Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із позовом, в якому зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] з 02.06.1990 року, шлюб розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполі від 12.04.2013 року. Від даного шлюбу они мають двохї дітей - сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO]. Донька хворіє, перебуває на диспансерному обліку, постійно проходить курс лікування, їй рекомендоване періодичне оздоровлення у лісній зоні та санаторно-курортне лікування. Відповідач із донькою не спілкується, не цікавиться її вихованням та розвитком, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а також має велику заборгованість по сплаті аліментів. Вона має змогу вивезти дитину для оздоровлення в Російську Федерацію та Білорусію, оскільки в них там є родичі, які можуть їх прийняти. Просила надати дозвіл неповнолітній [PERSON], [INFO], виїзд за межі України без згоди та супроводу її батька - [PERSON], у супроводі матері [PERSON], до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, а також стягнути з відповідача на її користь судовий збір у розмірі 551,20 гривень та комісійний збір у розмірі 8 гривень. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що в м. Санкт-Петербург Російської Федерації вона має родичів, які згодні прийняти її та доньку [PERSON], та нададуть матеріальну допомогу для оздоровлення дитини у лісній зоні на території Російської Федерації, а саме в пансіонаті "Леніградець" із придбанням курсовки на місці, без попереднього замовлення. На території України оздоровлювати дитину в неї не має матеріальної можливості через високу вартість такого оздоровлення. Родич позивача, який надіслав на адресу суду заяву, та в якого планує проживати позивачка з донькою, це син рідної сестри її бабусі. Просила надати дозвіл на вивезення дитини до досягнення дитиною 16 років, щоб більше не повертатися до вирішення цього питання з відповідачем. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг у цивільній справі, в судовому засідання також підтримала заявлені позовні вимоги. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що дитина хворіє на важку хворобу, потребує лікування. Батько та відповідач у справі фактично самоусунувся від виховання дитини, не турбується та не цікавиться станом її здоров'я, має заборгованість по сплаті аліментів. Мати дитини працевлаштована та це місце роботи є потсійним, звільнятись вона не має наміру, вона постійно проживає у м. Маріуполі, а тому не має підстав припускати, що дитина не повернеться на територію України. Крім того зауважила, що дипломатичні відносини між Україною та Російською Федерацією не розірвані, а тому жодної небезпеки для дитини не має. Просила суд надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без дозволу батька хоча б на період літніх канікул, тобто з червня по серпень 2016 року з прямуванням до м. Санкт-Петербург Російської Федерації. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, на адресу суду надав заяву, в якій просив здійснювати розгляд справи за його відсутності, за участі свого представника адвоката [PERSON] Представник відповідача [PERSON], який діє на підставі договору про надання послуг правової допомоги, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилався на те, що позивачем не підтверджено жодними доказом те, що дитині необхідно виїхати саме до м. Санкт-Петербург, та проживати в квартирі, яка знаходиться на 9-му поверсі, а також те, що родичі будуть надавати матеріальну допомогу позивачу та дитині в період перебування саме на території Російській Федерації. Крім того заява, яку надіслали родичі позивачки до суду, не відповідає вимогам закону та оформлена не належним чином. Також зазначив, що в Україні достатньо місцевості, яка відноситься до лісової зони, для оздоровлення дитини та якщо позивачка вирішить придбати путівку, то відповідач готовий прийняти участь в матеріальних затратах на її придбання та сплатити половину її вартості. Крім того зазначив, що вважає недоцільним вивезення дитини на територію країни агресора - Російської Федерації, що дає відповідачу підстави сумніватися у повернення дитини в Україну, оскільки і старший син сторін виїхав хза межді України та мешкає на території РФ. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Приморської райадміністрації Маріупольської міської Ради, в судове засідання не з'явився, надіславши заяву, в якій просив провести розгляд справи за його відсутності та прийняти рішення в інтересах дитини. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши письмові матеріали справи, діцйшов висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Приморського районного суду м. Маріуполя № 266/1401/13-ц від 12.04.2013 року. (а.с.8) За свідоцтвом про народження [NUMBER] від 23.09.2014 року, виданим Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], є громадяни України - [PERSON] та [PERSON]. (а.с.10) Згідно акту-довідки № 548 від 11.12. 