Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

[PERSON] 12.03.2015 року звернулась до суду із позовом до Жмеринської міської ради Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Ліквідаційної комісії Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Жмеринського міськрайонного центру зайнятості, який залучений до участі у справі ухвалою суду від 14.04.2015 (а.с.109) про зобов'язання працевлаштування (а.с.33-35), мотивуючи свої вимоги тим, що вона працювала на посаді фахівця із соціальної роботи Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Відповідно до рішення №936 від 19.12.2014 року Жмеринської міської ради Вінницької області «Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» було припинено шляхом ліквідації комунальний заклад Жмеринський міський центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді. Позивачці 29.12.2014 року було надано персональне попередження про наступне вивільнення, яке стало підставою для такого вивільнення згідно наказу від 02.03.2015 року, яким позивачку звільнено із займаної посади у зв»язку із ліквідацією підприємства на підставі ч.1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка є матір»ю двох малолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON]. Вважає, що в силу положень ч.3 ст. 184, 237-1 КЗпП таке звільнення без її працевлаштування неможливе, її права порушені та підлягають захисту шляхом зобов»язання власника - Жмеринську міську раду Вінницької області, а також як орган, що розпорядився майном ліквідованого підприємства працевлаштувати її відповідно до її кваліфікації та спеціальності. Оскільки питання щодо ліквідації комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» було вирішено Жмеринською міською радою рішенням №936 від 19.12.2014 року, а крім того рішенням цієї ж ради від 25.10.2013 року було затверджено Положення комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» та затверджено граничну чисельність працівників центру в кількості восьми осіб, то вимогу про зобов»язання працевлаштування заявлено до Жмеринської міської ради. Оскільки позивачка не була державним службовцем, то спір має бути розглянутий в порядку цивільного судочинства. Із врахуванням зміни предмета позову (а.с.52) просила зобов»язати Жмеринську міську раду Вінницької області, що наділена правом визначення штатного розпису територіальних юридичних осіб, працевлаштувати її відповідно до кваліфікації та спеціальності та стягнути судові витрати. У попередньому судовому засіданні позивач [PERSON] від позову не відмовилась, позов підтримала із підстав, що в ньому викладені. Надалі, будучи повідомленою про час та місце розгляду справи, у судові засідання не з»являлась. У судовому засіданні представник позивача адвокат Путілін Є.В. позовні вимоги підтримав, суду пояснив, що [PERSON] працювала на посаді фахівця із соціальної роботи Жмеринського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, який рішенням №936 від 19.12.2014р. Жмеринської міської ради Вінницької області було припинено шляхом ліквідації без правонаступника. Позивачку було персонально попереджено про наступне вивільнення 29.12.2014р., яке було здійснене наказом №5 від 02.03.2015р. на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. При цьому позивачка є матір»ю двох малолітніх дітей та перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку. Відповідачем, Жмеринською міською радою, як власником створеного комунального підприємства порушено норми ч.3 ст.184 КЗпП України щодо обов»язкового працевлаштування жінок вказаної категорії у разі звільнення у випадку повної ліквідації підприємства. При цьому у Жмеринській міській раді було створено дві посади, які, однак віднесені до категорії державної служби, аби унеможливити переведення позивачки на новостворені посади та запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантної посади. Ліквідаційна комісія, яка створена із метою ліквідації Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді обов»язку щодо працевлаштування позивачки не виконала, переклавши такий обов»язок на неї, надавши список вільних вакансій та повідомивши про можливість участі у конкурсі. Позивачка вважає, що такий обов»язок щодо працевлаштування лежить на відповідачеві, а тому дійсно не зверталась до центру зайнятості, вакансії запропоновані яким їй не підійшли відповідно до її кваліфікації та спеціальності, та не взяла участі в конкурсі, оскільки перемога в конкурсі їй не була гарантована. Свою позицію щодо обов»язковості працевлаштування вона доводила до відповідача, шляхом написання листа. Крім того при постановці на облік в центр зайнятості позивачка повинна знятись із обліку в органах соцзабезу та їй були б припинені соціальні виплати на дитину, які вона отримує, перебуваючи у відпустці. Оскільки відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішується питання про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади, а також Жмеринська міська рада розпорядилась майном ліквідованого підприємства, з посиланням на п.6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» при задоволенні позовних вимог, представник позивача просив зобов»язати працевлаштувати [PERSON] з наступного дня після звільнення - з 03.03.2015 року та стягнути судові витрати у виді витрат на правову допомогу в сумі 3898 грн. Вважає, що механізм виконання рішення суду передбачений нормами ЗУ «Про виконавче провадження» та позивачка готова вийти із відпустки по догляду за дитиною для працевлаштування у разі виконання рішення суду. Оскільки з 29.04.2015 року Жмеринський міський центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді повністю ліквідовано, ліквідаційна комісія припинила своє існування, то єдиним відповідачем за позовом може бути власник ліквідованого підприємства - Жмеринська міська рада. Представник відповідача Жмеринської міської ради Свистун О.В. в судовому засіданні позов не визнала, підтримала надані представником відповідача Кудіною С.А. письмові заперечення (а.с.71-74), відповідно до яких п.4 ч.15 Положення комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» вказує, що ліквідація центру проводиться призначеною рішенням міської ради ліквідаційною комісією, що відображено в п. 4 Рішення Жмеринської міської ради №936 від 19.12.2014 року 51 сесії 6 скликання та зобов»язано ліквідаційну комісію провести дії щодо ліквідації комунального закладу в порядку, передбаченому чинним законодавством. Оскільки чинним законодавством не передбачено механізму працевлаштування вивільнюваних працівників, які підлягають обов»язковому працевлаштуванню, було здійснено запит до Мінсоцполітики щодо роз»яснення вказаних норм, яким листом № 521/06/184-14 від 05.12.2014 року роз»яснено, що при ліквідації закладу обов»язок працевлаштування в т.ч. жінок, які мають дітей віком до трьох років лежить на ліквідаційній комісії, яка і здійснює їх працевлаштування самостійно або через державну службу зайнятості. Також згідно ч.4 ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи або ліквідатора з моменту призначення переходять всі повноваження щодо управління справами юридичної особи. Рішенням Жмеринської міської ради №936 від 19.12.2014 року 51 сесії 6 скликання правонаступника ліквідованого центру не визначено, а тому відбулась повна ліквідація комунального закладу. Жмеринська міська рада є органом місцевого самоврядування, а не органом виконавчої влади, затвердження штатного розпису територіальних юридичних осіб не входить до кола її повноважень. Виходячи із вказаних положень Жмеринська міська рада не здійснює ліквідацію центру, а тому не є належним відповідачем у справі. Щодо дій ліквідаційної комісії, то остання здійснила всі можливі та передбачені нормами законодавства заходи для працевлаштування позивачки. Однак оскільки позивачка жодним чином не взяла участі у вжитих заходах без поважних причин, то вважається, що вона відмовилась від працевлаштування, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Додатково суду пояснила, що при ліквідації центру ліквідаційна комісія звернулась за відповідними роз»ясненнями до Мінсоцполітики України та чітко виконала отримані роз»яснення. Зокрема позивачці було повідомлено про те, що вона може прийняти участь в конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців, що були створені для виконання функцій ліквідованого органу у службі у справах дітей Жмеринської міської ради. Створення посад, які б не відносились до державної служби в межах вказаного органу неможливе, а також на даний час існують обмеження щодо штатної чисельності апарату міської ради, а тому спеціально створювати робочі місця для осіб, яким гарантовано працевлаштування заборонено. Також ліквідаційною комісією було направлено запит до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості щодо наявності вакансій для вивільнюваних працівників, та отримані вакансії надіслані позивачці. Оскільки ч.3 ст. 184 КЗПп України не містить зобов»зання працевлаштування відповідно до кваліфікації та спеціальності, то направлення позивачці вакансій інших спеціальностей вважає належним способом виконання обов»язку працевлаштування. Позиція відповідача першочергово була спрямована на договірне врегулювання спору, однак з боку позивача було повне ігнорування. [PERSON] не подала жодних заперечень чи пропозицій, не взяла участі в конкурсі, не звернулась до центру зайнятості, а тому було зроблено висновок про відмову її від працевлаштування, про що складено відповідний акт. Тобто було вжито всіх можливих заходів для працевлаштування [PERSON], однак через відсутність механізму працевлаштування її було звільнено. Вважає Жмеринську міську раду неналежним відповідачем, оскільки це є колегіальний орган місцевого самоврядування, який не може нести відповідальність за дії ліквідаційної комісії та виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог вважає таким, що неможливим. У ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування» не передбачено повноважень міських рад щодо працевлаштування працівників установ комунальної власності. Крім того Жмеринська міська рада не працевлаштовувала та не звільняла позивачку, а тому не може бути визнана винною особою в розумінні ст. 265 КЗпП України. «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» створений у 2012 році Жмеринською міською радою відповідно до ЗУ «Про соціальну роботу з сім»ями, дітьми та молоддю» та роз»яснень вищестоящих органів за рахунок державного бюджету. При припиненні фінансування, нею ж було прийнято рішення про ліквідацію вказаного фонду. Майном ліквідованої установи розпорядилась Жмеринська міська рада, передавши на баланс виконавчого комітету. Підтвердила, що в разі участі [PERSON] в конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців, перемога у конкурсі їй не могла бути гарантованою, оскільки такий відбір здійснюється із дотриманням антикорупційного законодавства та на конкурсній основі. Щодо листа до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості, то вважає, що в ньому в достатній мірі вказані кваліфікація та спеціальність вивільнюваних робітників. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, щодо стягнення судових витрат заперечила, оскільки вважає їх новозаявленими позовними вимогами. Представник відповідача Жмеринської міської ради Пасічник І.М. у судовому засіданні позов не визнала, підтримала пояснення представника Свистун О.В. та письмові заперечення, додатково суду показала, що оскільки з 29.04.2015 року припинено повноваження Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, шляхом внесення запису до відповідного реєстру юридичних осіб, то вказана юридична особа припинила свої повноваження, а також припинились повноваження ліквідаційної комісії та її як члена ліквідаційної комісії. До 2012 року існував ще один подібний центр, який також був ліквідований. Центр, у якому працювала [PERSON] був створений за рішенням Жмеринської міської ради у 2012 році та за кошти державного бюджету було придбано цілий ряд обладнання. Оскільки фінансування з державного бюджету було припинено, то прийнято рішення про ліквідацію вказаної комунальної установи. Майном ліквідованого підприємства розпорядилась Жмеринська міська рада, яка передала його на баланс виконкому. Вказала, що [PERSON] не вчинила жодних активних дій щодо працевлаштування, не взяла участь у конкурсі, перемога в якому їй не могла бути гарантована, не звернулась до центру зайнятості, а оскільки механізм працевлаштування осіб, що мають дітей віком до трьох років законом не визначена, ліквідаційна комісія розцінила її поведінку як відмову від працевлаштування, а тому прийняла рішення про звільнення. Просила повністю відмовити в задоволенні позову [PERSON] Як представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ліквідаційної комісії Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Пасічник І.М. позов не визнала, виступила на стороні відповідача, надавши письмові пояснення (а.с. 85-88), відповідно до яких п.4 ч.15 Положення комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» вказує, що ліквідація центру проводиться призначеною рішенням міської ради ліквідаційною комісією, що відображено в п. 4 Рішення Жмеринської міської ради №936 від 19.12.2014 року 51 сесії 6 скликання та зобов»язано ліквідаційну комісію провести дії щодо ліквідації комунального закладу в порядку, передбаченому чинним законодавством. Оскільки чинним законодавством не передбачено механізму працевлаштування вивільнюваних працівників, які підлягають обов»язковому працевлаштуванню, було здійснено запит до Мінсоцполітики щодо роз»яснення вказаних норм, яким листом № 521/06/184-14 від 05.12.2014 року роз»яснено, що при ліквідації закладу обов»язок працевлаштування в т.ч. жінок, які мають дітей віком до трьох років лежить на ліквідаційній комісії, яка і здійснює їх працевлаштування самостійно або через державну службу зайнятості. Для обов»язкового працевлаштування ліквідаційною комісією було здійснено всіх можливих, передбачених нормами законодавства заходів, а саме: доведено до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності та розміру оплати праці; попередила працівника про наступне вивільнення за два місяці; на виконання п.3 ст. 184 КЗпП України надіслано запит до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості щодо наявних вакансій по м.Жмеринка для працевлаштування вивільнюваних працівників, які підлягають обов»язковому працевлаштуванню; отриманий реєстр Жмеринського міськрайонного центру зайнятості із 32 вакансій разом із супровідним листом та пропозицією подачі документів для працевлаштування було надіслано позивачці; також позивачці запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад головного спеціаліста служби у справах дітей та головного спеціаліста служби у справах дітей Жмеринської міської ради. Оскільки позивачка до 15.02.2015 року не подала заяви для участі в конкурсі на заміщення вакантних посад, не подала мотивованої відмови від заміщення жодної з 32 вакантних посад, зазначених в реєстрі актуальних вакансій станом на 27.02.2015 року, не надали будь-яких письмових чи усних відмов, пояснень, рекомендацій чи пропозицій, комісією 02.03.2015 року було складено акт, яким засвідчено той факт, що працівники, в тому числі і [PERSON] безпідставно та необґрунтовано відмовились від запропонованих вільних вакансій, а отже, і фактично від працевлаштування. Таким чином ліквідаційна комісія комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» вжила всіх заходів для працевлаштування позивачки, а тому просить суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову. На час розгляду справи в суді надала відомості про ліквідацію установи (а.с.141), яку вона представляла та надала пояснення по суті справи в якості представника відповідача. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Жмеринського міськрайонного центру зайнятості Мельник А.А., який залучений до участі у справі ухвалою від 14.04.2015 (а.с.109) не виступив на боці будь-якої сторони, при вирішенні спору поклався на розсуд суду, оскільки вважає, що вирішення спору жодним чином не впливає на права та обов»язки Жмеринського міськрайонного центру зайнятості. Суду пояснив, що вакансії у центрі зайнятості, який він представляє оновлюються щодня, однак працевлаштування є добровільним та примушувати когось до роботи в Україні неможливо. Особа, яка звертається до центру зайнятості та при відсутності вакансії, яка відповідає спеціальності є можливість отримати іншу спеціальність. Із змісту листа ліквідаційної комісії щодо сприяння працевлаштуванню вивільнюваних осіб, вбачається достатньо інформації для підбору вакансій відповідно до кваліфікації та спеціальності. Жмеринським міськрайонним центром зайнятості було надано перелік всіх актуальних вакансій станом на день формування витягу. Підтвердив, що при постановці на облік в центр зайнятості, особа, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною має знятись із обліку в органах соцзабезу та виплати відповідних допомог припиняються. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини, якими обґрунтовуються вимоги позивачки та заперечення відповідача та докази, якими вони підтверджуються. Рішенням № 686 38 сесії 6 скликання від 25.10.2013 року Жмеринської міської ради «Про затвердження Положення про Жмеринський міський центр соціальних служб для дітей, сім»ї та молоді в новій редакції та затвердження граничної чисельності працівників центру» Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.2013 року №573, ч.3 ст.17 ЗУ «Про соціальну роботу з сім»ями, дітьми та молоддю», з врахуванням ст.ст. 26, 54 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та з метою подальшого вдосконалення соціальної роботи з сім»ями, дітьми та молоддю в територіальній громаді, вирішено затвердити Положення про Жмеринський міський центр соціальних служб для дітей, сім»ї та молоді в новій редакції, затверджено граничну чисельність працівників центру в кількості 8 осіб, 6 посад з яких є «фахівці із соціальної роботи», не віднесені до категорії державних службовців (а.с.101-зворот) Із Положення про Жмеринський міський центр соціальних служб для дітей, сім»ї та молоді, що затверджений вказаним рішенням (а.с. 102-104) вбачається, що Жмеринський міський центр соціальних служб для дітей, сім»ї та молоді - спеціальний заклад, що проводить соціальну роботу з сім»ями, дітьми та молоддю, які перебувають у складних життєвих обставинах та потребують сторонньої допомоги (п.1). Його діяльність спрямовується структурним підрозділом з питань соціального захисту населення виконавчого органу міської ради (п.2), в своїй діяльності керується Конституцією, законами України, актами Президента і Кабінету Міністрів України, наказами Мінсоцполітики, іншими актами, та вказаним положенням (п.5). Міський центр очолює директор, який призначається на посаду та звільняється з посади в установленому порядку міським головою за погодженням із директором обласного центру соціальних служб для дітей, сім»ї та молоді (п.9) директор міського центру затверджує в установленому порядку структуру та штатних розпис міського центру в межах граничної чисельності працівників та фонду оплати праці відповідно до типової структури та штатної чисельності, що затверджується Мінсоцполітики (п.10 абз. 2) Діяльність міського центру фінансується за рахунок коштів місцевих бюджетів та інших джерел, не заборонених законодавством (п.11) Умови оплати праці, типова структура і штатна чисельність міського центру затверджуються Мінсоцполітики за погодженням із Мінфіном (п. 12) Міський центр є юридичною особою, має самостійний баланс, відповідні рахунки в територіальних органах казначейства, печатку та бланк із своїм найменуванням (п.13) Припинення діяльності Центру відбувається шляхом його реорганізації або ліквідації в тому числі і за рішенням Жмеринської міської ради, ліквідація проводиться призначеною ліквідаційною комісією (п.15). Рішенням 51 сесії 6 скликання Жмеринської міської ради Вінницької області № 936 від 19.12.2014 року (а.с.50) Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді» у зв»язку із недоцільністю подальшого існування комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді», відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», Цивільного кодексу України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» припинено шляхом ліквідації комунальний заклад «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді», створено ліквідаційну комісію, якій вказано провести дії щодо ліквідації вказаного закладу. При цьому в склад членів комісії включено директора «Жмеринського міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді» Горчук Л.В., якій п. 6 рішення доручено здійснити всі заходи щодо вивільнення працівників вказаного закладу у порядку, передбаченому чинним законодавством. Відповідно до персонального попередження від 29.12.2014 року №537 «Жмеринського міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді» за підписом директора Горчук Л.В. фахівця із соціальної роботи позивачку [PERSON] 29.12.2014 року попереджено про наступне вивільнення після закінчення двомісячного терміну із часу одержання попередження у зв»язку із повною ліквідацією вказаного комунального закладу (а.с.75) Також у вказаному попередженні позивачці запропоновано для подальшого працевлаштування звернутись до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості та повідомлено про те, що рішенням № 937 від 19.12.2014 року Жмеринської міської ради введено посади головного спеціаліста служби у справах дітей, головного спеціаліста відділу опіки та піклування служби у справах дітей та запропоновано прийняти участь у конкурсах на заміщення вакантних посад у встановленому чинним законодавством порядку. Із копії особової справи (а.с.114-140) на [PERSON] вбачається, що згідно наказу директора Жмеринського МЦСССДМ № 10 від 12.07.2012 р. позивачку на підставі її заяви, прийнято на роботу фахівцем із соціальної роботи з 12.07.2012 р. Із особової картки працівника вбачається, що [PERSON] з 14.07.2014 року по [INFO] має перебувати у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку, згідно із наказом №11 від 14.07.2014 року, що не оспорюється сторонами. Наказом директора Жмеринського МЦСССДМ № 5 від 02.03.2015 р. відповідно до рішення 51 сесії Жмеринської міської ради 6 скликання № 936 від 19.12.2014 р. «Про припинення шляхом ліквідації комунального закладу «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді» [PERSON], фахівця із соціальної роботи Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді звільнено 02.03.2015 р. у зв'язку з ліквідацією комунального підприємства «Жмеринський МЦСССДМ відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. На вказаному наказі позивачкою здійснено письмове зауваження з приводу недотримання вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України щодо її обов»язкового працевлаштування. [PERSON] закінчила у 2004 році Вінницький державний педагогічний університет імені Михайла Коцюбинського та отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Педагогіка і методика середньої освіти. Географія» та здобула кваліфікацію вчителя географії, а також 30.06.1999 року закінчила Барське педагогічне училище Вінницької області за спеціальністю «Початкове навчання» та їй присвоєно кваліфікацію вчителя початкової школи, керівника гуртка образотворчого мистецтва. [PERSON] є матір»ю дитини віком до трьох років - [PERSON], [INFO] У зв»язку із звільненням на лист виконавчого комітету Жмеринської міської ради Вінницької області Мінсоцполітики України надало лист інформаційного характеру № 521/06/186-14 від 05.12.2014 року, відповідно до якого при ліквідації закладу обов»язок працевлаштування жінок, що мають дітей віком до трьох років лежить на ліквідаційній комісії. У даному випадку ліквідаційна комісія здійснює працевлаштування самостійно або через державну службу зайнятості (а.с.76) Листом без номера та дати заступник голови ліквідаційної комісії Білоус А. на ім"я директора Жмеринського міськрайонного центру зайнятост, комісія просить сприяння обов»язковому працевлаштуванню фахівців із соціальної роботи та надати інформацію щодо наявних вакансій для осіб із освітою згідно переліку (а.с.79). Однак у вказаному листі та переліку не вказано спеціальностей [PERSON], які вона здобула відповідно до її особової справи та у чіткій відповідності із законом. На вказаний лист Жмеринський міськрайонним центр зайнятості повідомив листом від 27.02.2015 року №06-11/503, що працівники мають право звернутись до державної служби та отримати відповідну інформацію як щодо вакансій, можливості зміни професії, підвищення кваліфікації і т.д. та надано реєстр актуальних вакансій станом на 27.02.2015 року, серед яких наявні 32 вакансії.(а.с.77-78). Наявності вакансій, які б відповідали кваліфікації та спеціальності позивачки у даному переліку судом не встановлено. 27.02.2015 року листом б/н [PERSON] ліквідаційною комісією на виконання вимог ч.3 ст. 184 КЗпП України надано інформацію щодо наявних актуальних вакансій станом на 27.02.2015 року та запропоновано надати необхідні документи до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості для подальшого працевлаштування. В разі, якщо жодна із вакансій не влаштовує, буде призначено виплату матеріального забезпечення та інші соціальні гарантії відповідно до законодавства України (а.с.81) Позивачка [PERSON] 30.01.2015 року звернулась із заявою на ім»я голови Жмеринської міської ради (а.с.80), у якому просила на підставі ч.3 ст. 184 КЗпП України її працевлаштувати так як вона має дитину віком до трьох років. 10.02.2015 року листом без номера за підписом заступника голови ліквідаційної комісії Білоуса А. [PERSON] за результатами звернення повідомлена, що оскільки виконання повністю ліквідованим підприємством обов»язку працевлаштування жінок , що передбачений ч.3 ст. 184 КЗпПУкраїни, не має необхідного механізму забезпечення, то спроби перекласти цей обов»язок на власника підприємства є необґрунтованими. Ліквідаційною комісією вжито всіх заходів для працевлаштування позивачки, запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад державних службовців із дотриманням закону «Про державну службу», тобто із проходженням відповідної процедури, запропоновано звернутись до центру зайнятості. Оскільки «Жмеринський міський центр соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді» ліквідовується повністю, ліквідаційна комісія є тимчасово утвореним органом, не має вакантних посад та повноважень зобов»язати будь-яке підприємство, установу чи організацію працевлаштувати позивачку, відомості про вивільнення позивача надані до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості (а.с.82) Наказом №5 від 02.03.2015 року «Жмеринського міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді» за підписом директора Горчук Л.В. позивачку [PERSON] звільнено з посади фахівця із соціальної роботи Жмеринського МЦСССДМ відповідно до вищевказаного рішення міської ради № 936 та ст. 40 ч.1 КЗпП України та виплачено вихідну допомогу в розмірі посадового окладу відповідно до ст.44 КЗпП України (а.с.5) При цьому [PERSON] на наказі про звільнення здійснено помітку про її незгоду із звільненням, оскільки не дотримано вимог ст. 184 ч.3 КЗпП України, в частині її обов»язкового працевлаштування. Позивачка [PERSON] вважає, що таке її звільнення могло відбутись лише із обов»язковим працевлаштуванням відповідно до норм ст. 184 ч.3 КЗпП України, оскільки вона є матір»ю дитини віком до трьох років, та обрала спосіб захисту свого порушеного права, який не заборонений ст. 16 ЦК України - зобов»язання працевлаштування відповідно до її кваліфікації і спеціальності із дати, що слідує за днем порушення її права - з 03.03.2015 року, пред»явивши вказану вимогу до Жмеринської міської ради Вінницької області, а тому правовідносини, що виникли між сторонами є трудовими та регулюються нормами Кодексу законів про працю України. Відповідно до ч.1 ст. 5-1 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Відповідно до ст. 3 Закону України від 21.06.2001, № 2558-III "Про соціальну роботу з сім'ями, дітьми та молоддю" суб'єктами соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю є: уповноважені органи, що здійснюють соціальну роботу з сім'ями, дітьми та молоддю; фахівці з соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю; об'єднання громадян, благодійні, релігійні організації; юридичні та фізичні особи, які надають соціальні послуги сім'ям, дітям та молоді; волонтери у сфері соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю. До уповноважених органів належать: органи виконавчої влади; органи місцевого самоврядування; центри соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді та їх спеціалізовані формування; служби у справах дітей. Відповідно до ст. 17 вказаного закону здійснення соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю покладається на: республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські, районні, міські, районні у містах, селищні та сільські центри соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді; спеціалізовані формування, що створюються районними, міськими, районними у містах, селищними і сільськими центрами соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді покладаються в тому числі і на республіканський (Автономної Республіки Крим), обласні, Київський та Севастопольський міські, районні, міські, районні у містах, селищні та сільські центри соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. Центри соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді утворюються, реорганізуються і ліквідуються органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, належать до сфери їх управління і підпорядковуються відповідно органу виконавчої влади чи виконавчому органу міської, селищної, сільської ради. Штатна чисельність працівників республіканського (Автономної Республіки Крим), обласних, Київського та Севастопольського міських, районних, міських, районних у містах, селищних та сільських центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді встановлюється згідно з державними соціальними стандартами і нормативами. Загальне положення про центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді затверджує Кабінет Міністрів України. Діяльність центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді фінансується за рахунок коштів, передбачених у місцевих бюджетах за відповідним кодом програмної класифікації видатків, та інших джерел, не заборонених законодавством. Послуги, що надаються центрами соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, є державними послугами і здійснюються на безоплатній основі. Відповідно до ст. 19 вказаного закону суб'єкти соціальної роботи з сім'ями, дітьми та молоддю утримуються за рахунок коштів, передбачених у державному та місцевих бюджетах, коштів благодійної допомоги (пожертвувань) та інших джерел у порядку, встановленому законодавством. Постановою Кабінету Міністрів України, від 01.08.2013, № 573 "Про затвердження Загального положення про центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді" затверджено Загальне положення про центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, вказано Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у мм. Києві та Севастополі державним адміністраціям протягом трьох місяців забезпечити затвердження положень про республіканський (Автономної Республіки Крим), обласний, Київський та Севастопольський міський, районний, міський, районний у мм. Києві та Севастополі центр відповідно до Загального положення, затвердженого цією постановою, рекомендовано органам місцевого самоврядування у своїй діяльності із забезпечення функціонування центрів соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді керуватися затвердженим цією постановою Загальним положенням. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.81 ЦК України юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом. Відповідно до ч.4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. Тобто інформація із єдиного державного реєстру, куди вносяться відомості про реєстрацію юридичних осіб є загальновідомими, а тому в силу ст. 61 ч.2 ЦПК України не потребують доказування. Як вбачається із відомостей, що містяться в матеріалах цивільної справи та не оспорюється сторонами, Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді створений та ліквідований Жмеринською міською радою та існував як комунальний заклад органу місцевого самоврядування, а тому відповідно до ст. 17 Закону України від 21.06.2001, № 2558-III "Про соціальну роботу з сім'ями, дітьми та молоддю" належать до сфери її управління і підпорядкування її виконавчому органу. Згідно повідомлення №2-65/186 від 29.04.2015 року (а.с.141) до ЄДРЮФОП 29 квітня 2015 року внесено запис №11751110002000525 про проведення державної реєстрації припинення Жмеринського міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді. Відповідно до ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об'єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об'єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Територіальні громади сіл, селищ і міст можуть об'єднувати на договірних засадах об'єкти комунальної власності, а також кошти бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, організацій і установ, створювати для цього відповідні органи і служби. Відповідно до ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Відповідно до ч.ч. 5,6 ст. 16 Закону ВР України, від 21.05.1997, № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Місцеві бюджети є самостійними, вони не включаються до Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим та інших місцевих бюджетів. Відповідно до п.30 ч.1 ст. 26 вказаного закону виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання, зокрема про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Відповідно п.п.1) п.а) ч.1 ст. 29 вказаного закону до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо управління комунальною власністю належать зокрема власні (самоврядні) повноваження управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад. Відповідно до ст. 110 ЦК України юридична особа ліквідується в т.ч. за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами. Відповідно до норм, що викладені у ст. 111 ЦК України ліквідаційна комісія (ліквідатор) зобов'язана вжити всіх необхідних заходів щодо стягнення дебіторської заборгованості юридичної особи, що ліквідується, та письмово повідомити кожного з боржників про припинення юридичної особи в установлені цим Кодексом строки; заявляє вимоги та позови про стягнення заборгованості з боржників юридичної особи; вживає заходів щодо закриття відокремлених підрозділів юридичної особи (філій, представництв) та відповідно до законодавства про працю здійснює звільнення працівників юридичної особи, що припиняється. Відповідно до ст.105 ч. 4 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Відповідно до ч.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Як вбачається із відомостей, що містяться в матеріалах цивільної справи та не оспорюється сторонами, Жмеринський міський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді Жмеринською міською радою припинено шляхом ліквідації та без створення правонаступника. Відповідно до ст. 49-2 КЗпПУ про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Відповідно до ч.1 ст. Стаття 49- 4 КЗпПУ зайнятість суспільно корисною працею осіб, які припинили трудові відносини з підстав, передбачених цим Кодексом, при неможливості їх самостійного працевлаштування, забезпечується відповідно до Закону України "Про зайнятість населення". Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України, від 05.07.2012, № 5067-VI "Про зайнятість населення" відносини у сфері зайнятості населення регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, Господарським та Цивільним кодексами України, Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття", іншими актами законодавства. Відповідно до ч.1, 2 ст. 3 вказаного закону кожен має право на вільно обрану зайнятість. Примушування до праці у будь-якій формі забороняється. Як вбачається із відомостей, що містяться в матеріалах цивільної справи та не оспорюється сторонами, а також із пояснень представника позивачки Путіліна Є.В., [PERSON] самостійно не зверталась до Жмеринського міськрайонного центру зайнятості із метою працевлаштування, оскільки вважає, що обов»язок її працевлаштування покладено на відповідача, а також із тих з причин, що вона при постановці на облік до вказаного центру втратить право на отримання допомоги при народженні дитини. Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Тобто не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я). Відповідно до ч. 1 ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 1) працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються; 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 3) керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступників, головного бухгалтера підприємства, установи, організації, його заступників, а також службових осіб органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службових осіб центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами; керівних працівників, які обираються, затверджуються або призначаються на посади державними органами, органами місцевого самоврядування, а також громадськими організаціями та іншими об'єднаннями громадян з питань звільнення, зміни дати і формулювання причини звільнення, переведення на іншу роботу, оплати за час вимушеного прогулу і накладання дисциплінарних стягнень, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу; 4) власника або уповноваженого ним органу про відшкодування працівниками матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації; 5) працівників у питанні застосування законодавства про працю, яке відповідно до чинного законодавства попередньо було вирішено власником або уповноваженим ним органом і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації (підрозділу) в межах наданих їм прав; 6) працівників про оформлення трудових відносин у разі виконання ними роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п. 19 Постанови № 9 пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, викладених у ст.ст.10 і 11 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.2 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Тягар доказування правомірності звільнення працівника покладається на роботодавця. Таким чином аналізуючи в сукупності обставини справи, норми КЗпП України, нормативні та відомчі акти, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено, що при звільненні [PERSON] було дотримано вимог трудового законодавства щодо гарантування останній права на працевлаштування при ліквідації установи, у якій та працювала. Суд не приймає до уваги як доказ відмови позивачки [PERSON] він працевлаштування акт ліквідаційної комісії від 02.03.2015 року, із змісту якого вбачається, що ним зафіксовано безпідставну та необгрунтовану відмову в тому числі і позивачки [PERSON] від запропонованих вільних вакансій, а отже, і фактично від працевлаштування (а.с.83) та такий висновок зроблено на підставі того, що зокрема і позивачка не подала документів для участі в конкурсі на заміщення вакантних посад головного спеціаліста служби у справах дітей та головного спеціаліста відділу опіки та піклування служби у справах дітей Жмеринської міської ради, не подано мотивованої відмови від заміщення жодної з 32 вакантних посад, зазначених у реєстрі актуальних вакансій станом на 27.02.2015 року, не надано будь-яких письмових чи усних пояснень, рекомендацій та пропозицій. Оцінюючи вказаний документ суд виходить із того, що при витребовуванні вказаної інформації Ліквідаційна комісія Жмеринського міського центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді не визначила спеціальність [PERSON], не перевірила запропоновані вакансії на відповідність кваліфікації та спеціальності позивачки та повністю переклала обов»язок щодо працевлаштування на [PERSON], тобто зроблений в акті висновок суперечить положенню ч.1 ст. 49-4 КЗПп України, яка закріплює презумпцію забезпечення зайнятістю суспільно корисною працею вивільнених працівників відповідно до ЗУ «Про зайнятість населення» при неможливості їх самостійного працевлаштування, а в конкретному випадку, обов»язок працевлаштування покладається на відповідача. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що ч.3 ст. 184 КЗпП України не вказано про здійснення працевлаштування за відповідними кваліфікацією та спеціальністю, а тому направлення переліку вакансій позивачці є належним способом виконання обов»язку по працевлаштуванню, оскільки запропоновані за списком вакансії вимагають відповідної кваліфікації та спеціальності, які дійсно не відповідають встановленій кваліфікації та спеціальності позивачки, а тому є перешкодою для прийняття на її роботу з боку роботодавця. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача щодо відсутності механізму працевлаштування осіб, відповідно до норм ст. 184 ч.3 КЗпП України, оскільки таке твердження не ґрунтується на законі та не може бути підставою для невиконання гарантованого державою обов»язку щодо працевлаштування особи - матері, що має дитину віком до трьох років. Таким чином суд приходить до висновку, що позов [PERSON]. підлягає частковому задоволенню, а гарантоване законом та державою право позивачки на працевлаштування порушене та підлягає захисту шляхом зобов»язання працевлаштування власника установи, у якій працювала позивачка Жмеринської міської ради Вінницької області, оскільки сама КУ Жмеринський центр соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, повністю ліквідований на час винесення судом рішення, а ліквідаційна комісія припинила своє існування. При цьому суд виходить із того, що під поняттям "власник" у встановлених правовідносинах розуміється насамперед справжній власник установи - Жмеринська міська рада Вінницької області, яка в силу положень п.п.1) п.а) ч.1 ст. 29 Закону "Про місцеве самоврядування в Україні" визначила межі повноважень виконавчого органу щодо управління комунальною власністю, розпорядившись майном ліквідованої установи, що підтверджується рішенням № 977 від 20.03.2015 року (а.с.153-154) Таким чином суд погоджується із обраним позивачем способом захисту, оскільки він встановлений законом, однак такий спосіб захисту не дозволяє застосувати його до минулого часу, а може бути застосований лише з часу набрання рішенням законної сили, оскільки дана категорія справ відповідно до ст.367 ЦПК України не допускається до негайного виконання, посилання позивача та його представника на положення п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" стосується випадків щодо розгляду трудових спорів з приводу укладення трудових договорів: інших осіб, з якими власник або уповноважений ним орган відповідно до чинного законодавства зобов'язаний укласти трудовий договір або які вважають, що їм відмовлено в укладенні трудового договору всупереч гарантіям, передбаченим ст.22 КЗпП та не поширюються на встановлені правовідносини. Застосування положень щодо оплати за час з часу звільнення по час винесення рішення судом як за вимушений прогул не можуть бути застосовані, оскільки позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трьох років та не працювала. Судом встановлено, що позивачем не пропущено місячний строк звернення із позовною заявою до суду, що передбачений ст.233 КЗпПУ у справах про звільнення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави та документально підтверджені витрати на правову допомогу - стягненню із відповідача на користь позивачки. При розрахунку витрат на правову допомогу (а.с.59-60, 155-163), суд враховує, що витрати на відрядження на загальну суму 732 грн. не знайшли свого документального підтвердження в матеріалах справи та керується ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Суд враховує, що розмір мінімальної заробітної плати на час подачі позовної заяви 1218 гривень, тривалість участі у судових засіданнях особи, що надавала позивачу правову допомогу не перевищує загалом трьох годин, обєктивно необхідний час на складання позовної заяви, уточненої позовної заяви, яка при подачі позову складалась від імені трьох осіб, матеріали відносто двох з яких виділено в окреме провадження, вчинення інших процесуальних дії за межами судового засідання (підготовка запитів , заяв, пояснень) загалом складає 2 години, а тому виходячи з засад розумності та справедливості вважає необхідним стягнути 2436 гривень. Відповідно до ст.ст. 140,142, 143 Конституції України, ст.ст. 3, 17, 19 Закону України від 21.06.2001, № 2558-III "Про соціальну роботу з сім'ями, дітьми та молоддю", ч.ч. 5, 6 ст. 16, 26, 29 Закону ВР України, від 21.05.1997, № 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 2, 3 Закону України, від 05.07.2012, № 5067-VI "Про зайнятість населення", ст.ст. 3 ч.1, 5-1, 40, 49-2, 49-4, 184 ч.3, 232, 233 КЗпП України, ст.ст. 16, 81ч.ч.2,3, 91 ч.4, 110, 105 ч.4, 111 ЦК України,

Outcome: partial