Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-17 00:00:00

У березні 2016 року [PERSON], діючи від імені [PERSON], надав до Харківського районного суду Харківської області позов до [PERSON], [PERSON] та приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Яни Михайлівни про визнання договору купівлі-продажу недійсним, уточнивши вимоги 11 жовтня 2017 року, в якому просить суд: -визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарською будівлею №154-В (сто п'ятдесят чотири літ. «В»), розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки №154-В (сто п'ятдесят чотири літ. «В»), загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер №6325158200:00:011:0024, розташованої за адресою: [ADDRESS], укладений 24 лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Яною Михайлівною; -рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28424382 від 24.02.2016 16:11:35 державного реєстратора приватного нотаріуса Харитонової Яни Михайлівни, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28425154 від 24.02.2016 16:29:51 державного реєстратора приватного нотаріуса Харитонової Яни Михайлівни, Харківський міський нотаріальний округ, Харківська обл. ‒ скасувати; -стягнути з відповідачів судові витрати. Короткий зміст позовних вимог В обґрунтування вимог позовної заяви зазначено, що 20 березня 1997 року [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано міським бюро реєстрації шлюбу місто Нью Йорк, про що в книзі записів цивільного стану про шлюб зроблено відповідний запис (свідоцтво про укладення шлюбу №S97000598). Під час шлюбу подружжям було набуто у власність наступне майно: земельну ділянку площею 0,1500 га, кадастровий номер №6325158200:00:011:0024, за адресою: [ADDRESS]; житловий будинок загальною площею 420,20 кв.м., за адресою: [ADDRESS] На момент звернення до суду з відповідним позовом в суді міста Нью Йорк відбувався судовий процес з метою розірвання шлюбу. Однак, 24 лютого 2016 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS]. Укладення відповідної угоди стало можливим завдяки приховуванню [PERSON] факту перебування в шлюбі та у зв'язку із тим, що право власності на зазначені об'єкти оформлено на його ім'я. Оскільки позивач не надавала згоди на укладення оспорюваної угоди, в силу положень частини третьої статті 65 СК України та статей 203, 215 ЦК України, вона звернулась до суду з відповідним позовом. Представник позивача [PERSON] у письмових поясненнях (а.с.194-240, том 1) наполягає на тому, що при укладенні оспорюваного договору сторони діяли недобросовісно, оскільки [PERSON] було достовірно відомо про перебування [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з позивачем, що, зокрема, підтверджується даними справи №646/9537/16-ц. Разом з тим, ціна оспорюваного договору-купівлі продажу майже 13 разів є нижчою ніж встановлена згідно звіту незалежної оцінки, проведеної Експерт-Альянс 23.02.2017, що в свою чергу є порушенням положень статті 632 ЦК України та пункту 1.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом 22.02.2012 №296/5. Позиція сторін щодо предмету спору Узагальнені доводи [PERSON] щодо предмета спору Представники відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечували, вказавши на такі обставини. Так, за оскаржуваним договором купівлі-продажу останній відчужував особисту власність, про що свідчить, зокрема, пункт 4 договору купівлі-продажу житлового будинку з господарською будівлею [ADDRESS], посвідченого 16.06.2012 приватним нотаріусом Купровською Я.М. за реєстровим №408, а також пункт 12 договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6325158200:00:011:0024, посвідченого 16.06.2012 також приватним нотаріусом Купровською Я.М. за реєстровим №410. Вказані договори ніким не оскаржені та не визнані судом недійсними. Окрім того, договір позики від 10.05.2011 на суму 300 000 доларів США, укладений з метою придбання житлових будинків [ADDRESS], є чинним і дійсним, що підтверджується рішеннями судів у справі №639/7564/16, а також вказаний договір позики підтверджує походження особистих грошових коштів у [PERSON] Представник відповідача посилається також на те, що в ухвалі Апеляційного суду Харківської області у справі №646/9537/16 від 28 квітня 2017 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини з 2005 року та по теперішній час, а також представник вказав на юридичну неспроможність факту перебування сторін у шлюбі, на момент укладення спірного правочину, адже апостиль свідоцтво про шлюб було вчинено лише 15 березня 2018 року, тоді як чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту укладення шлюбу, зокрема, їх легалізація в установленому законом порядку або згідно порядку визначеного міжнародно-правовим договором (Закон України «Про міжнародні договори», Гаазька Конвенція від 05 жовтня 1961 року). Разом з тим, представник відповідача наполягає на тому, що [PERSON] придбав спірне майно за особисті кошти, в тому числі, з посиланням на пункт 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбу, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007. Відповідь на відзив У відповіді на відзив (а.