Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивував тим, що 10 травня 2012 року позивач передав, а відповідач [PERSON] прийняв 25 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору становить 199 750,00 грн. із зобов»язанням повернути таку суму до 10 вересня 2012 року. До теперішнього часу відповідачами борг не повернуто. Просить стягнути з відповідачів борг за договором позики у сумі 553 750 грн., проценти за користування позикою у сумі 184 873,87 грн., три проценти річних за час прострочення виконання зобов»язання у сумі 45 968 грн. 83 коп., пеню за час прострочення виконання зобов»язання у сумі 2 021 187 грн. 50 коп. солідарно. 08 грудня 2015 року ухвалою суду залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON]. Позивач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги. Дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що не існувало домовленості про виконання третьою особою зобов»язань за договором позики. Якщо за довіреністю позивач реалізував би приміщення, то він був зобов»язаний повернути третій особі кошти та не мав права звернути кошти на виконання договору позики. Будь-яких підтверджень виконання зобов»язань за договором позики відповідачем не надано. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що діючим законодавством передбачено зміну особи в зобов»язаннях. За домовленістю з позивачем в день укладання договору позики третьою особою видано довіреність та передано правоустановчі документи позивачу на реалізацію нежитлового приміщення. З 10 травня 2012 року по 10 травня 2015 року позивач вживав заходив щодо реалізації приміщення. Хоча до теперішнього часу приміщення не реалізовано, вважає договір позики виконаним. Крім того, на виконання договору позики передано позивачу 120 000 грн. З відповідачем [PERSON] не знаходиться в зареєстрованому шлюбі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала. Пояснила, що сторони усно домовилися про звернення позивачем на виконання договору позики на свою користь виручених от реалізації приміщення коштів. На виконання домовленості третя особа передала позивачу в день укладання договору позики довіреність, якою доручено провести реалізацію приміщення. Крім того, на виконання договору позики відповідачем виплачено позивачу 120 000 грн. Позивач не має ліцензії на валютні операції, тому кошти по договору позики отримані в гривнах. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представництво інтересів здійснювала [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позов не визнала. Підтримала заперечення,в яких зокрема зазначено, що солідарний обов»язок або солідарна вимога виникає у випадках, встановлених договором або законом,а саме, у разі неподільності предмета зобов»язання. Відповідач [PERSON] не отримувала за договором позики від 10 травня 2012 року коштів для погашення кредиту. Додатково пояснила, що відповідач [PERSON] не знаходиться у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Відсутні будь-які підстави для солідарної відповідальності за договором позики. Відповідач працювала та виконувала щомісячні зобов»язанням за кредитним договором від 12 серпня 2005 року, що підтверджується матеріалами справи. Третя особа,яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що передав позивачу довіреність та правоустановчі документи на реалізацію приміщення, щоб за рахунок коштів, отриманих від реалізації майна повернути кошти за договором позики. Дослідив матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Згідно договору позики від 10 травня 2012 року позивач передав, а відповідач [PERSON] прийняв 25 000 долларів США, що за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору становить 199 750,00 грн. із зобов»язанням повернути таку суму до 10 вересня 2012 року (а.с.5) Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Солідарний обов»язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов»язання (ст.541 ЦК України). Згідно положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно зі ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позивач просив про стягнення з [PERSON], [PERSON] боргу за договором позики у сумі 553 750 грн. солідарно. Відповідач [PERSON], представник позивача [PERSON] позов не визнали. Пояснили, що позивач не має ліцензії на валютні операції, тому кошти по договору позики отримані в гривнах. На виконання договору позики відповідачем виплачено позивачу 120 000 грн. Твердження відповідача про отримання позики в гривнях спростовується змістом п.1 договору позики, в якому зазначено, що відповідач [PERSON] прийняв 25 000 долларів США, що за офіційним курсом НБУ на день укладання цього договору становить 199 750,00 грн. . Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Крім того, відповідачем не надано будь-яких доказів щодо сплати позивачу 120 000 грн. на виконання договору позики. Також відповідач [PERSON], представник позивача [PERSON] стверджували, що сторони усно домовилися про звернення позивачем на виконання договору позики на свою користь виручених от реалізації приміщення коштів. На виконання домовленості третя особа передала позивачу в день укладання договору позики довіреність, якою доручено провести реалізацію приміщення. Згідно нотаріально посвідченої довіреності від 11 травня 2012 року [PERSON] уповноважив позивача розпоряджатися належним йому нежилим приміщенням(непрацюючий гуртожиток) загальною площею 576,4 кв.м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], в том числі з правом продати, визначаючи при цьому будь-які умови(в тому числі ціни) договору на свій власний розсуд, з правом отримання належних йому в результаті продажу грошей. Довіреність видана терміном на три роки і дійсна до 10 травня 2015 року (а.с.70-71,72,189,190-192,193,194). Частиною 1 ст. 512 ЦК України передбачено підставою заміни кредитора у зобов»язанні внаслідок передання кредитором своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За загальним правилом, закріпленим у ст. 520 ЦК України передбачена заміна боржника у зобов»язанні за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Ці підстави зазначені у статтях 599, 600, 604-609 ЦК, відповідно до яких зобов'язання припиняється. Відповідачем [PERSON] не надано доказів згоди позивача на заміну боржника у зобов»язанні. Твердження про те, що отримання довіреності та правоустановчих документів є згодою позивача на заміну боржника є лише припущеннями, оскільки позивач заперечував проти згоди, а будь-яких письмових доказів згоди позивача суду не надано. Представник відповідач [PERSON] - [PERSON] заперечувала проти укладання відповідачем будь-якого договору, за яким настає солідарна відповідальність відповідачів за договором позики від 10 травня 2012 року. На підтвердження заперечень представником відповідача [PERSON] - [PERSON] надано іпотечний договір, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем 12 серпня 2005 року, договір про внесення змін до договору іпотеки, кредитний договір від 12 серпня 2005 року, квітанції про внесення готівки за кредитним договором, довідку про погашення кредиту, 14 серпня 2012 року,довідку про розмір заробітної плати(79-82,83-84,85-90, 91-163,164,165,166,167,168-175). Відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку. Зобов»язання виникають на підставах, встановлених ст.11 цього Кодексу. Позивачем не доведено укладання будь-якого договору, за яким настає солідарна відповідальність відповідачів за договором позики від 10 травня 2012 року Оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідач не виконав зобов'язання щодо повернення позивачу грошових коштів, суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] борг за договором позики. Станом на 17 червня 2015 року офіційний курс валют Національного банку становив за 1 долар США - 22,15 грн. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню борг за договором позики у сумі 553 750 грн. ( 25 000 доларів США х 22,15). В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Позивач просив про стягнення процентів за користування позикою у сумі 184 873,87 грн. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом перевірено розрахунок процентів за користування позикою та встановлено таке. Період/кількість днівоблікова ставка НБУКількість днів у розрахункуСума процентів за відповідний періодФактична кількість днів за відповідний період Сума процентів за відповідний період за фактичну кількість днів 10.05.12-09.06.137.5%3942023,973952025,79 10.06.13-12.08.137 %62297,2664306,84 13.08.13-14.04.146,5 %2401068,402451090,75 15.04.14-16.07.149,5 %92 598,6393605,13 17.07.14-12.11.1412,5 %1171001,711191018.84 13.11.14-05.02.1514 %86 824,6685815,06 06.02.15-03.03.1519,5 %28373,9726347,26 04.03.15-17.06.1530 %1052157,531052157,53 8346,45 дол.США 8367,20 дол.США Відповідно до положень ст.253 ЦК України, оскільки договір позики укладений 10 травня 2012 року та право на стягнення процентів починається з наступного дня - 11 травня 2012 року, позивачем неправильно визначений період з 10 травня 2012 року. При цьому суд виходить з такого розрахунку процентів за користування позикою: за період з 11 травня 2012 року по 31 грудня 2012 року - 25 000 доларів США х 7.5%х236:366=1209,01 доларів США; за період з 01 січня 2013 року по 09 червня 2013 року - 25 000 доларів США х 7.5% х159:365=816,78 доларів США, всього 2025,79 грн.( 1209,01 грн. + 816,78 грн.). Крім того, у розрахунку позивачем неправильно визначена кількість днів, що відображено у таблиці. Виходячи з викладеного, розрахунок процентів за користування кредитом наступний: 2023,97+297,26+1068,40+598,63+1001,71(в межах позовних вимог) +815,06+347,26+2157,53( перевірений судом розрахунок)=8309,82 доларів США х 22.15 = 184 062,51 грн. Тому, підлягають стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою у сумі 184 062,51 грн. Позивач просив про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання зобов»язання за період 10 вересня 2012 року по 17 червня 2015 року у сумі 45 968 грн. 83 коп.( 553 750х3 %х1010:365). Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов"язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно аналізу практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, суди повинні враховувати, що розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. Судом перевірено розрахунок трьох процентів річних та встановлено, що за період з 11 вересня по 31 грудня 2012 року у формулі неправильно врахована кількість днів у 2012 році,а саме в розрахунку зазначено 365 днів замість 366 днів. З урахуванням вищезазначеного, три проценти річних від простроченої суми за період з 11 вересня 2012 року по 17 червня 2015 року(в межах позовних вимог), виходячи з розміру простроченої суми - 553 750 грн. та строку прострочення - 1010 днів складають у сумі 45 954 грн. 78 коп. з такого розрахунку: за період з 11 вересня по 31 грудня 2012 року: 553 750 грн. х 3%х 113 днів:366=5128,99 грн; за період з : січня 2013 року по 17 червня 2015 року: 553 750 грн. х 3%х897 днів:365=40825,79 Отже, з відповідача підлягає стягненню три проценти річних за час прострочення виконання зобов»язання за період 11 вересня 2012 року по 17 червня 2015 року у сумі 45 954 грн. 78 коп. Позивач просив про стягнення пені за час прострочення виконання зобов»язання за період з 10 вересня 2012 року по 17 червня 2015 року у сумі 2 021 187 грн. 50 коп.(553 750 х 1% х365). Пунктом 8 договору позики передбачено за прострочення виконання зобов»язання за цим договором позичальник виплачу пеню в розмірі 1% від простроченої суми позики за кожен день прострочення. За змістом статті 546 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, задатком. Стаття 547 ЦК України встановлює письмову форму правочину щодо забезпечення виконання зобов»язання. Згідно ст.548 ЦК України виконання зобов»язання (основного зобов»язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Судом перевірено розрахунок пені та встановлено таке. Оскільки право на стягнення пені у кредитора виникло з наступного дня після 10 вересня 2012 року, то пеня підлягала стягненню в межах одного року з 17 червня 2014 року по 17 червня 2015 року(в межах позовних вимог). Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, яка є обов'язковою до застосування в силу ст. 360-7 ЦПК України: «За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.» Зважаючи на те, що заявлена до стягнення сума пені значно перевищує суму самого боргу за кредитом, процентів за користування позикою, грошового зобов"язання при застосуванні ст..625 ЦК України, очевидну невідповідність розміру пені, нарахованої позивачем, розміру збитків, які він поніс внаслідок прострочення виконання позичальником зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі повернення боргу та процентів за користування позикою, з метою недопущення безпідставного збагачення позикодавця за рахунок позичальника, суд зменшує розмір пені, яка підлягає стягненню за кредитним договором до 783 580 грн. 35 коп., тобто в межах безпосередньої заборгованості за кредитними зобов'язаннями. Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають задоволенню частково: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 553 750 грн., проценти за користування позикою у сумі 184 062 грн. 51 коп., три проценти річних у сумі 45 954 грн. 78 коп., пеню у сумі 783 580 грн. 35 коп., всього у сумі 1 567 160 (один мільйон п»ятсот шістдесят сім тисяч сто шістдесят) грн.70 коп. В іншій частині позовних вимог відмовити. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. 01 листопада 2011 року набрав законної чинності Закон України "Про судовий збір". Відповідно до ст.4 Закону України "Про судовий збір" при подачі позовної заяви: майнового характеру оплаті підлягає судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру до суду оплачується ставка судового збору 0,2 розміру мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Місячний розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2014 року становить 1218 грн. 00 коп. Тому за подачу позову майнового характеру підлягає сплаті судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову в сумі 1037 грн. 62 коп., за подачу позову немайнового характеру підлягає сплаті судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. Згідно квитанції № 226 від 18 червня 2015 року позивачем сплачений судовий збір в розмірі 3654 грн. 00 коп. У зв'язку з тим, що позовні вимоги про стягнення суми задоволено частково у сумі 1 567 160 грн. 70 коп., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір майнового характеру на користь держави в сумі 2 192 грн. 40 коп. (1 567 160 грн. 70 коп.: 2 623 880,20 грн.) = 60 % х 3654 грн. 00 коп.).

Outcome: partial