2015 року, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS], однак фактично проживає із донькою [PERSON], 2004 року народження, за адресою [ADDRESS]. (а.с.11) Довідкою № 129/3 від 31.01. 2016 року, виданою Приморським ВДВС ММУЮ, підтверджується, що [PERSON] станом на 31.01.2016 року має заборгованість по виплаті аліментів у розмірі 15429,04 гривень. (а.с.12) З виписного епікризу з історії хвороби № 8012/660 вбачається, що [PERSON] знаходилась на стаціонарному лікування у неврологічному відділенні з 19.07.2011 року по 28.07. 2011 року, з діагнозом: "Симптоматична первинно-генералізована епілепсія, одиничний напад". Крім того, з довідки виданої [PERSON] вбачається, що остання перебуває на обліку у невролога з діагнозом "Симптоматична епілепсія, кардіопатія", рекомендоване оздоровлення в лісній зоні, обмеження емоційного навантаження. (а.с.13,15) Частиною 2 ст. 154 СК України передбачено, що батьки мають право звертатись до суду за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянина України від 21 січня 1994 року, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до положень ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, оформлення проїзного документа дитини здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно п.18 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. "Правилами перетинання державного кордону громадянами України", що затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01. 1995 року № 57 із змінами і доповненнями, встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п.4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлені певний порядок та умови її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. "Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затвердженими постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із подальшими змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон ; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до судової практики розгляду даної категорії справ, яка склалась на даний час, суд при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд дитини без згоди одного з батьків, має з'ясувати у позивача державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строк та мету виїзду та перевірити ці обставини доказами. Суд критично оцінює надані позивачем докази у вигляді свідоцтва про народження позивачки [PERSON], свідоцтво про народження матері позивача [PERSON], які народились на території Російської Федерації, як на підтвердження того, що на території Російської Федерації наразі є родичі позивача. Крім того, з заяви [PERSON], отриманої в електронній формі вбачається, що він є родичем позивача та зобов'язується забезпечити позивача та її доньку [PERSON] необхідні умови для їх проживання з 10.06.2016 року по 31.08.2016 року за місцем свого проживання в м. Санкт-Петербург Російської Федерації. До заяви також додана довідка про стан житлового приміщення, а саме [ADDRESS]. (а.с.39,40) При цьому суд не може прийти до беззаперечного висновку про те, що громадянин [PERSON] є родичем позивачки, оскільки документів перебування у родинних відносинах суду не надано. Під час судового розгляду даної цивільної справи позивачка не обґрунтувала та не надала суду доказів щодо існування обґрунтованої необхідності вивезення дитини до м. Санкт-Петербург Російської Федерації саме на оздоровлення, не зазначила суду дату виїзду та дату повернення її з дитиною на територію України, не надала доказів на підтвердження існування родинних зв'язків із родичами, які мешкають в Російській Федерації, не надано запрошення іноземного громадянина або особи без громадянства до Російської Федерації, оформленого у встановленому порядку Федеральною міграційною службою Російської Федерації або її територіальними органами, Міністерством закордонних справ Російської Федерації або його представництвами на території Російської Федерації,а також гарантійного листа сторони що запрошує, оформленого у встановленому порядку. Крім того належних та допустимих доказів на підтвердження факту того, що батько дитини тривалий час взагалі не приймає участі у вихованні дитини, позивачкою суду також не надано. Зазначений в поясненнях представником позивача строк вивезення дитини - з червня 2016 року по 31 серпня 2016 року, не визначений певним проміжком часу відповідно до законодавства, який суд має зазначити у своєму рішенні у разі можливості надання згоди на виїзд дитини без згоди та супроводу батька, а наявність можливості оздоровлення дитини у лісній зоні в пансіонаті "Ленінградець" в передмісті Санкт-Петербурга на території Російської Федерації нічим не підтверджений та в судовому засіданні не доведений. Таким чином, оскільки надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування суперечить положенням діючого законодавства, а також нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею, то передбачених законом підстав для задоволення позову [PERSON] у суду не має. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed