Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

01 серпня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , про визнання сумісним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, просить суд: визнати автомобіль набутим за час шлюбу, стягнути з відповідача на її користь компенсацію у розмірі 1/2 частини автомобіля, вирішити питання про розподіл судових витрат шляхом стягнення судового збору. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 29.10.2006 року. В шлюбі у сторін народилось 2 дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідач з родиною не проживає. Аліменти на утримання дітей не сплачує, у зв`язку із чим рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання дітей. У шлюбі з відповідачем був придбаний автомобіль марки HYUNDAY ACCENT, 2008 року народження, синього кольору, який був оформлений на ім`я відповідача. З відповіді з територіального сервісного центру 5143 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України від 25.04.2019 року вона дізналась про те, що згідно Єдиного державного реєстру МВС транспортний засіб HYUNDAY ACCENT, 2008 року народження, синього кольору, 19.07.2018 року перереєстровано по договору купіві - продажу, укладеному в ТСЦ 5143, був переоформлений з [PERSON] на іншу особу. При зустрічі з відповідачем він повідомив, що продав авто за 202 000 грн. Таким чином, за час шлюбу відповідач продав автомобіль 19.07.2018 року, без дозволу позивача самостійно уклав договір купівлі-продажу автомобіля. Кошти від реалізації спільного сумісного майна подружжя приховав від позивача та ніяким чином не використав їх на сімейні потреби. Тому, позивач посилаючись на постійний заробіток та свою самодостатність, вважає автомобіль HYUNDAY ACCENT, 2008 року народження, синього кольору спільною сумісною власністю подружжя та наполягає на праві отримання компенсації 1/2 частки вартості авто, у зв`язку з його відчуженням відповідачем без її письмової згоди. За вказаних вище підстав вона і звернулась до суду з даним позовом. 05 серпня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справи було відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням, викликом сторін. Представник позивача в судову засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, з підстав наведених у позові, на заочний розгляд справи згодна. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлявся належним чином, про причину неявки суду не сповістив. Так, у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Зі згоди позивача про що свідчить її заява в матеріалах справи, суд Ухвалою від 14 серпня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає вимогам ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність сторін належним чином повідомлених про день та час судового розгляду справи, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що дійсно з 29.10.2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис про шлюб № 7. /л.с. 9/ Від шлюбу у них народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджено відповідними копіями свідоцтв про народження. /л.с. 10-11/ Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії трудової книжки позивача серії [NUMBER] , позивач працює з 2005 року, і по теперішній час є офіційно працевлаштованою, що також підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу форми ОК-7 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Позивач зазначає, що за час шлюбу з відповідачем ними як подружжям в 2008 році було придбано автомобіль марки HYUNDAY ACCENT, 2008 року народження, д.н.з. [NUMBER] , синього кольору. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, даний автомобіль був зареєстрований на [PERSON] . У відповідності до листа № 31/15/5143-Т-13/АЗ від 25.04.2019 з Територіального сервісного центру 5143 Регіонального сервісного центру в Одеській області повідомлено, що згідно Єдиного державного реєстру МВС транспортний засіб марки HYUNDAY ACCENT, 2008 року народження, синього кольору, від 19.07.2018 перереєстровано по договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ 5143, з [PERSON] на іншу особу. Задля повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.11.2019 року, витребувано з Територіального сервісного центру №5143 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Гагаріна, 4, належним чином завірені копії договору купівлі - продажу з доданими до нього документами, щодо транспортного засобу марки Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору, продавець [PERSON] , на підставі яких 19.07.2018 року відбулася перереєстрація названого транспортного засобу на іншу особу. Зобов`язано Територіальний сервісний центр №5143 Регіонального сервісного центру в Одеській області МВС України, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул. Гагаріна, 4, надати на адрес суду належним чином завірені копії договору купівлі - продажу з доданими до нього документами, щодо транспортного засобу марки Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору, продавець [PERSON] , на підставі яких 19.07.2018 року відбулася перереєстрація названого транспортного засобу на іншу особу. Згідно наданих на виконання ухвали суду про витребування доказів завірених копій документів, на підставі яких 19.07.2018 року здійснено перереєстрацію транспортного засобу, надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на ім`я [PERSON] та копію договору купівлі-продажу № 5143/2018/1030863 транспортного засобу, укладеного 19.07.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , з якого вбачається, що продавець [PERSON] продав покупцю [PERSON] транспортний засіб марки Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору за ціною 100 000 грн. Позивач вказує, що дані кошти відповідач витратив на власний розсуд, а тому вона має право на компенсацію вартості 1/2 частки майна. Разом з тим, за можливості надання оцінки вказаним вимогам, слід визначитись з дійсністю належності вказаного майна до спільної сумісної власності , набутого за час шлюбу, що першочергово розглядається судом. За загальним правилом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як визначено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя": До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Згідно наявних в матеріалах справи доказів, якими обґрунтовує свої позовні вимоги [PERSON] не вбачається, що спірне рухоме майно перебувало у власності відповідача на правах спільної сумісної власності, адже згідно наявної копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається лише власника автомобіля марки Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору, проте підстави набуття права власності на даний транспортний засіб не встановлено. Тобто, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірне майно не перебувало в особистій приватній власності відповідача, зокрема не доведено, що транспортний засіб марки Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору набутий за час шлюбу не на підставі договору дарування або в порядку спадкування або ж набутий за час шлюбу, але не за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно п.3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Наявність офіційного працевлаштування та постійного доходу позивача жодним чином не свідчить про спільну участь у набутті [PERSON] на праві власності автомобілю Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору. З урахуванням усього вищевикладеного, за відсутності достатніх доказів, що автомобіль Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору, який перебував у власності [PERSON] згідно свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу, що був придбаний за час шлюбу [PERSON] не належав йому на правах особистої приватної власності, тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання автомобілю Hyundai Accent, 2008 року випуску, синього кольору спільною сумісною власністю подружжя є необґрунтованими, недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають. Згідно ст.ст. 69, 70, 71 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як вбачається з правового висновку ВСУ у справі № 6-1587цс16 «За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово". За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна». Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Разом з тим, згідно ч.ч. 4-5 ст. 71 СК України та п. 25 постанови Пленуму вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що у зв`язку з тим, що в ході судового розгляду справи не було встановлено, що спірний автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , здійснення відповідного поділу / з стягненням грошової компенсації чи без такої/ є не доведеним, та за відсутності попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми, у зв`язку із спростуванням вартості автомобілю згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу та неможливості компенсації позивачу розміру частки, що перевищує повну вартість автомобілю за ціною продажу, суд дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у розмірі 101 000 грн. є необґрунтованими, та такими, що задоволені бути не можуть. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з недоведеністю позовних вимог [PERSON] , вимоги щодо стягнення судових витрат у вигляді судового збору також задоволенню не підлягають..

Outcome: dismissed