Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

26 лютого 2018 року позивач звернувся до відповідача з позовом, в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 серпня 2007 року станом на 31.12.2017 року у загальній сумі 114750,98 гривень, з яких: тіло кредиту - 4801,69 гривень, відсотки за користування кредитом - 99822,83 гривні, пеня - 4185,94 гривні, а також штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень - штраф (фіксована частина), 5440,52 гривні - штраф (процентна складова). Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідач не виконує умови кредитного договору № б/н від 28 серпня 2007 року про надання кредиту у розмірі 7000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Представник позивача, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, до суду не з`явився, від нього надійшла заява, в якій він підтримав позов, просив справу розглянути за його відсутності (а.с. 22). Відповідач та його представник [PERSON] позов не визнали з підстав, викладених в заяві про застосування позовної давності (а.с. 78-79). Зазначили, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом. Останнє добровільне погашення кредиту відповідачем було здійснено 21 лютого 2014 року, отже наступний платіж відповідач мав зробити до 25 березня 2014 року, а тому саме з цієї дати починається перебіг трирічного строку позовної давності. Позовна заява була подана до суду 26 лютого 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Автоматичне погашення заборгованості, яке було здійснено 11.05.2015 року з карти [NUMBER] відбулось без дозволу власника карткового рахунку та позивачем не додано доказів отримання відповідачем картки [NUMBER] . Вислухавши відповідача та його представника, дослідивши та оцінивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України). Судом встановлено, що 28 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає договір (а.с. 10-21). На підставі зазначеного договору відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку [NUMBER] з терміном дії 05/09 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом 36,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконував зобов`язання за договором, внаслідок чого станом на 31 грудня 2017 року утворилась заборгованість, яка за розрахунком банку складає 114750 гривень 98 копійок (а.с. 7-9). Сторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячними платежами у розмірі 1,0 % суми заборгованості., які вносяться з 20 по 24 число кожного місяця, наступного за датою виникнення заборгованості. Пунктом 9.12 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання, тобто до 30 липня 2009 року. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Таким чином, сторони узгодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін внесення щомісячних платежів, що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі цього договору. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Зазначені висновки про правильне застосування норм права містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" практика Європейського суду з прав людини є джерелом права. Згідно з частинами 1, 4 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В пункті 570 рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. За змістом ч.3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Ч.2 ст. 258 ЦК України передбачає, що спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно виписки по рахунку (картка [NUMBER] ) [PERSON] виконував умови кредитного договору з 28 серпня 2007 року і до 21 лютого 2014 року, коли ним було сплачено 380 гривень в рахунок погашення заборгованості, а в подальшому припинив оплату чергових платежів (а.с. 51-56). Таким чином, перебіг строку позовної давності почався з наступного дня після настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з 25 березня 2014 року. Трирічний строк позовної давності щодо звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості закінчився 25 березня 2017 року. Банк звернувся до суду з позовом про захист свого порушеного права 26 лютого 2018 року, тобто з пропуском встановленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності. Згідно довідки, виданої позивачем (а.с. 57), між АТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] був підписаний кредитний договір № б/н, за яким було надано наступні кредитні картки: [NUMBER] , дата видачі 28.08.2007, термін дії 05/09; [NUMBER], дата видачі 15.07.2009, термін дії 01/10; [NUMBER], дата видачі 30.03.2010, термін дії 01/14; [NUMBER] дата видачі 20.09.2011, термін дії 07/15; [NUMBER], дата видачі 28.02.2014, термін дії 12/17. Термін дії банківської картки [NUMBER], виданої банком на підставі спірного кредитного договору, два роки, який закінчився у травні 2009 року. Пунктами 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою визначено, що граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на лицевій стороні картки, і вона здійснена до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Відтак, дія картки [NUMBER] закінчилась у травня 2009 року, а з позовом до суду банк звернувся лише 26 лютого 2018 року, тобто з пропуском загальної позовної давності, установленої ст. 257 ЦК України. При цьому, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Проте, після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов`язань за договором від 28.08.2007 року не виконував. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 12 листопада 2014 року (справа № 6-167цс14). З розрахунку заборгованості вбачається, що 11 червня 2015 року був здійснений платіж в сумі 364,06 гривень. З виписки по рахунку [PERSON] (карта [NUMBER] ) вбачається, що 11 червня 2015 року відбулося автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти [NUMBER] в сумі 364,06 гривні (а.с.51-56). Проте, автоматичне погашення банком частини кредиту 11.06.2015 року не може слугувати підставою для переривання позовної давності виходячи з наступного. Підстави переривання строку позовної давності встановлені статтею 264 ЦК України. Так, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч.1,3 ст.264 ЦК України). При цьому, слід враховувати, що переривання строку позовної давності можливе лише тоді, коли такий строк не закінчився. Відповідно до п.1.7. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні, затвердженої постановою НБУ №22 від 21 січня 2004 року, кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученням власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором в силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Бездіяльність боржника, в даному випадку, не оспорювання ним списання коштів, якщо така можливість допускається законом або договором, не може свідчити про переривання перебігу позовної давності, оскільки таке переривання можливе лише шляхом вчинення дій. Тим більше, що таке списання здійснювалося поза його волі. Вищезазначені обґрунтування щодо спливу строків позовної давності узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України в: постанові від 19 березня 2014 року по справі №6-14цс14 - відповідно до правил користування карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежі починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору; постанові від 12 листопада 2014 року у справі №6-16цс14 - у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці. Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов`язань за договором від 30 липня 2008 року не виконав. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Крім того, суду не надано належних та допустимих доказів, які би підтверджували, що саме ці Умови мав на увазі позичальник, підписуючи анкету - заяву від 28.08.2007 року, а також те, що на момент підписання вказаної заяви Умови містили положення про збільшену позовну давність, або що у подальшому Умови, зокрема щодо збільшення позовної давності, не змінювались. З огляду на вказані норми закону та обставини справи суд приходить до висновку про відмову задоволенні позову.

Outcome: dismissed