Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позивач мотивував позовні вимоги тим, що він з відповідачкою 15.07.2011 року уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом"янського районного управління юстиції у м. Києві , про що зроблений актовий запис №967. За час спільного проживання сторони набули на праві спільної сумісної власності транспортний засіб, а саме: автомобіль марки Nissan, модель Tiida, номер кузова [NUMBER] , 2010 року випуску, чорного кольору, згідно договору купівлі-продажу від 18.03.2016. В зв"язку з чим, позивач зазначає, що йому на праві спільної сумісної власності належить 1\\2 частина спірного транспортного засобу. Вказаний автомобіль зареєстрований за відповідачкою, а тому позивач має право на грошову компенсацію 1\\2 вартості спірного автомобіля від відповідачки. Позивач зазначає, що вартість спірного транспортного засобу згідно договору складає 116619,07 грн., отже 1\\2 вартості майна складає 58 309 грн.54 грн., які він просив стягнути з відповідачки на його користь. В подальшому позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог , оскільки він 30.12.2016 року звернувся до фахівців-оцінщиків автомобілів, згідно висновків яких, середня ринкова вартість спірного автомобіля становить 277 954 грн., а тому з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з відповідачки 138310 грн. та судовий збір . Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2017 року відкрито провадження по справі(ас.12). 01.03.2017 року позивачем до суду подано заяву про збільшення позовних вимог(ас.19). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.05.2017 року за клопотанням представника відповідачки [PERSON] справу направлено на судово -автотоварознавчу експертизу(ас.34). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2017 року відновлено провадження по справі, оскільки згідно листа з Київського науково-дослідного інституту судових експертиз зазначена вище справа була повернута до суду з повідомленням про неможливість надання висновку(ас.45). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.07.2018 року відкладено підготовче засідання(ас.65-66). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового засідання(ас.86). В судовому засідання позивач підтримав свої позовні вимоги з урахуванням збільшених позовних вимог та просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги позивача не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні. При цьому не заперечувала, щодо стягнення з її довірительки на користь позивача 1\\2 вартості майна , згідно договору купівлі-продажу на суму 58 309,54 грн. Крім того, представник відповідачки в судовому засіданні зазначила, що незгодна з оцінкою 1\\2 вартості автомобіля з урахуванням збільшених позовних вимог, яка не була проведена експертом, оскільки ні на її адресу чи адресу її довірительки не було направлено квитанції експерта про оплату експертизи. Крім того, представник відповідачки в судовому засіданні зазначила, що позивач мав змінити вимоги щодо предмету спору, оскільки на даний час спірний автомобіль проданий відповідачкою. Суд, заслухавши позивача, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони 15.07.2011 року уклали шлюб, який зареєстровано у Відділі реєстрації актів цивільного стану Солом"янського районного управління юстиції у м. Києві , про що зроблений актовий запис №967 (а.с. 5). Судом встановлено, що згідно копії договору купівлі-продажу № 4431/01/8044 від 18.03.2016 року [PERSON] придбала спірний автомобіль, вартість якого на момент придбання становила 116 619,07 грн. (а.с. 6-7). Судом встановлено, що вказаний вище автомобіль придбано під час шлюбу. Також судом встановлено, що спірний автомобіль перебуває в користуванні у відповідачки. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Підставою виникнення права спільної власності подружжя на майно є реєстрація шлюбу. Договором між подружжям може бути встановлений інший режим майна, набутого під час шлюбу. Як зазначається у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя" спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї ж постанови визначено, що до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено судом, подружжя договорів в порядку, який передбачено ст. 64 СК України, не укладало. Отже, діюче Сімейне законодавство України встановлює принцип рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Причому на рівність цих часток не впливає той факт, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи питання про поділ майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов"язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Згідно з п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Крім того, пунктом 23 зазначеної вище постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Крім того, ст. 60, 70 СК України, ст. 368 ЦК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року. Посилання представника відповідачки щодо незгоди з оцінкою позивача 1\\2 вартості спірного автомобіля, яка не була визначена експертом, оскільки ні на її адресу, ні на адресу її довірительки не було направлено квитанцій щодо її оплати, суд не приймає до уваги, оскільки на аркушах матеріалів справи міститься лист КНІСЕ в якому зазначено щодо направлення квитанції про оплату експертизи на адресу відповідачки. Крім того, суд звертає увагу на те, що після повернення справи до суду, в зв"язку із непроведенням експертизи суду ще в 2017 році, жодного клопотання щодо повторного направлення на експертизу від відповідачки чи її представника заявлено не було. Також суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки, що позивач мав змінити вимоги щодо предмету спору, оскільки на даний час спірний автомобіль проданий відповідачкою, оскільки на підтвердження зазначеного, а саме, щодо продажу спірного автомобілю, ні в підготовчому, ні перед початком слухання в судовому засіданні справи по суті доказів реалізації спірного автомобіля суду надано не було. В зв"язку з тим, що справа перебуває тривалий час в провадженні суду, а саме з 2017 року, суд приймає до відому розрахунок позивача щодо компенсації автомобіля, яку надав позивач. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, то з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем витрати на сплату судового збору у розмірі 1383( одну тисячу триста вісімдесят три) грн. 10 коп.

Outcome: approved