Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням за адресою: Кіровоградська область, [ADDRESS], посилаючись на те, що вона є власником вказаного домоволодіння. В 2002 році в даному будинку було зареєстровано місце проживання чоловіка позивача - [PERSON]. 02 жовтня 2007 року шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. В 2008 році відповідач виїхав із житлового будинку на постійне місце проживання до своєї матері, за адресою: [ADDRESS], але добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, що позбавляє позивача права вільно розпоряджатися своєю власністю, в зв'язку з цим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання з"явилася, з урахуванням уточненої заяви позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач, повідомлений про час, дату і місце розгляду справи в порядку встановленому ЦПК України, в судове засідання не з"явився, подав до суду письмові заперечення на позов та заяву про розгляд справи у його відсутність. В своїх запереченнях на позов вказав, що домоволодіння за адресою Кіровоградська область, [ADDRESS], він вважає спільною сумісною власністю подружжя, оскільки воно було придбано під час шлюбу з позивачем, а такж зазначив, що він виїхав із цього домоволодіння у зв"язку із створенням позивачкою нестерпних умов для його проживання в цьому будинку. Зазначив, що позивач також змінила замки на вхідних дверях, і це також слугувало причиною неможливості потрапляння ним до вказаного домоволодіння. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що їй відомо, що сторни до 2007 року перебували у шлюбі та після розлучення у 2008 році відповідач добровільно виїхав із будинку [ADDRESS] оскільки у нього з"явилась інша жінка. [PERSON] жодних дій, які унеможливлювали подальше проживання у вказаному домоволодінні її колишньому чоловіку не створювала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він на протязі 2012-2013 років періодично здійснював ремонтні роботи в будинку [ADDRESS] на замовлення [PERSON] Під час виконання робіт він перебував за цією адресою приблизно з 10.00 год. до 24.00 год. але жодного разу не спостерігав присутності на території домоволодіння відповідача [PERSON] та не бачив, щоб позивач будь-яким чином перешкоджала відповідачу проникнути до будинку. Двері в будинок позивача він допомагав замінювати на нові в зв"язку з їх фізичним зносом. Заслухавши пояснення позивача, свідків та дослідивши письмові докази по справі, з урахуванням позицій сторін, суд встановив наступні обставини і визначив відповідно до них правовідносини, які виникли між сторонами. Позивач являється власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] на праві особистої приватної власності, що підтверджується договором купівлі- продажу від 25.06.2002 року, реєстраційний номер № 2543 ( а.с.7). Згідно наданої копії домової книги за адресою місцезнаходження вказаного будинку в 2002 році було зареєстровано місце проживання відповідача по справі - [PERSON] (а.с.9-10). Згідно акта обстеження від 09 вересня 2014 року, складеного дупутатом Новоукраїнської міської ради Ройбулом Л.І. відповідач [PERSON] за адресою [ADDRESS] не проживає більше семи років (а.с.13). 02 жовтня 2007 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано, що підтверджується рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2007 року (а.с.11) та свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] ( а.с.12). Згідно ст.150, 156 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а члени сім'ї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселені не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В силу ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з правом володіння. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім"ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що відповідач в спірному жилому приміщенні не проживає з 2008 року без поважних причин, залишив його добровільно, забравши свої речі. Витрати по утриманню жилого приміщення не сплачує. На даний час відповідач проживає за адресою [ADDRESS], добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідач не бажає, що позбавляє позивача на отримання державної допомоги у вигляді субсидії та права вільно розпоряджатися своєю власністю. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що відповідач був зареєстрований в житловому приміщенні, яке належить позивачці на праві власності, перебуваючи в шлюбі з позивачкою, але на даний час шлюб розірваний, відповідач більше шести років не проживає в спірному жилому приміщенні без поважних причин, не приймає участі в утриманні будинку, що дає право позивачці вимагати усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні належному їй на праві приватної власності житлового будинку шляхом визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням, оскільки він на даний час не є членом сім'ї власника житлового приміщення та між ними відсутні будь-які інші правовідносини . Згідно із ч.3 ст.10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.60 ЦПК України). Відповідно до ч. 3,4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Суд вважає, що позивач належними доказами, в розумінні ч. 1 ст. 58 ЦПК України, (зокрема показами свідків [PERSON], [PERSON], актом обстеження від 09 вересня 2014 року) довела обгрунтованість своїх вимог в чатині визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Поряд з цим відповідач [PERSON] не надав жодного належного та допустимого доказу на обгрунтування своїх заперечень щодо позовних вимог. Він не довів суду своїх тверджень, що намагався вселитись до будинку, а позивач перешкоджала його проживанню. В той же час, в частині позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку в належному позивачу на праві власності житловому приміщенні необхідно відмовити, оскільки вони заявлені передчасно, так як набравши законної сили рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщення, є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку відповідним органом Міграційної служби України відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Позивачкою суду не надано жодних доказів про те, що їй було відмовлено в здійсненні таких дій. Таким чином, на підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що відповідач [PERSON] не проживає з 2008 року в вказаному житловому будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщення, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, а в задоволені решти позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненнюсплачені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог . На підставі викладеного,

Outcome: partial