с. 157-160, том 3), поданої представником позивача ‒ [PERSON] до канцелярії суду 15 квітня 2019 року, останній приводяться доводи в спростування заперечень вказаних у відзиві на позов представника відповідача [PERSON]. Так, твердження [PERSON], що спірне майно придбано ним за особисті кошти, запозичені 10 травня 2011 року, представником позивача спростовуються тим, що розписка датована 10 травня 2011 року містить текст про наступне ‒ [PERSON] отримав від [PERSON] 300 000 доларів США на придбання будинків по [ADDRESS], тоді як право власності на будинок № 154-В зареєстроване лише у 2012 році на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області у справі №2034/3849/2012 від 17 квітня 2012 року. Вказаним рішенням зобов'язано КП «ХРБТІ» зареєструвати на ім'я [PERSON] право власності на житловий будинок літ. «В-2» з прибудовами житловою площею 194,40 кв.м., загальною площею 420,40 кв.м. з відповідною частиною надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці 1500 к.в.м. [ADDRESS]. Тобто станом на 10 травня 2011 року не існувало спірного будинку, який у 2012 році відчужено [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу [PERSON]. Тим паче, з 10 травня 2011 року по 16 червня 2012 року (коли [PERSON] придбано житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS]) минуло більше одного року, що також спростовує твердження про придбання будинку [PERSON] саме за запозичені у 2011 році грошові кошти. Натомість, після постановлення Ленінським районним судом м.Харкова рішення від 01 липня 2015 року [PERSON] не вчиняв ніяких дій, направлених на повернення боргу, не отримував виконавчого листа та не пред'являв його до виконання. Стосовно твердження [PERSON] щодо окремого проживання останнього із [PERSON] починаючи з 2005 року, то представником позивача приведено посилання на ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 28.04.2017, якою скасовано рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 22.09.2016 у справі №646/9537/16-ц, а отже по суті заява [PERSON] не розглядалась. Щодо спростування тверджень [PERSON] про відсутність станом на 24 лютого 2016 року вчиненого на свідоцтві про шлюб апостилю, зі сторони позивача приведено посиланням на частину другу статті 58 Закону України «Про міжнародне приватне право», в якій зазначено, що шлюб між іноземцями, укладений відповідно до права іноземної держави є дійсним в Україні. Таким чином, представник позивача наполягає на обставині, що під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] набуто у власність спірне майно, яке відповідно є спільною сумісною власністю подружжя. Процесуальні дії у справі На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 березня 2016 року вказана справа надійшла у провадження судді Сітбаталової Н.І. Одночасно із позовною заявою, 03.03.2016 [PERSON] надав до суду заяву про забезпечення позову, яка розглянута судом 03.03.2016 з постановленням ухвали про вжиття заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони відчуження спірного житлового будинку та земельної ділянки. У відповідності до ухвали суду від 09 березня 2016 року відкрито провадження за позовом [PERSON]. 15 березня 2016 року до суду представником позивача подано заяву про витребування доказів у справі, яка розглянута 12 квітня 2016 року та витребувано із Харківського районного управління юстиції Харківської області документи згідно опису, які було передано приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитоновою Яною Михайлівною щодо посвідченого 24 лютого 2016 року договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до відповіді Харківського районного управління юстиції Харківської області від 22.04.2016 за вих.№82/01-47, витребувані документи на підставі ухвали суду від 12.04.2016 до районного управління від приватного нотаріуса не передавались. Тому 03.06.2016 представник позивача подав інше клопотання про витребування доказів у справі, яке розглянуто 03 червня 2016 року та витребувано у приватного нотаріуса Харитонової Яни Михайлівни документи згідно опису, які були передані приватним нотаріусом Харитоновою Я.М. щодо посвідченого 24 лютого 2016 року договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, розташованих за адресою: [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON] 07 липня 2016 року до суду приватним нотаріусом Харитоновою Я.М. подано копії документів згідно опису, які були передані щодо договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку посвідченого 24 лютого 2016 року за реєстровим №711 (а.с.57-64, том 1). Згідно розпорядження керівника апарату суду від 06.10.2016 №01-04/59, у зв'язку зі звільнення судді Харківського районного суду Харківської області Сітбаталової Н.І. на підставі постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 №1600-VІІІ, призначено повторний автоматизований розподіл судових справ. Так, у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2016 вказана справа надійшла у провадження судді Назаренко О.В. 05 грудня 2016 року представником [PERSON] ‒ [PERSON] подано заперечення на позов (а.с.73-76, том 1). 17 січня 2017 року від приватного нотаріуса Харитонової Я.М. надійшли копії документів на виконання ухвали суду від 03 червня 2016 року (а.с.77-116, том 1). Згідно ухвали суду від 24 січня 2017 року задоволено заяву про самовідвід судді Назаренко О.В., а на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 січня 2017 року вказана справа надійшла у провадження судді Полєхіна А.Ю. та прийнята ним до свого провадження згідно ухвали від 26 січня 2017 року. 12 травня 2017 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшло заперечення на позов (а.с.132-152, том 1). На підставі ухвали суду від 17 травня 2017 року задоволено заяву про витребування доказів представника позивача та витребувано у Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» відомості про всі банківські рахунки, які було відкрито на ім'я [PERSON] ([PERSON]), ідентифікаційний номер [NUMBER], в Публічному акціонерному товаристві «Кредитпромбанк», операції, які були проведені на користь чи за дорученням [PERSON] здійснені ним угоди в період часу з 01 січня 2005 року та по 24 лютого 2016 року, а також відомості, щодо руху коштів на банківських рахунках, в тому числі [NUMBER], [NUMBER], відкритих на ім'я [PERSON] в Публічному акціонерному товаристві «Кредитпромбанк» в період часу з 01 січня 2005 року по 24 лютого 2016 року. Витребувані згідно ухвали суду від 17.05.2017 докази надійшли з ПАТ «Кредитпромбанк» до суду 13 червня 2017 року (а.с. 180-192, том 1). Від представника позивача 10 липня 2017 року до суду надійшли пояснення щодо позовних вимог (а.с.194-240, том 1). На підставі ухвали суду від 18 липня 2017 року, у зв'язку з недоведеністю підстав звернення з таким витребуванням, представнику позивача - [PERSON] відмовлено в задоволенні клопотання про витребування з Публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» відомостей про рух коштів на рахунках, відкритих на ім'я [PERSON] в період часу з 01 січня 2009 року по теперішній час. 11 жовтня 2017 року до суду представником позивача подано уточнений позов, в якому було доповнено та роз'яснено підстави за яких позивач вважає оспорюваний договір таким, що підлягає визнанню недійсним (а.с.6-9, том 2), разом із заявою про допит в якості свідка [PERSON] (а.с. 10, том 2). 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. У відповідності до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 17 квітня 2018 року представником [PERSON] ‒ [PERSON] подано до суду клопотання про долучення додаткових доказів, а саме, постанов Апеляційного суду Харківської області від 19.12.2017 у справі №639/7564/16-ц та від 21.03.2018 у справі №635/2208/16-ц (а.с.57-71, том 2). 01 червня 2018 року від приватного нотаріуса Харитонової Я.М. подано письмові пояснення, з яких вбачається, що відповідач правом на відзив не скористалась та просить вирішувати дану справу у її відсутність, а також проти позову заперечує та вважає його таким, що не підлягає виконанню (а.с. 87‒89, том 2). 20 червня 2018 року від представника позивача надходять заяви про залучення копії технічного запису судового засідання, яке проходило в Жовтневому районному суді м.Харкова 05 жовтня 2017 року, в межах справи №639/7564/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним (а.с. 96-100, том), а також про долучення письмових доказів (копій апостилю свідоцтва про шлюб від 15.03.2018, звіту з незалежної оцінки та рішення суду від 17.04.2012 у справі №2034/3849/2012) до матеріалів справи (а.с. 101-137, том 2) та допит свідків (а.с. 138, том 2). 07 вересня 2018 року за наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області №01-02/104 від 07 вересня 2018 року у зв'язку з розглядом Вищою радою правосуддя 14.08.2018 заяви про відставку судді Харківського районного суду Харківської області Полєхіна А.Ю. та відповідно до наказу в.о. голови Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2018 №05-05/88 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Полєхіна А.Ю.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А. та у відповідності до ухвали від 10.09.2018 прийнята ним до свого провадження. В судовому засідання, яке відбулося 08 лютого 2019 року долучено до матеріалів справи копії постанови Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №642/5298/15-ц (а.с.3-11, том 3) та копія рішення Верховного Суду Штату Нью-Йорк Округ КІНГС від 03 квітня 2018 року, разом з перекладом з англійської на українську мову, на якому проставлений апостиль компетентним органом США (а.с.14-103, том 3). 14 березня 2019 року до канцелярії суду від представника відповідача [PERSON] ‒ [PERSON] надійшов відзив на позов (а.с. 112-155, том 3). 15 квітня 2019 року від представника позивача подано відповідь на відзив (а.с. 157-160, том 3), заяву про долучення копії апостилю витягу з рішення суду США від 03.04.2019 про розірвання шлюбу (а.с. 161-174, том 3), а також заява про виклик свідка (а.с. 176-177, том 3). 18 квітня 2019 року від представника відповідача [PERSON] ‒ адвоката Ніколаєвського Дмитра Сергійовича надійшла заява про закриття провадження у справі в порядку ст. 255 ЦПК України (а.с.179-180, том 3). На підставі ухвал суду від 13 листопада 2019 року, у відсутність учасників, які подали заяви, вирішено питання про виклик в судове засідання для допиту в якості свідка ‒ [PERSON], а іншою ухвалою суду відмовлено у задоволенні заяви про закриття провадження. 