Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, пославшись на те, що він перебував з відповідачем в трудових правовідносинах, обіймаючи посаду майстра. Наказом № 352-к від 30.10.2013 року його було звільнено з посади на підставі ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. В день звільнення, з ним відповідачем не був проведений у повному обсязі розрахунок. У зв'язку з чим, просив стягнути в судовому порядку заборгованість по заробітній платі в розмірі 14819,46 грн., компенсацію за затримку її виплати за період з моменту звільнення по день звернення до суду та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши письмову заяву в якій просить справу розглядати без його участі, на позові наполягає, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 20). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, про що свідчать наявні у справі повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки суду не відомо. В матеріалах справи є достатньо доказів, які свідчать про права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає можливим справу розглядати у відсутності відповідача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, дослідивши надані стороною докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені обставини, які підтверджуються такими доказами. На підставі наказу за № 239-к від 08.08.2011 року позивач був прийнятий на роботу в Товариство з обмеженою відповідальністю "Данко-Ізол". Наказом № 352-к-к від 30.10.2013 року його було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін, що підтверджується наявністю відповідних записів під порядковими №№ 12-13 у трудовій книжки [PERSON] (а.с. 9-11 ). Статтею 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадяться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомляти працівника перед виплатою зазначених сум. Ці вимоги закону відповідачем дотримані не були і на час звільнення перед позивачем виникла заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 14819,46 грн., яка складається: березень 2013 року - 3422,76 грн. (фактично сплачено 1100 грн.); липень 3705,73 грн. (фактично сплачено 3014,19 грн.); серпень 2013 року - 4151,14 грн.; вересень 2013 року - 3092,50 грн.; жовтень 2013 року - 4561,52 грн., що підтверджується наданим відповідачем розрахунком заборгованості- довідки (а.с. 4). Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує вимоги абзацу 3 п.2, п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року, згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (тобто в даному випадку - до звільнення). Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. З наданої відповідачем довідки про середню заробітну плату від 06.11.2013 року № 504 вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 61,23 грн. (а.с. 21). Кількість робочих днів за період затримки розрахунку за час затримки розрахунку з дня звільнення позивача, а саме: 30.10.2013 року на день постановлення рішення, а саме: 21.01.2014 року складає 57 днів. Таким чином загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 3490,11 грн. (61,23 грн. х 57 днів = 3490,11 грн.), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до частини першої ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", регламентовано, що розмір відшкодування такої шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, духовних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З матеріалів справи встановлено, що внаслідок дій відповідача були порушені законні права позивача на оплату праці, у зв'язку з чим, він зазнав душевних страждань. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, час і зусилля, необхідні для відновлення його попереднього стану та виходить при цьому із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на викладені обставини на користь позивача повинна бути стягнуто моральну шкоду у розмірі 100,00 грн. Згідно ч.3 ст.6 ЗУ "Про судовий збір" за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір" передбачено, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, враховуючи обсяг задоволених вимог, а також положення ст.ст.5, 6 Закону України "Про судовий збір" з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 458,80 грн. (229,40 +229,40). На підставі викладеного,

Outcome: partial