Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, посилаючись на те, що 04 серпня 2008 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № ZPG0GK0000000006, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 17517,01 (Долар США) на придбання нерухомості зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, на термін до 04.08.2018 року. У забезпечення зобов'язань за кредитним договором № ZPG0GK0000000006 від 04 серпня 2008 року, 04.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі № 2258 приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., за умовами якого, [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS], вартість якого складає 116282,40грн. Позивач посилається на те, що кредитний договір № ZPG0GK0000000006 від 04 серпня 2008 року та договір іпотеки мають бути визнані судом недійсними, оскільки при їх укладенні не були виконані вимоги щодо дійсності правочину та положення договору є несправедливими, зокрема: по-перше: між сторонами не укладався договір про відкриття поточного рахунку, банком були надані не кредитні кошти, як це передбачено договором, а переказ у валюті, що, на думку позивача, ставить під сумнів правомірність дій банку в частині нарахування процентів за користування коштами та видачу кредитних коштів взагалі; по-друге: банк не надав необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про валютні ризики, чим порушив вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і поставив позивача в нерівні з банком умови. В зв'язку з чим, через підняття в 2014 році курсу долара США і збільшення його в 2,5 рази, позивач стала не в змозі сплачувати кредит; по-третє: в п.п.8.1. кредитного договору виконання зобов'язання вказане у доларах США, що суперечить вимогам ст. 533 ЦК України, оскільки на момент укладення договору у ПАТ КБ «Приватбанк» була відсутня індивідуальна ліцензія, видана НБУ на використання іноземної валюти при здійснення платежів. Також, позивач посилається на те, що у зв'язку з недійсністю кредитного договору, необхідно визнати недійсним також договір іпотеки від 04.08.2008 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила позовні вимоги задовольнити, визнати недійсними договір про надання споживчого кредиту № ZPG0GK0000000006 від 04 серпня 2008 року та договір іпотеки від 04 серпня 2008 року, укладені між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк»; зупинити нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором. Представник відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» в судовому засіданні та в письмовому запереченні проти позову заперечував, просив в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що договір між Банком та позивачем був укладений відповідно до норм чинного законодавства. Банком, при укладенні договору, на виконання положень Закону України «Про захист прав споживачів» було надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Позивач погодила положення договору в тих межах, які викладені в самому договорі, про що свідчить її підпис. В подальшому представник відповідача подав суду заяву про розгляду справи без його участі, просив в позові відмовити на підставі наявних в матеріалах справи доказів та пояснень. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, і актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Судом встановлено, що 04.08.2008 року між сторонами укладено кредитний договір № ZPG0GK0000000006, що підтверджується його копією (а.с.10-12). Відповідно до договору Банк надає Позичальнику (позивачу) кредит у сумі 17517,01 (Долар США) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами. У забезпечення зобов'язань за кредитним договором № ZPG0GK0000000006 від 04 серпня 2008 року, 04.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки, зареєстрований в реєстрі № 2258 приватним нотаріусом Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т.М., за умовами якого, [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS], вартість якого складає 116282,40грн.(а.с.15-17). Підписавши на викладених умовах Кредитний договір та Договір іпотеки, позичальник - [PERSON] погодилась з ними та прийняла зобов'язання. Позивач вважає, що Кредитний договір та Договір іпотеки повинні бути визнані судом недійсним, оскільки при їх укладенні не були виконані вимоги щодо дійсності правочину та положення договору містять явно несправедливі умови, внаслідок чого завдають значні матеріальні збитки позивачеві, при цьому нормативно обґрунтовує свої вимоги тим, що Кредитний договір укладений без відкриття поточного рахунку, без повідомлення позичальника про валютні ризики, та за відсутності у Банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти. Однак, з такими доводами позивача погодитись не можливо, у зв'язку з наступним. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України є грошова одиниця України - гривня; іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні; сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. За ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто, законодавець визначив, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Таким чином, законодавством України чітко визначено правомірність банків на підставі відповідних ліцензій надавати кредити в іноземній валюті та бути суб'єктом кредитних зобов'язань (правовідносин) в іноземній валюті. Ч. 1 ст. 1054 ЦК України регламентовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статті 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлюють, що операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275 передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. У відповідності до п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Так, згідно банківської ліцензії № 22, дозволу № 22-2 та додатку до дозволу № 22-2 від 29 липня 2003 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» має право здійснювати операції, визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», а також п.п.1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (а. с. 63, 64, 65). Таким чином, твердження позивача про недопустимість видачі кредиту Банком в іноземній валюті не відповідає дійсності. Стосовно твердження позивача, що положення договору містять явно несправедливі умови, так як банк не надав їй необхідну, достовірну та своєчасну інформацію про валютні ризики, чим порушив вимоги статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і поставив позивача в нерівні з банком умови суд зазначає, що підписанням даного договору позичальник свідчить про те, що: всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного Договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема пункт 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», наслідком чого є підписання сторонами договору та відсутність від позичальника претензій протягом передбачених законом строків. Крім того, у відповідності до п.п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. З приводу посилання позивача на недійсність договору в зв'язку з тим, що останній укладений без відкриття поточного рахунку, суд зазначає, що відповідно до п.8.1Договору, Банк зобов'язується надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу (а.с.12 на звороті), для обслуговування кредиту не передбачено відкриття поточних рахунків, відкривається транзитний рахунок, при надходженні коштів на котрий, відбувається їх розподіл за рахунками передбачених договором нарахувань. За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 7 постанови від 06.11.2009 N 9 " Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними " роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Враховуючи, що сторони були вільні у визначенні умов договору зокрема, щодо валюти кредиту, укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам чинного законодавства, зазначені позивачем обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. Крім того, також судом встановлено, що 22.10.2015 року рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто заборгованість за кредитним договором № ZPG0GK0000000006 від 04 серпня 2008 року, а саме: 10814,95 Доларів США (233386 гривень 62 копійки) - заборгованість за кредитом; 1618,28 Доларів США (34922 гривень 48 копійок ) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 335,59 Доларів США (7242 гривень 03 копійок) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 446,39 Доларів США (9633 гривні 09 копійок) - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи: 11,58 Доларів США (250 грн. 00 копійок )- штраф (фіксована частина); 683,08 Доларів США (14740 грн. 87 копійок ) - штраф (процентна складова) (а.с.80-81) . Ухвалою судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 18.09.2013 р. рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 22.10.2015 р. по цивільній справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором змінено, зменшено розмір пені на 25,56 доларів США, що дорівнює 416,20 грн.(а.с.82-85). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, зазначеними вище судовими рішеннями встановлено, та при цьому не спростовувалось [PERSON], що нею укладався Кредитний договір та з метою забезпечення виконань за кредитним договором - Договір іпотеки, які вона підписала, і внаслідок чого, передала в іпотеку будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що надаючи кредит в іноземній валюті, Банк діяв у межах своїх повноважень, в повному обсязі дотримав та виконав всі умови кредитування, що витікають з норм цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не надала доказів щодо укладення кредитного договору на вкрай невигідних для неї умовах, кредитний договір укладений сторонами з досягненням згоди з усіх істотних умов, про що свідчать підписи сторін, а також відсутні підстави визнання договору недійсним, що визначені ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, через що у їх задоволенні слід відмовити. Оскільки ці позовні вимоги не задоволені судом, тому, відповідно, і не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки, зупинення нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за кредитним договором, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором.

Outcome: dismissed