Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Направленою заявою позивач просить визнати за нею право власності на 1/4 частину садового будинку [ADDRESS] , що [ADDRESS] за набувальною давністю. В обґрунтування заяви вказує, що з 2005 року добросовісно заволоділа зазначеним майном та продовжує відкрито та безперервно володіти таким нерухомим майном. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечень учасників справи щодо цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.02.2014 року (а.с. 6). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 03.12.2015 року встановлено факт проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу з серпня 1992 року до жовтня 2011 року з [PERSON] , визнано спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] садовий будинок [ADDRESS] , що [ADDRESS] території садового товариства " [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаного садового будинку [ADDRESS] (а.с. 7-10). Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року [PERSON] передав, а позивач придбала у власність 1/4 частину зазначеного садового будинку (а.с. 11-14). Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.12.2019 року [PERSON] передав безоплатно, а позивач прийняла у власність 1/2 частину земельної ділянки площею 0,046 га, розташовану за адресою: садового товариства "Трудівник", Пряжівського масиву Сінгурівської сільської ради Житомирського району, Житомирської області (а.с. 15-18). Відповідно до довідки садового товариства "Трудівник", Пряжівського масиву Сінгурівської сільської ради Житомирського району, Житомирської області №20 від 29.02.2020 року померлий [PERSON] дійсно був членом такого садівничого товариства та власником земельної ділянки № [NUMBER] загальною площею 0,046 га з кадастровим номером 1822086500:02: [NUMBER] :1166 (а.с. 26). Позивач зазначає, що спірний садовий будинок був побудований на протязі 1992 2005 років спільно нею та [PERSON] . З моменту побудови будинку і по теперішній час ніхто крім позивача вказаним нерухомим майном не опікувався та не приймав участі в його утриманні. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, яким позов визнав та просив його задовольнити. Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна. Також, згідно з п. 9, 11 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні встановити, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 14 травня 2019 року по №910/17274/17 встановила, що не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду про умови набуття права власності за набувальною давністю, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Аналіз встановлених судом фактичних обставин справи та норм закону, що їх регулюють, у своїй сукупності не дає підстав суду для задоволення позову. Позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю. Лише відкритість і безперервність користування цим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Судом не береться до уваги факт визнання позову відповідачем, оскільки законодавством чітко визначені підстави набуття відповідними особами права власності за набувальною давністю і суди повинні неухильно дотримуватися вказаних вимог законодавства. Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для задоволення вимог позивача немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed