Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

31.03.2008 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено кредитний договір № KRR0GK00151070. Згідно умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 24301 доларів США на строк з 31.03.2008 до 30.03.2028: з яких 20000 доларів США на придбання нерухомості, а 4301 доларів США на сплату страхових платежів у випадках, передбачених даним договором, зі сплатою відсотків за користування зазначеним кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку за кредитом, винагороди за резервування ресурсів в розмірі 0,48 % річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 8.2 кредитного договору. Період сплати коштів з 24 по 24 число кожного місяця у сумі 229,39 доларів США. (а.с. 16-17). Для забезпечення виконання зобовязань за договором № KRR0GK00151070 від 31.03.2008 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір поруки № KRR0GK00151070/1 (а.с. 22). За умовами договору поруки № KRR0GK00151070 від 31.03.2008 [PERSON] зобовязався нести солідарну відповідальність із позичальником перед Банком за виконання зобовязань за кредитним договором в межах суми кредиту за основним зобовязанням, нарахованими процентами, пеню, комісією та іншими платежами передбаченими умовами договору п.1 Договору поруки. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У результаті невиконання в повному обсязі умов кредитного договору банк направив на адресу відповідачів повідомлення про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також відсотків та штрафних санкцій (а.с .11, 12). В порушення виконання умов Кредитного договору, боржник та поручитель належним чином не сплачували кредитні кошти та відсотки за його користування, в результаті чого, станом на 12.02.2016, утворилась заборгованість: заборгованість за кредитом 17970,74 дол. США; заборгованість по відсотках 3643,65 дол. США., комісії 95,18 дол. США, пеня 895,88 дол. США, а також штрафи 9,58 (фіксована частина), та 1130,27 дол. США (процентна складова) (а.с. 5-9). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Забезпечення виконання зобовязання здійснюється шляхом встановлення спеціальних способів, які стимулюють боржника до належної поведінки, гарантують виконання ним основного зобов'язання з урахуванням інтересів кредитора. Порядок забезпечення виконання зобовязання у вигляді поруки врегульовано нормами ст. 554, ст. 559 ЦК України. Так, згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення божником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, не предявить вимоги до поручителя. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності ч.4 ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців (або протягом строку встановленому у договорі поруки, тобто протягом одного року) від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобовязання має бути предявлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який встановили сторони в договорі). Тому, навіть якщо в межах строку дії поруки була предявлена претензія і поручитель не виконав вказані в ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право. Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Дана правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 17 вересня 2014 року у справі № 6-6цс14,від 15 вересня 2016 року у справі №6-223цс16. Згідно із кредитним договором № KRR0GK00151070 від 31.03.2008 (п. 8.1) укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] встановлена кінцева дата повернення кредиту, а саме: остаточна дата повернення кредиту 30.03.2028. Згідно із договором поруки № KRR0GK00151070/1 (п.4.1, 4.2) договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами. Порука припиняється із припинення забезпеченого нею зобовязання за договором про іпотечний кредит (а.с. 22). В свою чергу договір про іпотечний кредит діє до 30.03.2028( п. 8.1, а.с. 17- зворот). Тобто, сторонами було встановлено термін до якого поручитель поручається за виконання обовязків Боржником. Натомість у пункті 4.1., 4.2 Договору зазначено, що строком припинення поруки є припинення забезпеченого нею зобовязання за договором про іпотечний кредит. Суд приходить до висновку, що порука припиняється після спливу шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. У кредитному договорі строк виконання основного зобовязання визначений строком повного погашення кредиту та є 30.03.2028. Предявивши боржнику [PERSON] та поручителю [PERSON] 26.01.2016 вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом (а.с. 11, 12), сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців з моменту спливу 5-денного строку після отримання ним вимоги про дострокове виконання зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи, позов до боржника [PERSON] та поручителя [PERSON] предявлено 29.02.2016, тобто в межах строку дії поруки (а.с. 1). Вирішуючи питання щодо порядку солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя суд виходить з того, що правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. З огляду на укладення [PERSON] договору поруки, на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягає стягненню заборгованість за Кредитним договором № KRR0GK00151070 від 31.03.2008 станом на 12.02.2016 у солідарному порядку з боржником [PERSON] Крім того, відхиляючи доводи відповідачів щодо того, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не мав права надавати кредит в іноземні валюті для розрахунків кредитними коштами з резидентами України, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в своїй постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин», а саме п. 10 згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. В пункті 11 вказано, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно суд відхиляє вказаний довід відповідачів. Відхиляючи довід відповідачів щодо неповідомлення про кредитні ризики, зростання курсу долара суд виходить з того, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для відмови в позові, оскільки позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Відхиляючи доводи відповідачів про несправедливість умов кредитного договору № KRR0GK00151070 від 31.03.2008 суд виходить з правової позиції ВСУ по справі № 6-1341цс15 від 2 грудня 2015 року, згідно якої за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. У даній справі, відповідачами позов про визнання недійсними кредитного договору не заявлявся, а тому оцінка кредитного договору з такої позиції виходить за межі судового розгляду. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір було укладено в 2008 році, а заперечення про несправедливість його умов виникло в 2010 році. Відхиляючи довід відповідачів щодо ненадання інформації про орієнтовану сукупну вартість кредиту суд виходить з того, що відповідач [PERSON] особисто підписав загальну вартість кредиту та в графік погашення кредиту, які є додатками до кредитного договору (а.с. 18, 18-зворот -20). Відхиляючи довід відповідачів щодо зменшення розміру пені суд виходить з того, що у відповідності до частини 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Так судом встановлено, що розмір заборгованості за кредитом складає 17970, 74 дол. США, за відсотками 3643,65 дол. США. З чого слідує, що розмір пені в сумі 895,88 дол. США не перевищує розмір збитків, тому не може бути зменшений рішенням суду. Відхиляючи довід відповідачів щодо зміни відсоткової ставки суд виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений з [PERSON] містить умови, згідно яких банк має право в односторонньому порядку підвищити розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні конюнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення договору; зміні облікової ставки НБУ, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд; зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті. Постановою Правління НБУ №107 від 21.04.2008 «Про регулювання грошово-кредитного ринку» облікова ставка з 30.04.2008 встановлюється в розмірі 12 % річних. Отже, внаслідок зміни облікової ставки НБУ у банка виникли право збільшити відсоткову ставку по кредиту. Як встановлено з розрахунку заборгованості, з 31.03.2008 по 27.10.2008 включно процента ставка складала 12 % річних, з 29.10.2008 по 24.07.2010 складала 15,12 %. Потім банк понизив процентну ставку до 14,62 %. Заслуговують на увагу доводи відповідачів про позовну давність. Так п. 5.5 кредитного договору строк позовної давності збільшений до 5 років. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового (щомісячного) платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-20цс14, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Заборгованість по відсоткам заявлена позивачем з розрахунку з 31.03.2008 по 12.02.2016. Згідно умов договору, відсотки нараховуються банком кожного місяця, в разі виникнення простроченої заборгованості відсотки сплачуються у подвійному розмірі на місяць. Банк звернувся з позовом до суду 29.02.2016. Розрахунок заборгованості здійснений станом на 12.02.2016, своїм правом на збільшення позовних вимог банк не скористався та не збільшував суму заборгованості з розрахунку станом на 29.02.2016. В звязку з чим, позовна давність до нарахованих відсотків судом застосовується з 29.02.2016 по 29.02.2011. Станом 12.02.2016 (згідно розрахунку) заборгованість по відсоткам складає 3643,65 дол. США, а станом на 28.02.2011 1,12 дол. США. Таким чином, сума заборгованості по відсоткам за кредитом в межах позовної давності (5 років), яка підлягає до стягнення з відповідача складає 3643,65 1, 12 = 3642,45 дол. США. Заборгованість за пенею складає станом на 12.02.2016 898,08 дол. США., а станом на 28.02.2011 2,20 дол. США. Банк в добровільному порядку списав пеню в сумі 2,20 дол. США. Тобто сума пені в розмірі 895,88 дол. США, заявлена в межах позовної давності встановленої договором. З урахуванням викладеного вище, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до предявлених ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вимог в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та пенею, однак з огляду на характер нарахування процентів, вважає за необхідне заборгованість по відсоткам стягнути в межах 5-річного строку позовної давності. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Відповідно до ч.1ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк, у даному випадку відповідно до умов договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином враховуючи вищенаведене, суд визнає неналежне виконання відповідачами грошових зобовязань доведеним та таким, що порушує кредитний договір й правила ст.ст. 526, 530, ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Розмір заборгованості за тілом кредиту в розмірі 17970,74 доларів США, відсотками за користування кредитом в розмірі 3642,45 доларів США, та заборгованість по комісії за користуванням кредитом в розмірі 95,18 доларів США, викладений в позовній заяві, суд вважає обґрунтованим позивачем та не спростований. Наданий розрахунок заборгованості обґрунтований наявними у справі доказами, в межах заявлених позовних вимог у ньому, враховано період порушення боржником умов договору, часткове погашення заборгованості (а.с. 5-9). Відповідачі розрахунок заборгованості не спростували, клопотань про призначення у справі економічної експертизи для визначення правильності нарахування (проведеного розрахунку) банком відсотків та пені, а також проведеного самим представником відповідача чи відповідачами розрахунку, суду не надали. Виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором в частині повернення суми кредиту та сплати процентів у іноземній валюті не є використанням іноземної валюти як засобу платежу, відповідно, дія ст.ст. 192, 533 ЦК України на дані правовідносини банку та позичальника не розповсюджується. Як вбачається з п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 у разі, якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Відповідно до кредитного договору, при порушенні позичальником зобовязань, із погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0.15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове забовязання має бути виконане у гривнях. За вказаних обставин, та враховуючи умови договору суд вважає, що нарахована банком, неустойка (пеня та штраф), не може бути стягнута в іноземній валюті. Отже, пеня нарахована банком підлягає стягненню з відповідача у гривні в розмірі: 23364,55 грн. (895,88х26,08). Проте, нарахування Банком штрафів: 9,58 дол. США. фіксована частина та 1130,27 дол. США процентна складова, за порушення позичальником умов кредитного договору є безпідставним з огляду на таке. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За таких обставин суд приходить до висновку, про відмову у вказаних позовних вимогах. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 8842,70 грн. в рахунок часткового відшкодування судового збору пропорційно розміру задоволених вимог 95,18% (а.с. 28).

Outcome: partial