Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 29.06.2016 року відповідач [PERSON] звернувся до начальника Верховинського ВП ГУНП в Івано-Франківській області [PERSON] із заявою про кримінальне правопорушення, в якій зазначено, що 22.06.2016 року робочі, які працюють у нього самовільно розбили огорожу його земельної ділянки та викинули невідомо куди, а також забрали залізні ворота. Сіно, яке було скошене на землі, викинули у потік. Матеріальні збитки завдані на суму 3000 грн. Вказані в заяві відомості не відповідають дійсності і принижують його репутацію, честь та гідність. Як йому відомо, земельною ділянкою [PERSON] на березі річки Чорний Черемош навпроти його земельної ділянки, користується незаконно, вона не перебуває в його власності та користуванні, договорів оренди він не укладав. Йому невідомо, про яку огорожу та залізні ворота іде мова, та в с. Верхній Ясенів він не проживає. Зазначає, що діями [PERSON] принижена його честь, гідність та ділова репутація, так як він є власником успішної фірми, яка займається ліцензійним програмним забезпеченням, а також заподіяна моральна шкода, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, так як відповідач принизив його перед іншими людьми та поширив відомості стосовно нього, про вчинення ним злочину. А тому, просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують його права та свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію відомості та звинувачення поширені [PERSON], визнати вказані висловлювання наклепом і зобовязати [PERSON] у місячний термін, з дня набранням рішенням законної сили, спростувати вказані відомості, публічно вибачитися перед ним за розповжюдження неправдивих відомостей, що паплюжать його честь і гідність, а також стягнути з відповідача 90 000 грн. моральної шкоди та 1378 грн. понесених судових витрат. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Додатково пояснив, що того дня він робив порядок на своїй присадибній ділянці, а також вирішив прибрати і прибережну смугу, так як вважав це своїм обовязком. Він прибрав кілька гнилих дошок, відклавши їх в сторону. Про те, де поділася огорожа, залізні ворота та сіно йому нічого невідомо. Вважає, наведені у поданій відповідачем до поліції заяві відомості наклепом. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнав, зазначив, що зазначеною земельною ділянкою на підставі договору оренди він користується понад 20 років, випасає там корову та косить траву, а також на даний час в процесі виготовлення перебувають документи на право користування цією ділянкою. 22.06.2016 року від сусідів він почув про те, що робітники, які працюють у [PERSON] на будівництві розбили огорожу довкола цієї земельної ділянки та викинули в ріку залізні ворота і скошене сіно, а тому він змушений був звернутись до правоохоронних органів за захистом своїх прав. Ніяких сварок, в ході яких він міг би принизити позивача між ними не було, ніхто злочинцем його не називав. Просить в задоволенні позову відмовити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю та недоведеністю належними доказами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали перевірки за зверненням відповідача, суд приходить до переконання що позов є недостатньо обґрунтованим і задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно зі ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право висловлювати судження, оцінки, думки гарантовано ст. 34 Конституції України. Вказане право закріплено також у ст. 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. ст.3 ЦПК та 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом вказаної норми закону особа має право на захист свого (особистого, власного) права, це є основним правом диспозитивності в процесуальному законодавстві, одним із аспектів якого є положення про те, що кожна особа повинна дбати про своє право, і не зобовязана дбати про права інших, якщо останнє не є її обовязком в силу закону чи договору. При таких обставинах предметом захисту може бути тільки цивільне субєктивне право, яке зазнало посягань. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази у відповідності до ст. 60 ЦПК Згідно з ч.1 ст.277 ЦК України фізична особа , особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації , має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до роз'яснення п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27 лютого 2009 року N 1, під гідністю розуміється визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, а з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Гідність означає передусім об'єктивну цінність особистості, її соціальну значимість як відповідну, адекватну з людською сутністю, тобто ту якість, за якої людина чинить так, як належність її сутності та призначенню, як повинна чинити саме людина. Ця якість особи пов'язана передусім із оцінкою себе як моральної особистості, яка є значимою для оточення та суспільства, тобто є позитивним оціночно-емоційним ставленням до себе у формі свідомості і почуття власної гідності, який знаходить свій прояв у самооцінці своїх моральних якостей в їх системній єдності. Поняття гідності та честі є взаємопов'язаними, але між ним існує різниця, яка полягає в тому, що честь означає саме зовнішнє визнання, оцінку дій, діяльності особистості з боку інших, тобто честь пов'язана із суспільною оцінкою і визнанням моральних заслуг і достоїнств людини як члена суспільства. Суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Також, важливим є те, що у постанові Пленуму Верховного Суду України вiд 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи детально роз'яснено порядок застосування судами норм чинного законодавства щодо правового захисту честі, гідності та ділової репутації. Зокрема, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Так, судом встановлено , що 29 червня 2016 року [PERSON] звернувся із заявою до Верховинського ВП Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, в якій просить прийняти міри до [PERSON], який проживає та веде будівельні роботи в с. Верхній Ясенів, робітники якого 22.06.2016 року самовільно розбили огорожу його присадибної ділянки та викинули невідомо куди, а також викинули у потік залізні ворота та сіно, яке було скошене на цій присадибній ділянці, чим завдали йому шкоди на суму 3000,00 грн., а також 05.19.2016 року представник [PERSON] по довіреності - [PERSON] звернувся із заявою про проведення додаткової перевірки, у звязку з нововиявленими обставинами. За результатами перевірки заяв [PERSON] висновком ІП Верховинського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області майора поліції [PERSON] від 05.10.2016 року встановлено, що в діях [PERSON] відсутні будь-які ознаки кримінального правопорушення, перевірка закінчена. Заява [PERSON] від 05.09.2016 року зареєстрована в книзі звернень громадян та [PERSON] рекомендовано звернутися до суду в порядку цивільного судочинства із заявою про вирішеня земельного спору (а.с.6, 35-40). Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь, у встановлений законом строк. Відповідно до розяснень Конституційного суду України у справі № 1-9/2003 № 8-рп/2003 р від 10.04.2003 року звернення громадян до правоохоронних органів, що містять певні відомості, передаються чи повідомляються не з метою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Згідно зі ст. 1, 47-1 Закону України "Про інформацію" під інформацією розуміється документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 ст. 47-1 вказаного Закону передбачено, що оціночними судженнями, за винятом образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Оцінюючи ці факти, суд дійшов висновку, що в даному випадку факти, викладені відповідачем [PERSON] у його зверненні до працівників правоохоронних органів з приводу дій позивача, є оціночними судженнями про поведінку останнього по відношенню до нього особисто і виражають його суб'єктивну думку, доводи позивача, не заслуговують на увагу в частині, що мало місце поширення неправдивих відомостей зі сторони відповідача, оскільки за змістом ст. 297 ЦК України та виходячи із зазначених вище роз'яснень Пленуму Верховного Суду України звернення громадян до правоохоронних органів, не може розцінюватися, як поширення неправдивої інформації, тому як перевірка проводилась відповідно до вимог Закону України "Про звернення громадян" та Кримінального процесуального кодексу України, матеріали перевірки є внутрішнім документом та відомості отримані в результаті перевірки не підлягають розголошенню. Тому, враховуючи, що доказів які б свідчили про поширення відповідачем відомостей серед інших осіб не встановлено , суд вважає , що не має достатніх підстав для задоволення позову. Крім цього, позивач зазначив, що неправомірними діями відповідача принижена його честь та гідність, а також заподіяно моральну шкоду, яка виявилася в моральних стражданнях та переживаннях, оскільки відповідач принизив його перед іншими людьми, жителями села, в результаті поширення відповідачем відносно нього неправдивих відомостей у його фірми зменшилась кількість клієнтів. З цього приводу він дуже переживав, хвилювався та повинен був постійно виправдовуватись перед усіма про те, що ніяких протиправних дій він не вчиняв, однак жодних доказів на підтвердження цього не надав. Згідно ч. 1, п. 4 ч. 2 статті 23 ЦК України, кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної особи. Згідно статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Відповідно до статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я. Отже, цивільно-правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Даних які б свідчили про те, що відповідач, викладаючи інформацію в зазначеному зверненню до правоохоронних органів, мав намір завдати шкоди особистим немайновим правам позивача, в ході судового розгляду справи, не встановлено. Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі , гідності та ділової репутації, то суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позову в цій частині. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, приймаючи до уваги результат вирішення справи, суд приходить до висновку, що судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed