Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом [PERSON] з наведеним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що його батьки- [PERSON] та [PERSON] народилися в с. Вовчинець Івано-Франківської області. В 1962 р. на земельній ділянці, яка знаходилась в користуванні його діда батьки збудували будинок та надвірні споруди за адресою : [ADDRESS] . Даний будинок складається з 4-х житлових кімнат площею - 60,7 кв.м., допоміжних приміщень, 2-х літніх кухонь та підсобних приміщень, загальною вартістю 899,909 грн. Даний будинок належав його батькам на праві спільної часткової власності, як майно, набуте подружжям за час шлюбу. [INFO] батько помер, і після його смерті відкрилася спадщина на вищевказане будинковолодіння. Ще при житті батько залишив заповіт, яким заповів йому все своє майно. Позивач після смерті батька звернувся в нотаріальну контору та отримав свідоцтва про право власності за заповітом від 18.02.2002 р. на 52/100 частин спадкового будинковолодіння, яке належало померлому батькові. В сільській Раді повідомили, що інші 48/100 частин спірного будинковолодіння належить його матері, як спільна сумісна власність, нажита подружжям під час шлюбу. На день смерті батька в спірному будинковолодінні проживали та були зареєстровані його мати, позивач з сім`єю та сім`я його рідного брата - [PERSON] , який помер раніше, тобто [INFO] . Таким чином, його матері належало 48/100 частин будинковолодіння, але ніяких правовстановлюючих документів вона не отримувала. [INFO] мати, [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 48/100 частин будинковолодіння. Спадкоємцем Першої черги за законом на спадкове майно став позивач, як рідний син померлої та відповідач по справі, внук померлої, [PERSON] , який спадкує ту частину спадщини, яка належала б за законом його батькові - рідному брату позивача, якби він був живим на час відкриття спадщини, відповідно до ст. 1266 ЦК України. [INFO] померла дружина його покійного брата - [PERSON] та відповідач, син померлої став оформляти спадщину. Тоді позивачу стало відомо, що померла [PERSON] , скориставшись тим, що мати позивача не отримала свідоцтво про право власності на своїх 48/100 частин будинковолодіння оформила свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його брата, хоча він не приймав спадщину після смерті їхнього батька, бо помер раніше. Таким чином, вважає, що дане свідоцтво, видане на ім`я [PERSON] є незаконним, його слід визнати недійсним. Спадкоємцями ж за законом на 48/100 частин спірного будинковолодіння є позивач та його племінник - [PERSON] в рівних частинах. Позивач та відповідач прийняли спадщину та не відмовились від неї, але позивач не може оформити належну йому 1/24 частину будинковолодіння так як у нього відсутній правовстановлюючий документ на мамину частину будинку. Крім цього, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено нотаріусом і рекомендовано звернутися до суду. В зв`язку з тим, що позивачу стало відомо про порушення його права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, тільки в січні 2016р., коли він звернувся до нотаріуса, а тому вважає, що ним пропущено строк для звернення до суду з поважних причин, просить поновити строк, визнати недійними: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на 48/100 частин будинковолодіння; свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] ; визнати за позивачем право власності на спадкове майно після смерті матері на 24/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] , вартістю 229,954 гр. та на 24/100 за відповідачем. 10.07.2016 року ухвалою Івано-Франківського міського суду відмовлено у заяві [PERSON] про забезпечення позову(а.с.36). 03.03.202017 року відповідач подав заперечення проти позову відповідно до якого повідомив, що спірне майно належало матері позивача - [PERSON] будинковолодіння [ADDRESS] належало подружжю [PERSON] - 52/100 та [PERSON] 48/100 на праві спільної часткової власності. Після смерті [PERSON] - ( [INFO] ) належну йому частку в будинковолодінні на підставі заповіту успадкував його син [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] . Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння №72 , виданого Вовчинецькою сільською Радою 24.12.2001 року по реєстру, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за №630 48/100 частини даного будинковолодіння належало [PERSON] (батьку відповідача). З підстав відсутності у спадкодавця [PERSON] у власності спірного майна 21.01.2016 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що право власності на 48/100 частини будинковолодіння [ADDRESS] належало [PERSON] згідно свідоцтва про право власності виданого Вовчинецькою сільською Радою 24.12.2001 року, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за №630. Отже, на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] 48/100 частини спірного будинковолодіння не входило до складу спадщини, оскільки, належало іншій особі - [PERSON] 48/100 частини будинковолодіння [ADDRESS] належало [PERSON] згідно свідоцтва про право власності виданого Вовчинецькою сільською Радою 24.12.2001 року, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за №630. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] прийняла спадщину фактично вступивши в управління та володіння спірним майном, так як проживала у спірній частині будинковолодіння [ADDRESS] , утримувала дане нерухоме майно, вела в ньому господарство. [PERSON] , як спадкоємець першої черги після смерті чоловіка звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини та 26.02.2002 року їй видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 48/100 частини будинковолодіння [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] (мати відповідача) померла, яка до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою [ADDRESS] . Відповідач, як син [PERSON] є спадкоємцем першої черги. 07.12.2015 року відповідачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 48/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] . Успадкована частина будинковолодіння, яка на момент відкриття спадщини матері позивача не належала. Таким чином, позивач не міг набути права власності на спірну частину будинковолодіння в порядку спадкування. А тому, право позивача не порушено. Просив відмовити у задоволенні позову(а.с.55-59). 06.03.2017 року ухвалою Івано-Франківського міського суду задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів(а.с.71). 19.06.2017 року на виконання ухвали Івано-Франківського міського суду від 06.03.2017 року отримано копію спадкової справи(а.с.86). 10.11.2017 року позивач подав заяву про уточнення (збільшення позовних вимог) відповідно до якої просив визнати недійсними: рішення виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 року та № 37 від 25.12.2001 року; свідоцтво про право власності на ціле будинковолодіння [ADDRESS] від 24.12.2001 року виданого на підставі рішення №34 від 28.11.2001 року на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в ОБТІ ЗА №630; свідоцтво про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001 р. виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської Ради №34 від 28.11.2001 р. на ім`я [PERSON] , зареєстроване в ОБТІ за № 630; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.02.2002 р. видане позивачу на 52/100 спірного будинковолодіння; свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на 48/100 частин будинковолодіння; свідоцтво про право на спадщину за законом видане [PERSON] після смерті матері [PERSON] на 48/100 частин будинковолодіння; реєстрацію права власності на 48/100 частин житлового будинку. Визнати за позивачем право власності на спадкове майно за заповітом після смерті батька, а саме будинковолодіння [ADDRESS] , вартістю 899 909 грн. Визнати поважною причину пропуску позивачем строку позовної давності та поновити його(а.с.91-95). 14.11.2017 року ухвалою Івано-Франківського міського суду відмовлено в задоволенні клопотання позивача(а.с.111). 03.04.2019 року ухвалою Івано-Франківського міського суду зупинено провадження у справі(а.с.140). 02.11.2021 року поновлено провадження у справі(а.с.150). Позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задоволити в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечила з підстав наведених у запереченні. Дослідивши матеріали справи та перевіривши всі докази в їх сукупності, судом встановлено наступне. Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Ч. 3 ст. 51 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчий комітет ради утворюється у складі відповідно сільського, селищного, міського голови, районної у місті ради - голови відповідної ради, заступника (заступників) сільського, селищного, міського голови, голови районної у місті ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету, а також керівників відділів, управлінь та інших виконавчих органів ради, інших осіб. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 386 ЦК передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Стаття 386 ЦК передбачає, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16,386,391 ЦК України. Згідно копії рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 28.11.2001 року №34, п.1 визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS] за померлим [PERSON] , п.1.1 зобов`язано ОБТІ видати свідоцтво на право власності на [PERSON] (а.с.96). Згідно Акту від 07.12.2001 року встановлено, що співвласники будинковолодіння [ADDRESS] користуються приміщеннями та будівлями, за померлого [PERSON] розписався його син- [PERSON] , кв. №2 в жилому будинку. За померлого [PERSON] - розписалася його дружина [PERSON] кв. №1, заг. Площа 42,1 кв.м. (а.с.99). 25.12.2001 р. № 37 рішенням виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради п.1 затверджено розрахунок ідеальних часток в загальній власності на будинковолодіння по [ADDRESS] , проведений Івано-Франківським ОБТІ за [PERSON] - 52/100, за [PERSON] - 48/100. П.2 Зобов`язано ОБТІ видати свідоцтва на право власності(а.с.97,100). Згідно довідки -характеристики Івано-Франківського ОБТІ виданої 24.12.2001 року [PERSON] , житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований в БТІ в реєстровій книзі №630 встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності виданого 24.12.2001 року Вовчинецькою сільською радою на підставі рішення виконкому №34 від 28.11.2001 року належить: частка 52/100 [PERSON] ; 48/100 - [PERSON] (а.с.101). Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння [ADDRESS] від 4.12.2001 року виконавчий комітет засвідчує, що в цілому будинковолодіння №72 належить [PERSON] на праві приватної власності в цілому складається з житлового будинку та господарських будівель, свідоцтво видане на підставі рішення сільвиконкому від 28.11.2001 року №34. Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі зазначений в цьому документі будинковолодіння №72 записаний в реєстрову книгу №3 за реєстровим №630(а.с.102). Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння №72 від 24 грудня 2001 року, встановлено, що 48/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.87). Згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння № 72 від 24 грудня 2001 року, встановлено, що 52/100 частин будинковолодіння [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.103). Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та місті самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Відповідно до ч.1 ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Зі змісту ч.2 ст.144 Конституції України та ч.10 ст. 59 Закону України «Про місце самоврядування» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом загальної юрисдикції, тобто в судовому порядку. Відповідно до Рішення Конституційного суду у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України зазначив, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами (стаття 74 Закону). Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов"язані з реалізацією певних суб"єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб"єкти цих правовідносин заперечують їх зміни чи припинення. Також Конституційний суд дотримується позиції, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Згідно абз. 6 п. 5 Рішення Конституційного Суду України № 7-РП/2009 від 16.04.2009 року у справі № 1-9/2009, ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Отже, беручи до уваги вищенаведені правові норми, суд прийшов до висновку, що рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради Івано-Франківської міської ради від 28.11.2001 року №34 та рішення виконавчого комітету Вовчинецької сільської ради №37 від 25.12.2001 року вичерпали свою дію фактом їхнього виконання, а тому позовні вимоги в частині визнання недійсними: рішення виконкому Вовчинецької сільської ради №34 від 28.11.2001 року та № 37 від 25.12.2001 року є безпідставними та не підлягають до задоволення. Суд вважає безпідставними позовні вимоги про визнання недійсними: свідоцтва про право власності на ціле будинковолодіння [ADDRESS] від 24.12.2001 року виданого на підставі рішення №34 від 28.11.2001 року на ім`я [PERSON] , зареєстрованого в ОБТІ за №630 та свідоцтва про право власності на 48/100 частин того ж будинковолодіння від 24.12.2001 р. виданого на підставі рішення Вовчинецької сільської Ради №34 від 28.11.2001 р. на ім`я [PERSON] , зареєстроване в ОБТІ за № 630, оскільки, з довідки - характеристики Івано-Франківського ОБТІ виданої 24.12.2001 року [PERSON] встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] зареєстрований в БТІ в реєстровій книзі №630 на підставі свідоцтва про право власності видані 24.12.2001 року Вовчинецькою сільською радою на підставі рішення виконкому №34 від 28.11.2001 року належить: частка 52/100 [PERSON] ; 48/100 - [PERSON] . Про дані факти позивачу було відомо ще у 2001 році, останній погоджувався з такими частками у домоволодінні, про що свідчить його підпис у акті від 07.12.2001року, факти протилежноного у матеріалах справи відсутні. А тому, у задоволенні даної позовної вимоги слід відмовити за відсутності підстав. Щодо позовних вимог про визнання недійсними: свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] на 48/100 частин будинковолодіння; свідоцтво про право на спадщину за законом видане [PERSON] після смерті матері [PERSON] на 48/100 частин будинковолодіння, дані позовні вимоги є безпідставними та не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] виданого 04.02.1958 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Відповідно до заповіту від 30.11.1987 року [PERSON] заповів усе належне йому майно [PERSON] (а.с.13). Як вбачається з копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] виданого 23.10.2006 року [PERSON] померла [INFO] у віці 81 рік, про що в Книзі реєстрації смертей 23.10.2006 року зроблено актовий запис №26(а.с.7). Згідно довідки виданої Вовчинецькою сільською радою від 16.02.2016 року, [PERSON] - 1958 року народження, який зареєстрований та проживає в [ADDRESS] , що до складу його сім`ї входять: дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка - [PERSON] , син - [PERSON] (а.с.9). З копії Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.2002 року, спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] є [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з 52/100 частин житлового цегляного будинку, житловою площею 60,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.10). 20.01.2016 року Постановою про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 48/100 частин житлового будинку в [ADDRESS] (а.с.11). З свідоцтва про право на спадщину за законом АЕР №371307 виданого 26.02.2002 року встановлено, що спадкоємцем майна [PERSON] , померлого [INFO] є дружина - [PERSON] . Спадкове майно на яке видано свідоцтво складається з 48/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в [ADDRESS] . Ця частина житлового будинку належить спадкодавцю [PERSON] на підставі Свідоцтва на право власності на будинковолодіння виданного Вовчинецькою сільською Радою 24.12.2001 року, зареєстрованого в Івано-Франківському БТІ за №630. Реєстраційний напис на правовстановлюючому документі 48/100 будинковолодіння №72 зареєстрований Івано-Франківським БТІ на праві приватної власності за [PERSON] . Записаний у реєстрову книгу №3 за реєстровим №630(а.с.60). Відповідно до копії свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] виданого 02.03.2015 року встановлено, що [PERSON] [INFO] померла у віці 61 рік про що 02.03.2015 року складено відповідний актовийй запис №368(а.