Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, у якому просила надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитни без дозволу батька до її повноліття. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що відповідач по справі є її колишнім чоловіком. Вони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1992 року по 28 квітня 2012 року. Мають спільну дитину доньку - малолітню [PERSON] [INFO]. Після припинення шлюбу вона стала проживати разом з дитиною за адресою: [ADDRESS]. Дитина знаходиться на її утриманні, відповідач ні у утриманні ні в вихованні дитини участі не приймає. Відповідач відмовляється надати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон ніяким чином це не пояснюючи. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно з вимогами ст. 74, 77 ЦПК України, заперечень проти позову не надавав, є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутні, суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України - суд зважаючи на наявність законних підстав приходить до висновку про можливість у відповідності до вимог ст. 169 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову на підставі наданих сторонами доказів, без вислуховування особистих пояснень відповідача по справі. Представник третьої особи, яким законом надано право захищати права свободи та інтереси інших осіб - орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не з'явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову не заперечує. У судовому засіданні встановлені судом фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 серпня 1992 року по 28 квітня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу /а.с. 6/ та рішенням суду від 28 квітня 2012 року /а.с. 8/. Мають спільну дитину доньку - малолітню [PERSON] [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини /а.с. 7/. Позивач перебуває у повторному шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб /а.с. 9/. Після припинення шлюбу вона стала проживати разом з дитиною за адресою: [ADDRESS], що підтверджується актом про проживання /а.с. 12/. Вивчивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім'ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов'язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім'ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно зі ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини…. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно зі ст. 10 СКУ якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені ( ч. 2 ст. 313 ЦК України ). Згідно до ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" визначено, документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду ( ст. 4 Закону України " Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України " ). Згідно п. 18 «Правил оформлення та видачі паспортів громадянину України для виїзду за кордон та проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31.03.1995 року передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків ( законних представників батьків чи дітей ), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно з п. 2-2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-рчного віку у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідчено згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (далі - Правила) передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. У п.п. 1 п. 4 Правил, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Згідно ст.ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Згідно ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральності та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ст. 155 СК здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Отже, враховуючи викладене, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє, у даному випадку до повноліття дитини за кордон без згоди батька і без визначення початку й закінчення такого виїзду суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року. В задоволенні позовних вимог про надання позивачу дозволу на виготовлення дитині проїзних документів для тимчасового виїзду або супроводу дитини за межі України без згоди батька також слід відмовити, оскільки діючим законодавством не передбачено розгляду в судовому порядку такого питання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що пред'явлені позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі. Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати на підставі ст. 141 ЦПК України розподілу між сторонами не підлягають.

Outcome: dismissed