Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовною заявою про відшкодування шкоди. На обґрунтування своїх вимог зазначали, що 12 червня 2014 року з вини водія [PERSON], якій керував автомобілем ВАЗ-2108, реєстраційний номер [NUMBER] та порушив правила дорожнього руху, сталася ДТП під час якої було пошкоджено належний [PERSON] автомобіль та завдано тілесних ушкоджень [PERSON] чим їм заподіяно шкоду. Оскільки цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО», яку було повідомлено про ДПТ, то просили стягнути зі страхової компанії на користь [PERSON] матеріальну шкоду завдану пошкодженням майна в межах страхового ліміту у сумі 49 500 грн. та на користь [PERSON] збитки пов'язані з евакуацією та оплатою стоянки пошкодженого транспортного засобу у сумі 2120 грн. і моральну шкоду у сумі 5000 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 17 листопада 2015 року у задоволені позовних вимог відмовлено. Не погодившись з рішенням суду позивачі надали апеляційну скаргу в якій просять рішення суду скасувати, як таке, що ухвалене із порушенням норм матеріального і процесуального закону. Зокрема посилаються на те, що суд помилково пов'язує відсутність відносно винної особи обвинувального вироку по кримінальній справі або постанови про притягнення до адміністративної відповідальності з відсутністю вини у заподіянні шкоди. Зазначають, що вина водія [PERSON] доведена висновком експерта судової автотехнічної експертизи № 2881 від 01.07.2014 року яке проведено в рамках кримінального провадження № 12014050840001212 по ч.1 ст. 286 КК України. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] оводи апеляційної скарги підтримав, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Інші особи, які приймають участь по справі у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду підлягає скасуванню з наступних підстав: Відповідно до ст. 309 ЦК України підставами для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права. Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що особа, цивільно-правова відповідальність якої була застрахована відповідачем, не була притягнута ані до кримінальної, ані до адміністративної відповідальності, тобто фактично її провина у скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди не встановлена. Але з таким висновком суду не можна погодитися з наступних підстав. За загальними правилами обов'язок відшкодувати заподіяну шкоду виникає у його заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини (ст..ст.1166, 1167, 1187 ЦК України). Тобто відсутність складу злочину або відсутність складу адміністративного правопорушення не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. Аналогічні роз'яснення містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». З матеріалів справи убачається, що за полісом обов'язкового страхування №АС 5901218 від 09.07.2013 року терміном дії до 09.07.2014 року ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, а саме автомобіля [NUMBER]. Відповідно до полісу обов'язкового страхування встановлений ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну у сумі 50 000 грн. та визначено розмір франшизи 500 грн. Згідно витягу ЄРДР 13.06.2014 року Куйбишевським РВ Донецького МУ ГУМВС України в Донецькій області порушено кримінальне провадження №12014050840001212 за ст.. 286 ч.1 КК України. Відповідно до якого 12 червня 2014 року приблизно в 17 год. 40 хв. На перехресті рівнозначних доріг, утворений перетином проїжджих частин вул.Героїв Праці та вул.Зуївська в Куйбишевському районі м.Донецьк сталося зіткнення автомобілів [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та «ВАЗ-2108» реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON]. В результаті даної ДТП був травмований водій автомобіля «SAMAND EL» [PERSON] Відповідно до висновку експерта судової автотехнічної експертизи № 2881 від 01.07.2014 року якій проведено в рамках кримінального провадження № 12014050840001212 по ч.1 ст. 286 КК України в даних дорожніх умовах виїжджаючі до перехрестя рівнозначних доріг водієві автомобіля [NUMBER] [PERSON] необхідно було дати дорогу автомобілю [NUMBER] якій наближався до перехрестя праворуч. В умовах даної ДПТ водій [PERSON] мав технічну можливість запобігти події шляхом виконання вимог п.16.12.Правил дорожнього руху України. Дії водія [PERSON] не відповідали вимогам п.16.12 Правил дорожнього руху України, створювали необхідні та достатні умови для настання події і знаходилися з ними у причинному зв'язку. Зазначені обставини сторонами по справі не спростовуються. За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо недоведеності вини водія [PERSON] є помилковим. Відповідно до ст.. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено відшкодування шкоди, заподіяній третій особі і зазначено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до ч.2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно зі ст. 29 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Виходячи з результатів аналізу зазначених норм, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» і Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року N 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за N 1074/8395. Вирішуючи питання по суті позовних вимог апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст. 10 ЦПК України одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Обставинами які підлягають доказуванню є не тільки вина заподіювача шкоди, а і обсяг пошкоджень та розмір завданої шкоди. Звертаючись до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди позивачі посилались на те, що автомобіль відновленню не підлягає, розмір матеріальної шкоди дорівнюється ринковій вартості пошкодженого майна і в межах страхового ліміту складає 49500 грн. та додаткових витрат. Проте позивачами не надано будь-яких доказів на обґрунтування зазначених вимог. Відсутні данні щодо оцінки вартості транспортного засобу, вартості матеріальних збитків, спричинених пошкодженням автомобіля або вартості відновлювального ремонту і необхідності додаткових витрат. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо об'єму та розміру завданої шкоди. Апеляційний суд не приймає до уваги висновок спеціаліста щодо ринкової вартості автомобіля оскільки він складений 25 грудня 2007 року тоді як дорожньо-транспортна пригода сталася у 2014 році. Вирішуючи питання по суті позовних вимог про стягнення моральної шкоди апеляційний суд виходить з того, що відповідно до ст.. 26? Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ( редакції яка діяла на час виникнення правовідносин) визначено, що страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров'я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров'ю. Тобто обов'язок страхової компанії по відшкодуванню моральної шкоди пов'язується з розміру страхової виплати за шкоду заподіяну здоров'ю потерпілого. Проте звертаючись до суду позивач не ставив питання щодо відшкодування матеріальної шкоди завданої пошкодженням здоров'я, не навів будь-яких обставин та не надав жодних доказів щодо обсягу та розміру завданої шкоди. За таких обставин апеляційний суд позбавлений можливості вирішити питання щодо відшкодування завданої моральної шкоди в порядку передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» тому в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити. Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті вимог. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат апеляційний суд у відповідності до ст.. 88 ЦПК України відмовляючи у задоволені позову покладає витрати по оплаті судового збору на позивачів. Тому з урахуванням того, що при зверненні до суду судовий збір сплачено не було вважає за необхідно стягнути судовий збір на користь держави пропорційно до розміру заявлених вимог.

Outcome: partial