с.61). Згідно довідки виданої Вовчинецькою сільською радою від 30.06.2015 року [PERSON] про те, що його мама [PERSON] - 1953 р.н., яка померла [INFO] до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних погосподарського обліку сільської ради за адресою: [ADDRESS] на день смерті [PERSON] були зареєстровані по відношенню до померлої: син- [PERSON] , невістка - [PERSON] , онука - [PERSON] , онука - [PERSON] (а.с.62). Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 20.08.2015 року зареєстровано спадкову справу 07.07.2015 року(а.с.63). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності встановлено, що 48/100 частини житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.66). Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною першою статті 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В силу вимог частин ч.1 ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно чч.1-3 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 Кодексу). Згідно з частинами першою, третьою статті 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. З аналізу цих норм права можна дійти висновку, що прийняття спадщини є особистісним правом особи, яке вона реалізує шляхом вчинення одностороннього правочину у вигляді звернення з відповідною заявою, який здійснюється за певних умов і тягне за собою певні юридичні наслідки. Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, як вбачається із матеріалів справи згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння №72 , виданого Вовчинецькою сільською Радою 24.12.2001 року по реєстру, зареєстрованого в Івано-Франківському ОБТІ за №630, 48/100 частини даного будинковолодіння належало [PERSON] (батьку відповідача). [PERSON] мати позивача померла [INFO] . Отже, на час відкриття спадщини за померлою [PERSON] спірне майно не входило до складу спадкового майна померлої. Таким чином, відповідач [PERSON] будучи спадкоємцем майна матері [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на 48/100 частин житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с.64). 07.12.2015 року зареєстровано видачу свідоцтва про право на спадщину спадкодавець [PERSON] , спадкоємець [PERSON] (а.с.65). Отже, відповідач [PERSON] правомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.12.2015 на 48/100 частин будинковолодіння, яке знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно правомірно було внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що 48/100 частини житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.66). Суд вважає безпідставною та не обґрунтованою позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.02.2002 р. видане позивачу [PERSON] на 52/100 спірного будинковолодіння, а тому у задоволенні слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Статтею 12 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом, ст. 20 ЦК України. Згідно висновку про вартість об`єкта оцінки спірного майна становить - 899 909 грн.(а.с.14). Позивач просить визнати за позивачем право власності на спадкове майно за заповітом після смерті батька, а саме будинковолодіння [ADDRESS] , вартістю 899 909 грн. Слід зазначити, що визнання за позивачем права власності на спадкове майно за заповітом після смерті батька, а саме будинковолодіння [ADDRESS] , вартістю - 899 909 грн. по закінченню 15 років, коли право на спадщину вже оформлено іншими спадкоємцями, є недопустимим, оскільки це порушувало б закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року право на справедливий суд в такому його елементі, як правова визначеність. Отже, суд беручи до уваги вищенаведені факти та правові норми, а також те що дана позовна вимога є похідною від первісних позовних вимог - у задоволенні яких відмовлено, то суд приходить до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для її задоволення. Слід також вказати, що Європейський Суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, а й щодо національних судів(рішення ЄСПЛ від 21.10.2010 року № 19164/04 у справі «Дія 97 проти України» параграф 47). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивач [PERSON] просить визнати поважною причину пропуску ним строку позовної давності та поновити його, посилаючись на те, що йому стало відомо про порушення його права на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, тільки в січні 2016р., коли він звернувся до нотаріуса та отримав відмову. Проте, суд вважає таке твердження не правдивим, оскільки, з матеріалів справи встановлено, що 07.12.2001 року позивач розписався особистим підписом у акті щодо розподілу майна за своїм батьком, а за померлим братом розписалась його дружина - [PERSON] . У 24.12.2001 року було виготовлене свідоцтво про право власності на спірне будинковолодіння. Мати позивача померла [INFO] , а тому із заявою про прийняття спадщини позивач мав звернутись у строки передбачені ч.1 ст. 1270 ЦК України, оскільки, позивач своїм правом не скористався то суд приходить до висновку, що на той час позивач був згідний із розподілом спірного будинку. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Разом з тим, встановлена судом безпідставність та необґрунтованість позовних вимог в цілому є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, оцінивши належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ст.ст. 1216-1218, 1268, 1276, 1297 ЦК України, листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/0-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-82 ЦПК України,

Outcome: dismissed