Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Представник позивача - адвокат Меланчук І.В. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику у разі ушкодження здоров`я. Вобґрунтування позову зазначає, що [PERSON] , працюючи з 14.12.1999 по 03.01.2017 дробильником ДФ №1 ВАТ «Південний ГЗК» (правонаступником якого є відповідач), внаслідок недосконалості робочого місця підпадав під вплив загальної вібрації, рівень якої перевищував нормативні показники та пилу, концентрація якого перевищувала нормативні показники. У зв`язку із шкідливими умовами праці, з вини відповідача, позивач отримав хронічні професійні захворювання, які встановлено ДУ «Український НДІ промислової медицини»: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої ст.), група «В», легенева недостатність першого-другого ступеню (ХОЗЛ); вібраційна хвороба другого ст. від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом, ускладненим перенесеним САК ІІІ ст. внаслідок розриву мішотчатої аневризми у вигляді грубих окорухових порушень, помірного лівобічного геміпарезу, гіпертонічною хворобою у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом, двостороннім плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня) остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових і колінних суглобів, що вказано в акті розслідування причин виникнення хронічного професійного від 19 січня 2018 року. Причиною виникнення захворювання визнано: тривала робота в умовах впливу виробничого пилу, концентрація якого, в повітрі робочої зони, перевищувала ГДК. 06 березня 2018 року [PERSON] вперше пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності - 65% (50% по вібраційній хворобі, 15%- по ХОЗЛ та встановлено третю групу інвалідності. При черговому переогляді МСЕК 11 лютого 2020 року позивачу підтверджено вказаний відсоток втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, протипоказана праця в умовах вібрації, виробничого пилу. Внаслідок професійного захворювання порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, останній позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно відчуває стійкий ниючий біль та обмеження рухів у шийному та поперековому відділах хребта, біль у плечових, ліктьових та колінних суглобах, слабкість у лівих кінцівках, терпкість пальців рук і ніг, утруднення мови, загальну слабкість, задишку при незначному фізичному навантаженні, кашель з виділенням мокротиння, постійний головний біль, при зміні положення та рухах запаморочення, нудоту, зниження пам`яті, порушення сну, біль у грудній клітині, підвищення артеріального тиску. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання професійного захворювання позивач відчуває моральні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття, особливостями лікування та необхідністю лікарського спостереження, вживання лікарських засобів. Наявність негативних явищ в житті позивача свідчить про постійне перенесення ним больових відчуттів, необхідність лікування, необхідність нераціонально витрачати свій час, залучати додаткові зусилля для організації свого життя та вказує на відсутність у позивача можливості реалізовувати свої звички та бажання, повноцінно працювати, і як наслідок, відображається на погіршенні матеріального становища, неможливістю в достатній мірі утримувати сім`ю, призводить до зниження якості життя, що завдає йому моральної шкоди. Позивач вважає достатньою компенсацією моральної шкоди у розмірі 306 995 грн, які просить стягнути з відповідача без урахування податків, зборів та інших платежів. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає їх необґрунтованими. Вказала, що вина відповідача в завданні моральної шкоди позивачу не доведена. Зазначену позивачем суму на відшкодування моральної шкоди вважає завищеною та такою, що не відповідає засадам розумності і справедливості. Просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також представник відповідача підтримала викладені у відзиві обставини, з якого слідує, що позивач усвідомлюючи наявність шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці, все одно реалізував своє право на працю в шкідливим умовах. Останній пропрацював у важких та шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача 15 років 6 місяців, хоча для отримання права на пенсію на пільгових умовах достатньо було пропрацювати в таких умовах лише 10 років. На даний час позивач продовжує працювати в АТ «ПІВДГЗК» на 0,25 ставки в цеху підготовки виробництва та складського господарства підсобним працівником. Позивач не лише знав про шкідливі умови без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але й свідомо продовжував працювати на таких умовах тривалий час, отримуючи за це відповідні пільги та компенсації. Відповідач забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту. Саме перевищений термін роботи в шкідливих умовах праці призвели до встановлення у позивача професійного захворювання. Окрім того, відповідач вважає, що положення ст. 237-1 КУпАП не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору і працюють на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання і які підлягають загальнообов`язковому державному страхуванню, пов`язані з відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. З положень вказаної статті видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У виникненні професійного захворювання відповідача вбачають його вину. Зазначають у відзиві, що для відшкодування моральної шкоди позивачу відсутні правові підстави, оскільки вину відповідача у заподіяння такої шкоди не доведено, протиправність діяння відповідача не встановлена, а позивачем не доведено наявність моральної шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправними діяннями підприємства відсутній. Вважають, що зазначене в позові обґрунтування моральних страждань позивача не підтверджуються наданими позивачем доказами. Розмір позовних вимог [PERSON] вважають таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 вересня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. За клопотанням представника відповідача, ухвалою від 28 вересня 2020 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, згідно якої підтверджує факт отримання від відповідача відзиву на позов та вказує на відсутність потреби у наданні часу для подання відповіді на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що при винесенні рішення просить врахувати висновки ВС, викладені за наслідкам перегляду рішень у справах, що виникають з подібних правовідносин, а саме щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Вислухав представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] видно, що з 16 січня 1996 року позивач був прийнятий в Новокриворізький державний гірничо-збагачувальний комбінат учнем дробильника в аглоцех. 01 липня 1996 року переведений в агломераційному цеху дробильником, 01 грудня 1999 року - звільнений за власним бажанням. 14 грудня 1999 року позивача прийнято дробильником дробильної фабрики ВАТ «Південний гірничо-збагачувальний комбінат». 01 травня 2006 року переведений в управління дробильно- транспортного комплексу дробильником. 03 січня 2017 року позивача переведено підсобним робітником на 0,25 ставки дільниці з обслуговування господарчих об`єктів цеху підготовки виробництва та складського господарства. Працює на даний час (а.с.50-53). Медичним висновком лікарсько-експертної комісії спеціального багатопрофільного лікувально-профілактичного закладу №1518 від 19 грудня 2017 року [PERSON] встановлено професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої стадії, емфізема легень першої-другої ст.), група В, ЛН першого-другого ступеня; вібраційна хвороба другого ступеня від дії загальної вібрації з генералізованим ангіодистонічним синдромом, ускладненим перенесеним САК ІІІ ст. внаслідок розриву мішотчатої аневризми у вигляді грубих окорухових порушень, помірного лівобічного геміпарезу, гіпертонічною хворобою у поєднанні з вираженим полірадикулярним синдромом (L5, S1, С6, С7, С8), двостороннім плечолопатковим періартрозом (ПФ другого ступеня) остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого-другого ступеня) суглобів (а.с.24-27). 19 січня 2018 року проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання позивача, про що складено відповідний Акт. В пунктах 12, 13 Акту вказано, що загальний стаж роботи [PERSON] складає 26 років 4 місяці, з яких в умовах впливу шкідливих факторів: 20 років 10 місяців - пил, 17 років - вібрація. Згідно санітарно-гігієнічної характеристики умов праці позивача від 23.11.2016 та доповненнями до неї, оцінка умов праці колишнього дробильника УДТК ПАТ «ПІВДГЗК» віднесена: по речовинам фіброгенної дії - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі»; по вібрації - загальна до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; по шуму - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі»; по мікроклімату - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі»; по важкості праці - до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі». Загальна оцінка умов праці відноситься до 3 класу 3 ступеня «Шкідливі». Виходячи з п.16 Акту профмаршрутом для встановлення професійного характеру захворювання визнано роботу учнем дробильника (16.01.1996 - 01.07.1996) та дробильником агломераційного цеху №3 НКГЗК (01.07.1996 - 01.12.1999); дробильником ДФ №1 УДТК ВАТ «ПІВДГЗК» (14.12.1999 - 01.07.2017). Відповідно до пункту 17 вказаного Акту причиною виникнення професійного захворювання позивача визначено: еквівалентний рівень загальної вібрації перевищує нормативний та вміст пилу з вмістом вільного діоксиду кремнію в повітрі робочої зони в 3,9-6,1 разів перевищує ГДК. На інших підприємствах, зазначений в п.16 Акту вміст пилу в повітрі робочої зони в 5,3 рази перевищує ГДК (а.с.18-21). При первинному огляді МСЕК 06 березня 2018 року [PERSON] встановлено 65 відсотків втрати професійної празездатності: 50% - по вібраційній хворобі, 15% - по ХОЗЛ з 20 лютого 2018 року до 01 березня 2020 року. Встановлена 3 група інвалідності (а.с.10-11). Відповідно до наданих виписок-епікризів виписок з медичної карти стаціонарного хворого видно, що [PERSON] неодноразово проходив стаціонарне лікування в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворюваннята скаргами на їх загострення (а.с.31-43). Під час проходження лікування позивача з 03.01.2020 по 17.01.2020 Лікарсько-експертною комісією ДУ «Український НДІ промислової медицини» надано медичний висновок №62 від 16.01.2020 щодо професійного захворювання [PERSON] (а.с.44,45-49). При повторному огляді МСЕК 01 лютого 2020 року позивачу підтверджена 65% втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності з 01 березня 2020 року по 01 березня 2022 року. Протипоказана важка праця в умовах вібрації, виробничого пилу (а. с. 12-17). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності встановленої первинно 06 березня 2018 року та підтверджено висновком МСЕК при черговому переогляді 01 лютого 2020 року- 65% та встановлення третьої групи інвалідності. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з недоведеністю наявності у позивача моральної шкоди, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на АТ «ПІВДГЗК», оскільки пунктом 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19 січня 2018 року, визначено, що підставою для встановлення [PERSON] професійного характеру захворювання стала в тому числі праця позивача з 14.12.1999 - 03.01.2017 дробильником дробильної фабрики Південного ГЗК. Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за вищевказаний період роботи - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводить до порушення його звичайного способу життя та вимагає від нього додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло також з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня вібрації та концентрації виробничого пилу, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство - відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. У зв`язку з вказаним, суд не погоджується із запереченнями представника відповідача в частині того, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, обсяг, характер, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 26 лютого 2018 року 65% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача в шкідливих умовах праці, що склала більше 17 років, а також враховує факт роботи позивача в шкідливих умовах на підприємстві НКГЗК. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 150000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 156995,00 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Також підлягає стягненню з відповідача судовий збір в доход держави у розмірі 1500 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 5, 23, 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial