Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд до відповідача [PERSON] та просить: - позбавити відповідача батьківських прав щодо доньки [PERSON] , [INFO] ; - стягнути з відповідача на її користь заборгованість по аліментах в сумі 160664,30 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що з відповідачем вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23 листопада 2003 року. Від шлюбу є неповнолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дубровицького районного суду шлюб між ними було розірвано. 22 червня 2006 року рішенням Дубровицького районного суду з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття. Після народження їхньої доньки [PERSON] , протягом року вони продовжували проживати разом, однак стосунки між ними значно погіршились в зв`язку з тим, що відповідач самоусунувся від виховання їхньої доньки. Їй було дуже тяжко, без допомоги колишнього чоловіка, самостійно виховувати та утримувати дитину, і вона разом з донькою змушена була переїхати проживати в будинок її батьків в м. дубровиця, про що було відомо відповідачу. В своїх батьків вона з донькою проживали протягом року, а потім переїхали в м. Рівне в їхню квартиру, де і проживають по даний час. Після їхнього переїзду в м. Рівне, відповідач декілька разів приходив до доньки. Однак останні чотири роки жодного разу не провідав дитину, не зателефонував їй і не написав жодної листівки, навіть на її день народження. Свій номер мобільного телефону відповідач не змінив, її номер мобільного телефону він знав, оскільки вона телефонувала йому і просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд доньки за кордон, так як вона займається танцями. Це було наприкінці 2016 року. З великими зусиллями вона отримала такий дозвіл від відповідача і їхня донька виїжджала з групою в екскурсійний тур по Польщі. По рішенню суду про стягнення аліментів, відповідач не сплатив їй жодної копійки і за ним станом на 01 серпня 2017 року рахується заборгованість по аліментах в сумі 160664,30 грн. Їхня донька навчається в ліцеї, відвідує гуртки, однак відповідач жодного разу туди не з`являвся, не цікавився навчанням та розвитком дитини. Це все потребує додаткових витрат, які вона бере на себе, так як батько самоусунувся від утримання та виховання дитини. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Він протягом останніх чотирьох років зовсім не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, не забезпечує її необхідним харчуванням, медичним доглядом та лікуванням. Відповідач, як батько, не виявляє жодного інтересу до внутрішнього світу доньки, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не створює умов отримання нею освіти, не надає доньці доступу до культурних та інших духовних цінностей. Тому, вважає, що буде доцільним позбавити його батьківських прав щодо доньки. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задоволити у повному обсязі з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України. При цьому, до дати судового розгляду справи, призначеної ухвалою про відкриття провадження, від відповідача 05 лютого 2018 року через канцелярію суду, надійшли заперечення на позов. У даних запереченнях відповідач вказує, що має сумніви, що саме він є батьком [PERSON] , [INFO] , а тому має намір оспорити батьківство та звернутися до суду з позовом про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Тому вважає, що вирішення спору про позбавлення його батьківських прав до вирішення спору про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини буде передчасним та необґрунтованим. Щодо стягнення заборгованості по аліментах зазначив, що стягнення боргу, який виник в ході виконавчого провадження на підставі вже існуючого судового рішення, за іншим судовим рішенням, призведе до подвійного стягнення з нього грошових коштів за аліментами. В той же час, ст. 74 ЗУ "Про виконавче провадження" встановлено порядок стягнення аліментів та у відповідності до якої саме державний виконавець визначає розмір заборгованості за аліментами. Отже, відсутність відповідної норми закону щодо стягнення заборгованості за аліментами, які встановлені судовим рішенням, вказує на відсутність підстав для звернення до суду з позовом. Крім того, при складанні розрахунку заборгованості, державний виконавець не врахував того факту, що він з січня 2006 року і до цього часу постійно проживає за місцем реєстрації в м. Дубровиця і інколи тимчасово виїжджає на заробітки. Тому при розрахунку суми заборгованості за аліментами мала братися середня заробітна плата по Рівненській області, а не по Києву, яка значно менша ніж середня заробітна плата в м. Києві. До того ж, позивач приховала від державного виконавця та від суду той факт, що за період з січня 2006 року по грудень 2009 року він сплатив їй аліменти на дитину на загальну суму 6800 грн., що підтверджується копіями квитанції, які він додає. Таким чином, наведений державним виконавцем розрахунок заборгованості з оплати аліментів не відповідає дійсним обставинам справи, а тому є невірним та не може бути підставою для стягнення з нього вказаної в ньому суми заборгованості. Тому, зважаючи на фактичні обставини справи, які свідчать про протизаконність та безпідставність позовних вимог, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача Органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому Самолюк І.Р (довіреність від 30.12.2019 року №08-1989) в судове засідання не з`явилася, подавши заяву про розгляд справи без її участі. При цьому у своїй заяві зазначає, що висновок органу опіки та піклування Рівненського міськвиконкому від 22.03.2018 року №08-478 підтримує та просить позовну заяву задоволити. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та представника третьої особи, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Вислухавши позивача, свідка, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 23 листопада 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 червня 2006 року розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №958 від 28 грудня 2006 року (а.с.14, 17). Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.09.2004 року (а.с.21) сторони мають дитину: [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 червня 2006 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 02 червня 2006 року і до досягнення дитиною повноліття, а в разі продовження навчання - до досягнення нею двадцяти трьох років. З довідки Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ від 01.09.2017 року №84702 (а.с.5-13) вбачається, що за [PERSON] станом на 01 серпня 2017 року рахується заборгованість зі сплати аліментів у сумі 160664,30 грн. При цьому суд не визнає належними доказами додані відповідачем копії квитанцій про перерахунок позивачу коштів на загальну суму 6800 грн. (а.с.38-43), як підтвердження сплати ним аліментів, оскільки дані квитанції у призначеннях платежів не містять відомостей про перерахунок саме аліментів. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Статтею 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи обов`язки. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач, не погоджуючись із наданим державним виконавцем розрахунком заборгованості по аліментах, не скористався вищевказаними нормами законодавства та не оскаржив його, а тому суд приймає такий розрахунок та приймає його як достовірний доказ наявності у відповідача заборгованості по аліментах на вказану у ньому суму. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила той факт, що відповідач [PERSON] участі у вихованні та утриманні своєї дочки не приймає, з нею не спілкується і взагалі останні кілька років вона його не бачила. Дитина проживає з матір`ю [PERSON] , яка повністю її утримує, займається її вихованням, розвитком. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, як це передбачається вимогами ст. 155 Сімейного кодексу України. Згідно вимог ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основної уваги. Вимогами ст. 27 даної Конвенції передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, нести основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей та фінансових можливостей рівень життя, необхідний для розвитку дитини. У судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що відповідач [PERSON] не має бажання займатися вихованням та утриманням своєї дитини. У зв`язку з бездіяльністю, а саме небажанням батька брати участь у вихованні та забезпечені матеріального благополуччя дитини, створились умови, які шкодять її інтересам. Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З оглянутого в судовому висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] від 22.03.2018 року (а.с.60) вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Шлюб між батьками дитини розірвано у червні 2006 року. Рішенням суду від 22.06.2006 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти на утримання дитини. Станом на 01.08.2017 року заборгованість по аліментах [PERSON] становила 160664,30 грн. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично близько 10 років проживає у м. Київ. [PERSON] з 01.09.2017 року навчається у КЗ "Школа-інтернат ІІ-ІІІ ступенів "Рівненський обласний ліцей" Рівненської обласної ради. Участь у шкільному житті дитини бере мама. Тато [PERSON] навчального закладу з питань виховання доньки не відвідував. З 01.09.2010 року по 21.06.2017 року [PERSON] навчалася у ЗОШ №28 м. Рівне. Згідно з інформацією навчального закладу, за період навчання дитини в школі її батько жодного разу не був присутній на батьківських зборах і не відвідував індивідуальні зустрічі з учителями. [PERSON] з матір`ю зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання створені сприятливі умови для проживання, виховання і розвитку дитини. Під час бесіди малолітня [PERSON] пояснила, що свого батька не бачила майже вісім років. Він не телефонує, не надає ніякої допомоги, не бере участі у її вихованні, не цікавиться її життям та успіхами. дівчинка повідомила, що часто їздить в інші країни, а отримати дозвіл на перетин кордону від тата проблематично. анастасія повністю підтримує маму у вирішенні питання про позбавлення тата батьківських прав стосовно неї. Враховуючи вищевикладене, орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав стосовно доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Всупереч вимогам ст.ст. 150 та 180 СК України, [PERSON] не виконував батьківські обов`язки щодо виховання та утримання дитини. Батько дитини ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дочки [PERSON] , не проявляє щодо неї батьківської турботи та любові. Поведінка [PERSON] не відповідає вимогам сімейного законодавства та суперечить інтересам дитини. Отже, виходячи із вищевикладеного, у зв`язку з бездіяльністю, а саме небажанням батька дитини брати участь у вихованні та забезпеченні матеріального благополуччя, створились умови, які шкодять інтересам дитини. Ухилення від виконання відповідачем батьківських обов`язків є факт його свідомої поведінки, оскільки він має реальну можливість виконувати їх, але не вчиняє відповідних дій. У п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Приймаючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, з метою забезпечення належного захисту дитини, суд приймає до уваги як доказ висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав, оскільки такий ґрунтується на вимогах закону, є обґрунтованим, вмотивованим, переконливим та не викликає сумнівів у суду щодо викладених у ньому обставин, а також бере до уваги свідоме нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, та враховує всі докази в сукупності. Статтею 169 СК України передбачено право батьків на поновлення у батьківських правах, не позбавлений цієї можливості і відповідач, якщо змінить своє відношення до дитини, проявить турботу та піклування щодо дочки. Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про доцільність стягнення заборгованості по аліментах та позбавлення батьківських прав відповідача стосовно неповнолітньої [PERSON] , оскільки у судовому засіданні у повній мірі підтверджено факт того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, не піклується про неї, не проявляє до неї щонайменшої батьківської турботи, зацікавленості у її долі, що свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Статтею 141 СК України передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, за відповідачем рахується заборгованість по аліментах, при цьому наданий позивачем розрахунок вказаної заборгованості відповідачем не спростований. Таким чином, факт заборгованості відповідача за аліментами підтверджений належними доказами, а тому позовні вимоги в цій частині слід задоволити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем, слід покласти на відповідача.

Outcome: approved