить стягнути з відповідачки залишок заборгвоансоті за кредитом у розмірі 98731,54 грн. (а.с. 181) Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій просив задовольнити уточнені позовні вимоги. (а.с. 192) Представник відповідачки подав заяву про розгляд справи в його відсутність та у відсутність відповідачки, де зазначив, що проти позову заперечує у повному обсязі. (а.с. 149, 161) Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 07 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління ВАТ Ощадбанк, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Державний ощадний банк України, та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2437, відповідно до умов якого [PERSON] отримала грошові кошти у сумі 158000 грн. на споживчі потреби строком на 84 місяці зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 06 квітня 2015 року зі сплатою 15,5 відсотків річних за користування кредитом. Відповідно до п. 1.6 кредитного договору погашення кредиту та сплата процентів позичальником здійснюється ануїтет ними платежами в сумі 3150 грн. шляхом внесення готівки до каси банку або шляхом безготівкових перерахувань з рахунків, відкритих в установах ВАТ Ощадбанк не пізніше останнього робочого дня місяця, починаючи з наступного місяця після видачі кредиту. Остання сплата ануїтетного платежу здійснюється позичальником не пізніше 06 квітня 2015 року. Відповідно до п.п. 5.1., 5.2. кредитного договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобов`язань по цьому договору, сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених договором та чинним законодавством, крім того, за порушення взятих на себе зобов`язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом позичальник зобов`язався сплатити на користь банку пеню в розмірі 0,04% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. (а.с.5-10) Таблицею визначення сукупної вартості споживчого кредиту, що є додактом до кредитного договору, було встановлено, що кредит має погашатися щомісячними платежами з квітня 2008р. по квітень 2015р. в розмірі по 3093,38 грн. на місяць (а.с. 189-190) 15.04.2013 року Банк направив відповідачу вимогу щодо необхідності погасити заборгованість за кредитним договором, однак позичальником вона так і не була сплачена, у зв`язку з чим, як вбачається з наданого до суду розрахунку заборгованості, станом на 14.05.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 172740,64 грн., яка складається з наступного: 61144,28 грн. заборгованість за кредитом; 93048,27 грн. прострочена заборгованість за кредитом; 17294,81 грн. прострочена заборгованість за відсотками; 1253,28 грн. нарахована сума пені за прострочення терміну повернення кредиту та відсотків. (а.с. 16) 07 квітня 2008р. між Відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління ВАТ Ощадбанк та [PERSON] було укладено іпотечний договір №3012 на забезпечення виконання [PERSON] кредитного договору №2437 від 07.04.2008р. за пунктом 1.2 іпотечного договору, предметом іпотеки є житловий будинок [ADDRESS] . У пункті 1.4. іпотечного договору визначено вартість предмета іпотеки у 53461,00 грн. (а.с.85-86) 08.05.2009р. ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова було відкрито провадження у справі за позовом ВАТ Ощадбанк в особі філії Харківське обласне управління ВАТ Ощадбанк до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором. (а.с. 90) 01.09.2010р. ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом ВАТ Ощадбанк до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, було направлено за підсудністю до Харківського районного суду Харківської області (а.с. 93) 24.02.2011р. Харківським районним суду Харківської області ухвалено заочне рішення, яким задоволено позов ВАТ Державний ощадний банк України в особі філії Харківське обласне управління ВАТ Державний ощадний банк України до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернуто стягнення на житловий будинок [ADDRESS] , як на предмет іпотеки за іпотечним договором №3012, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2437 від 07.04.2008р. на суму 172940,64 грн., шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів. (а.с. 94-96) Під час виконавчого провадження ВП №28476652, шляхом електронних торгів 06.07.2016р. житловий будинок [ADDRESS] було реалізовано за 85800,00 грн., після чого, виконавче провадження закінчено. (а.с.98-103) 15.09.2016р. грошові кошти в розмірі 74009,10 грн. були перераховані на користь АТ «Ощадбанк» на погашення боргу [PERSON] за виконавчим документом №2-2039 від 31.05.2011р. (а.с. 182) Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» є правонаступником ПАТ «Державний ощадний банк України» «Ощадбанк», а також ВАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 195-252) Згідно до розрахунку позивача, станом на 14 травня 2013 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором 172740,64 грн., що складається з заборгованості по кредиту 61144,28 грн., простроченої заборгованість за кредитом 93048,27 грн., прострочена заборгованість по відсоткам 17294,81 грн., нарахованої суми пені 1253,28 грн. (а.с. 50-51) Згідно уточнених позовних вимог, заборгованість [PERSON] станом на 29.01.2021р. складає 98731,54 грн. (а.