Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 01 серпня 2017 року він працював головним спеціалістом відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності департаменту експертизи тимчасової непрацездатності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. 24 січня 2018 року [PERSON] був звільнений з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважав незаконним та зазначив що він не був повідомлений про наступне вивільнення, а також йому не було запропоновано роботодавцем іншу роботу. У зв'язку з допущеними роботодавцем при звільненні [PERSON] порушеннями позивач просив суд поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 17930,00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві, та додатково пояснили, що у наказі виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26 жовтня 2017 року №60 "Про зміни в організації виробництва і праці" міститься намір роботодавця провести можливе скорочення, а не про наступне фактичне звільнення конкретних працівників, скорочення посад та структурних підрозділів. Також [PERSON] та його представник наголосили, що його кваліфікація дозволяла йому продовжити працювати після скорочення чисельності та штату працівників Фонду соціального страхування України. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував. Відповідач у відзиві та його представник у судовому засіданні зазначили, що з 01 січня 2018 року відбулось скорочення чисельності та штату працівників Фонду соціального страхування України, у зв'язку з чим [PERSON] звільнено з роботи. Про наступне вивільнення позивач був повідомлений у строк, визначений трудовим законодавством. Іншу роботу позивачеві запропоновано не було, позаяк відсутні вакантні посади, які б відповідали кваліфікації [PERSON] З цих підстав Фонд соціального страхування України просив відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. У підготовчому судовому засіданні 11 червня 2018 року судом залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], який на час вивільнення позивача займав посаду директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Третя особа в судовому засіданні та в поясненнях щодо позову зазначив, що у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників Фонду соціального страхування України [PERSON] було звільнено з займаної посади головного спеціаліста відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 23 листопада 2017 року позивач був персонально повідомлений про наступне вивільнення. Іншу роботу [PERSON] запропоновано не було, позаяк відсутні вакантні посади, які б відповідали його кваліфікації, третьою особою вказано, що після скорочення чисельності та штату не залишилось працівників, з якими роботодавець був зобов'язаний порівнювати кваліфікацію, продуктивність та інші фактори, з якими позивач пов'язує своє переважне право на залишення на роботі. З цих підстав [PERSON] просив відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Заслухавши вступні слова позивача, його представника, представника відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 01 серпня 2017 року [PERSON] був призначений в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу методології та аналізу тимчасової непрацездатності департаменту експертизи тимчасової непрацездатності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (а. с. 16). Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] від 22 грудня 2017 року №998 [PERSON] було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 73). Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] від 28 грудня 2017 року №1074 внесено зміни до наказу від 22 грудня 2017 року №998 щодо дати звільнення позивача, зокрема датою звільнення було вказано 24 січня 2018 року (а. с. 75). Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця при вивільнення працівника [PERSON], суд виходить з такого. Ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких, згідно з п. 4 ч. 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Ч. 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція. До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування"). Реалізуючи надані законом повноваження, правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанови від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України", від 10 жовтня 2017 року №50 "Про затвердження структури органів Фонду", якими зменшено з 01 січня 2018 року граничну чисельність працівників Фонду з 7988 до 5192 штатних одиниць, а граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - з 276 до 188 штатних одиниць, змінено структуру виконавчої дирекції Фонду (а. с. 43-44, 45-46). На виконання вказаних постанов правління Фонду соціального страхування України директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] видано наказ від 26 жовтня 2017 року №603 "Про зміни в організації виробництва і праці", яким з 01 січня 2018 року запроваджено зміни в організації виробництва і праці у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України; вирішено до 01 листопада 2017 року попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників (а. с. 56-57). Також 31 жовтня 2017 року було затверджено новий штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, який введено в дію з 01 січня 2018 року (а. с. 50-52). Цим штатним розписом, зокрема ліквідовано департамент експертизи тимчасової непрацездатності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у якому працював позивач [PERSON] Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці 30 жовтня 2017 року було подано виконавчою дирекцію Фонду соціального страхування України до Подільського районного центру зайнятості (а. с. 55). У подальшому наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] від 22 грудня 2017 року №998 (зі змінами, внесеними наказом від 28 грудня 2017 року №1074) [PERSON] був звільнений з роботи у зв'язку з скороченням чисельності та штату працівників, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. У зв'язку з скороченням штату працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] був попереджений про наступне вивільнення 23 листопада 2017 року, що засвідчено його особистим підписом (а. с. 60). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів щодо працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов'язком роботодавця. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов'язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. У судовому засіданні було встановлено, що в період з 23 листопада 2017 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 24 січня 2018 року (день звільнення з роботи [PERSON]) у штаті відповідача були вакантними 5 посад: головний спеціаліст нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (вимога - вища юридична освіта, стаж роботи за фахом не менше 2 років), заступник начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (вимога - вища юридична освіта, стаж роботи за фахом не менше 2 років), директор департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (вимога - вища економічна освіта за спеціальністю "облік і аудит", "фінанси", стаж роботи за фахом на керівних посадах не менше 3 років), заступник директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (2 посади). Посади головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, директора департаменту фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та консолідованої звітності виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України позивачеві не пропонувались, позаяк він не відповідав освітнім і кваліфікаційним вимогам, встановленим для цих посад (перші дві посади - за напрямом освіти, інша - за спеціальністю) (а. с. 128, 155-160, 161-163, 164-171, 172-175, 176-180). Посада заступника директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не могла бути запропонована [PERSON] зважаючи на те, що призначення на цю посаду здійснюється не керівником роботодавця (п. 7 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування"). За приписами ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постанові від 16 січня 2018 року у справі №519/161/16-ц). Зважаючи на відсутність працівників, які продовжували б роботу на посаді, яку займав [PERSON], у суду відсутні підстави для оцінки переважного права позивача на залишення на роботі. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 21, 40, 42, 43, 49-2 Кодексу законів про працю України, та,

Outcome: dismissed