24 грудня 2020 року від представника позивача [PERSON] ‒ адвоката Іващенко Д.С. до канцелярії суду подано заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, разом з відмовою від допиту [PERSON] в якості свідка. Представник наполягав на безумовності підстав для задоволення позову виходячи з правової позиції висловленої Великою Палатою Верховного Суду у справі №372/504/17 в постанові від 21.11.2018 (38-38 том 4). Також, 24 грудня 2020 року представника відповідача [PERSON] ‒ адвоката Дергачова Д.С. (а.с. 39 том 4) та представника відповідача [PERSON] ‒ адвоката Ніколаєвського Д.С. (а.с. 40 том 4) подано заяви про розгляд давної справи у їх відсутність, в яких також викладено їх прохання відмовити в задоволенні позову виходячи з наданих раніше обґрунтувань. Учасники справи в судове засідання не з'явилися. Від представника позивача [PERSON] ‒ адвоката Іващенко Д.С. в матеріалах справи міститься заява, в якій останній просить проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задвольнити. Також від представника відповідача [PERSON] ‒ адвоката Дергачова Д.С. та представника відповідача [PERSON] ‒ адвоката Ніколаєвського Д.С. матеріали справи міститься заяви про розгляд давної справи у їх відсутність. Від відповідача ‒ приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитонової Я.М. ще з 2018 року матеріали справи містять заяву, в якій остання просить вирішувати дану справу її відсутність. Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Фактичні обставини встановлені судом 20 березня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, про що Міським бюро реєстрації міста Нью-Йорк видано свідоцтво [NUMBER]. 16 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарською будівлею [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я.М. та зареєстрований в реєстрі під номером 408 (а.с. 78 том 1; а.с. 121-122, том 3). Також 16 червня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 6325158200:00:011:0024, площею 0,1500 га яка розташована за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я.М. та зареєстрований в реєстрі під номером 410 (а.с.83-84 том 1; а.с. 124-125, том 3). 24 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з господарською будівлею [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 6325158200:00:011:0024, площею 0,1500 га за цією є адресою, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харітоновою Яною Михайлівною за номером 711 (а.с.79 том 1). Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу "Продавець свідчить, що на момент підписання цього договору щодо відчужуваного будинку та земельної ділянки не існує будь-яких прав третіх осіб, а також відсутні будь-які обставини, які обмежують чи забороняють Продавцю здійснювати їх вільний продаж, зокрема, що відповідний будинок та земельна ділянки раніше не відчужені, не знаходяться у цивільно-правовій чи податковій заставі, не передані у оренду чи найм, не передані як внесок до статутного капіталу будь-якого фонду юридичної особи, не обтяжені будь-якими іншими зобов'язаннями або речовими правами третіх осіб, щодо нього або прав на нього, не існує судового чи іншого спору, під забороною (арештом) вони не перебувають, зареєстрованих у ньому осіб немає". 24 лютого 2016 року [PERSON] у заяві на ім'я приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харитонової Я.М. повідомив, що на момент придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], та земельної ділянки, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер №6325158200:00:011:0024, розташованій за цією ж адресою, «у зареєстрованому шлюбі, в тому числі громадянському, не перебував та не проживав однією сім'єю ні із ким з жінок». [PERSON] ознайомлена з цією заявою, що засвідчено її особистим підписом (а.с. 97 том 1). Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилалась на те, що відчужуючи спірне майно [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з нею і приватний нотаріус посвідчив правочин без її ([PERSON]) письмової на те згоди, тому просила визнати цей правочин недійсним. Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступних висновків. З приводу можливості розгляду судом справи з іноземним елементом Частинами першою, другою статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон № 2709-IV) визначено, що іноземний елемент ‒ ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм, зокрема, хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 2709-IV цей Закон застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, а саме: 1) визначення застосовуваного права; 2) процесуальна правоздатність і дієздатність іноземців, осіб без громадянства та іноземних юридичних осіб; 3) підсудність судам України справ з іноземним елементом; 4) виконання судових доручень; 5) визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України (стаття 4 Закону № 2709-IV). Так, за положенням статті 38 Закону № 2709-IV право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Оскільки спір у даній справі виник між громадянами Сполучених Штатів Америки, стосовно дійсності правочину, укладеного одним з них, щодо нерухомого майна, яке набуте під час зареєстрованого шлюбу та знаходиться на території України, зокрема, в селищі міського типу Покотилівка Харківського району Харківської області, правом, що підлягає застосуванню у даному випадку є законодавство України. Таким чином, виходячи з правил виключної підсудності (стттаі30 ЦПК України), Харківський районний суд Харківської області є компетентним судом у розгляді цієї справи. Стосовно вимоги про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним Згідно частини другої статті 58 Закону України № 1952 шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і в статті 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року в справі № 404/1515/16-ц ,від 29 січня 2020 року в справі № 205/1255/17. Судом встановлено, що спірне нерухоме майно (житловий будинок з господарською будівлею №154-В та земельна ділянка кадастровий номер №6325158200:00:011:0024, загальною площею 0,1500 га, розташовані в по [ADDRESS]) придбано [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], а тому таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників ‒ колишнього подружжя ‒ на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи ‒ контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У постановах від 07 жовтня 2015 року в справі № 6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі №6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року в справі № 6-533цс16 Верховний Суд України висловив правову позицію, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження №14-325цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 07 жовтня 2015 року в справі №6-1622цс15, від 27 січня 2016 року в справі № 6-1912цс15 та від 30 березня 2016 року у справі №6-533цс16, посилаючись на те, що такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток. Таким чином, відсутність згоди співвласника на розпорядження майном сама по собі є підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Відповідачем в ході розгляду справи презумпція спільності права власності подружжя на спірне майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростована. Оскільки [PERSON] уклав договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна (житловий будинок з господарською будівлею №154-В та земельна ділянка кадастровий номер №6325158200:00:011:0024, загальною площею 0,1500 га, розташовані в по [ADDRESS]), який є спільною сумісною власністю подружжя, без згоди [PERSON], з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові № 14-325цс18 від 21 листопада 2018 року, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання такого правочину недійсним. Поряд іншим слід вказати, що при розгляді спорів про відчуження одним із подружжя спільного майна без згоди іншого з подружжя слід передусім визначитись з об`єктом, тобто з тим, що відчужується. Предмет правочину є іншою правовою категорією, а саме ‒ об`єктом, а не його частиною. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки ‒ лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). У такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог статті 362 ЦК України про переважне право купівлі частки (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору купівлі-продажу). Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній сумісній власності поширюється на весь об`єкт, відтак передати у власність можна лише об`єкт в цілому. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року у справі №430/1281/14-ц (провадження 61-43510сво18) та постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 523/12010/16-ц (провадження № 61-7298св19). Правовий режим права власності ‒ це право спільної власності, при відчуженні такого майна потрібна взаємна згода подружжя, оскільки встановлено, що згоди позивача не було, суди правильно визнали недійсними договір купівлі-продажу в цілому. Таким чином, спірний договір купівлі-продажу спільного сумісного майна подружжя, укладений без згоди іншого з подружжя, є недійсним в цілому. З приводу тверджень [PERSON] про набуття спірного майна за його особисті кошти Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 68 СК України перебачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17. В обґрунтування тверджень про те, що спірне майно набуте [PERSON] за його особистій кошти, ним приводилось посилання на укладений 10 травня 2011 року з [PERSON] договір позики на суму 300 000,00 доларів США. При цьому, [PERSON] в ході розгляду справи не доведено, що запозичені кошти не було використано в інтересах сім'ї та відповідно на них не поширюється правовий режим спільного сумісного майна, а також не було підтверджено належними доказами ту обставину, що спірне майно придбано ним виключно за його особисті кошти. Окрім того, доводи [PERSON] про те, що майно набуте за особисті грошові кошти, адже правочини щодо набуття права власності містять відповідні посилання (пункт 4 договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами від 16.06.2012, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 408 та пункт 12 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.06.2012, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 410) та вони не визнані недійсними, самі по собі, не можуть бути прийняті судом як належний доказ набуття майна за особисті грошові кошти, а відтак не спростовує презумпції спільної сумісної власності подружжя. Стосовно посилання [PERSON] на встановлений в ході розгляду справи №646/9537/16-ц факт окремого проживання із [PERSON] починаючи з 2005 року Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2016 року у справі №646/9537/16-ц встановлено юридичний факт окремого проживання [PERSON] та [PERSON] з 2005 року по теперішній час (а.с.131-132 том 3). На підставі ухвали Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2017 року, рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 22 вересня 2016 року, у справі №646/9537/16-ц скасовано (а.с. 133-137 том 3), оскільки виник спір про право на майно, що має вирішуватися в порядку позовного провадження. Представник [PERSON] у відзиві на позов наполягав на тому, що в тексті ухвали Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2017 року у справі №646/9537/16-ц зазначено про те, що [PERSON] та [PERSON] фактично припинили шлюбні відносини з 2005 року по теперішній час. Однак, взяти до уваги вказані доводи, звільнивши відповідача від доказування даної обставини на підставі положень статті 82 ЦПК України, з посиланням на преюдиційне рішення, суд не може, виходячи із наступного. Цивільний процесуальний закон визначає перелік окремих обставин за наявності яких учасники справи звільняються від доказування. Так, відповідно до статті 82 ЦПК України підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи або таких, які визнано загальновідомими, наявність обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені. Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №761/29966/16-ц. Оскільки у справі №646/9537/16-ц, яка розглядалась в порядку окремого провадження Червонозаводським районним судом м.Харкова, склад учасників був відмінний від даної справи, а тому встановлені в ході розгляду такої справи обставини не можуть мати преюдиційного значення для розгляду даної цивільної справи. З приводу тверджень [PERSON] про відсутність на свідоцтві про шлюб вчиненого апостилю За вимогами статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі ‒ Закон України № 1952) право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно частини другої статті 58 Закону України № 1952 шлюб між іноземцями, шлюб між іноземцем та особою без громадянства, шлюб між особами без громадянства, що укладені відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Разом з тим, положення частини першої статті 58 Закону України № 1952 вказують на те, що шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Виходячи з аналізу приведеної вище частини першої статті 58 Закону України № 1952, вона стосується лише громадян України, які укладають шлюб за межами України відповідно до права іноземної держави з громадянами України, іноземцями, особами без громадянства. Тоді як шлюб між іноземцями, які укладено відповідно до права іноземної держави, є дійсними в Україні. Приведене вище, спростовує твердження [PERSON] про неможливості посилання на укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON], за відсутності посвідченого у встановленому порядку апостилю на момент укладення оспорюваного правочину. Щодо визнання та виконання рішення іноземного суду у даній справі Приписами статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» (далі ‒ Закон України № 1952) цей Закон застосовується, зокрема, до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом: визначення застосовуваного права; підсудність судам України справ з іноземним елементом; визнання та виконання в Україні рішень іноземних судів. Відповідно до частини першої статті 81 Закону України № 1952 в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Визнання та виконання таких рішень здійснюється у порядку, встановленому законом України (стаття 82 Закону України № 1952). Згідно частини першої статті 462 ЦПК України, рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого Надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Відповідно до частини другої статті 462 ЦПК України у разі якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше. Таким чином, принцип взаємності полягає в тому, що держава, що дотримується цього принципу, надає на своїй території аналогічні права і бере на себе аналогічні зобов`язання. Частиною другою статті 11 Закону України № 1952 передбачено, що якщо визнання та виконання рішення іноземного суду залежить від принципу взаємності, вважається, що він існує, оскільки не доведено інше. При цьому, суд зазначає, що між Україною та Сполученими Штатами Америки (США) міжнародні договори про правову допомогу і правові відносини у цивільних і сімейних справах не укладались. Відповідно до частини першої статті 38 Закону України № 1952 право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Згідно статті 39 Закону України № 1952 виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Оскільки до суду не подано відповідне судове рішення національного суду про визнання та виконання рішення Верховного суду штату Нью-Йорк, округ Кінгс від 08 квітня 2018 року, в порядку визначеному розділом ІХ ЦПК України, в ході вирішення даної справи суд не бере до уваги висновки відповідного суду. Щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі також ‒ Закон України № 1952) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі ‒ державна реєстрація прав) ‒ це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України № 1952 у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження зокрема на об`єкти нерухомого майна, а саме житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. На підставі пункту 2 частини першої статті 10 цього Закону нотаріус є державним реєстратором. Згідно приписів частини третьої статті 26 Закону України № 1952 встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до частини другої статті 31-1 Закону України № 1952 Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення. З наведеного вбачається, що Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено вичерпний перелік рішень суду, на підставі яких здійснюється державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а саме набуття, зміна або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяження таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру речових прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора. Таким чином, згідно з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення суду, щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, не зумовлює виникнення обов`язку скасування рішення про державну реєстрацію права власності на відповідні об`єкти. Запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав саме на підставі рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав. Відтак, встановлено наявність підстав щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 24 лютого 2016 року укладеного між [PERSON] і [PERSON] та з метою реального захисту прав та охоронюваних законом інтересів позивача, суд доходить висновку щодо наявності підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 28424382 від 24.02.2016 16:11:35 та індексний номер: 28425154 від 24.02.2016 16:29:51 вчиненого державним реєстратором приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківська області. Висновки суду за результатами розгляду справи Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, здійснивши правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд задовольняє вимоги виходячи з того, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є ефективний, оскільки спрямований на його відновлення, відповідає змісту відповідного права й характеру його обмеження. Розподіл судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову ‒ на відповідача. Так, як вбачається з матеріалів цивільної справи №635/2193/16-ц при зверненні до суду з відповідним позовом за дві вимоги нематеріального характеру було сплачено всього 1102,40 гривень в рахунок судового збору, що підтверджено оригіналом квитанції №7990665 від 01.03.2016 (а.с. 1 том 1), а також відповідає визначеному частиною другою статі 4 Закону України «Про судовий збір» розміру за дві вимоги немайнового характеру (551,20 + 551,20 = 1102,40). Вирішуючи спір у даній справі, судом встановлено, що при посвідченні оспорюваного правочину нотаріус перевірив правовий статус [PERSON], який вказав, що є одноосібним власником спірного майна, тому порушень з боку відповідача ‒ приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харитоновою Я.М. Крім того, з огляду на вставленні в ході розгляду обставини та застосовану в рішенні судову практику, судом не встановлено порушень вимог закону зі сторони відповідача ‒ [PERSON], хоча її права даним судовим рішенням порушені. Між тим, статтею 175 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог. Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61 цс 18)). Правом ж на залучення чи заміну відповідача наділений виключно позивач, а суд з власної ініціативи без відповідного клопотання позивача чи за клопотанням відповідача, чи будь яких інших осіб не вправі змінювати коло відповідачів (залучати співвідповідача, замінювати відповідача, тощо). Таким чином, з огляду на те, що фактично заявлені [PERSON] позовні вимоги стосуються лише відповідача [PERSON], то у даній справі, виходячи з правил статті 141 ЦПК України, суд стягує судові витрати в повному обсязі лише з нього. Інших заяв про компенсацію судових витрат у даній справі до суду не надходили. З приводу вжитих заходів забезпечення позову Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 березня 2016 року у даній справі вжито забезпечення позову, а саме, заборонено відчуження земельної ділянки площею 0,1500 га, кадастровий номер №6325158200:00:011:0024 та житлового будинку загальною площею 420,00кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS], та належать [PERSON]. Згідно частин сьомої та восьмої статті 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Відтак, оскільки позов задоволено в повному обсязі та виходячи із положень статей 158, 264, 265 ЦПК України, суд не вирушає питання про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: approved