с. 181-182) Згідно з\~ч.ч.1,2,3\~ст.12 ЦПК\~Україницивільне\~судочинство здійснюється\~на засадах\~змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3\~ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК Українисуд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторонни користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до\~ст.\~76,\~ч.1,2,3\~ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є\~будь-які\~дані,\~на підставі\~яких суд\~встановлює наявність\~або відсутність\~обставин (фактів),\~що обґрунтовують\~вимоги і\~заперечення учасників\~справи,\~та інших\~обставин,\~які мають\~значення для\~вирішення справи. Ці\~дані встановлюються\~такими засобами: 1)\~письмовими,\~речовими і\~електронними доказами; 2)\~висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6\~ст.81,\~ст.89 ЦПК\~Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частин першої, другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до статті 526, 527, 530 Цивільного Кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та закону. Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1049 Цивільного кодексу передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2. ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 148 ЦК України, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що позивач та відповідач уклали кредитний договір, погодивши серед іншого щомісячний графік повернення кредиту в строк до 06 квітня 2015р. Даний кредитний договір було забезпечено іпотечним договором. Відповідачка не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, здійснивши лише три платежі на погашення кредиту у травні, червні та липні 2008р., внаслідок чого в неї утворилася заборгованість за кредитом. У зв`язку із цим, кредитор звернувся до суду для захисту своїх прав з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у 2009 році, і позов було задоволено рішенням суду у 2011р. В подальшому, не дочекавшись реалізації іпотечного майна, Банк 14.06.2013р. звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, яка так і не була погашена, у тому числі частково. В даному випадку застосування до правовідносин наслідків спливу позовної давності, про які просила відповідачка, не є можливим у зв`язку з наступним. Відповідно до\~ст. 256 ЦК\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5\~ст.261 ЦК). У разі неналежного виконання позичальником цих зобов`язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань Таку правову позицію було визначено Верховним Судом України в Постановах від 06 листопада 2013 року у справі №6-116 цс 13, 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14 та 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства") Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Застосування судом строків позовної давності можливе лише за заявою відповідача, зробленою до винесення рішення по справі, проте відповідачами такого клопотання не заявлено. Статтею 264\~ЦК України\~врегульовано переривання\~перебігу позовної\~давності,\~зокрема,\~частини 2\~та 3\~цієї статті\~визначають наступне: позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання\~перебіг позовної\~давності починається\~заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, звернення Банку до суду у 2009 році із позовом про звернення стягнення боргу на предмет іпотеки, рішення за яким було ухвалено судом 24.02.2011р., перериває перебіг позовної давності. Після того, банк звернувся до суду із даним позовом 14.06.2013р. тобто менш ніж за три роки після ухвалення рішення щодо звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання представника відповідачки на те, що в позові необхідно відмовити у зв`язку з тим, що позивач скористався своїм правом на стягнення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, і даний позов призведе до подвійного стягнення, суд розцінює критично у зв`язку з наступним. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно зі змістом цієї статті, звернення стягнення на предмет іпотеки має задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням. Лише ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, відповідно до ст. 599 ЦК України. Водночас, відповідно до ч.4 ст.36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Верховний Суд у постановах від 11.04.2018 р. у справі №761/17280/16-ц та від 14.11.2018р. у справі №910/2535/18 сформував правову позицію, згідно з якою, «якщо вартості предмета іпотеки не вистачило на погашення боргу в повному обсязі, то кредитор може стягнути решту суми заборгованості з боржника. Звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання, а також не позбавляв кредитора права на отримання відповідних сум». Тому,\~в даних\~правовідносинах звернення\~стягнення на\~предмет іпотеки\~не позбавляє\~кредитора права\~стягнути непогашену\~заборгованість. Разом із цим, суд зазначає, що позивачем було зменшено позовні вимоги та відраховано суму, отриману від реалізації предмету іпотеки. Таким чином, уточнений позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В зв`язку з викладеним, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий 1727,40 грн. На підставі\~ вищевикладеного та \~

Outcome: approved