Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит», Державної іпотечної установи, третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, за яким просила визнати недійсним укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги від 11.02.2015р. №17/4-В, як такий, що вчинений всупереч закону, а також застосувати наслідки недійсності правочину шляхом внесення відповідних змін до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно. 24.04.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відкрито провадження у справі, прийнято рішення про розгляд справи за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, без повідомлення сторін. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а також клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. 16.07.2020 року від відповідача2 - Державної іпотечної установи надійшов відзив, у якому він, зокрема, просив застосувати позовну давність. 17.07.2020 року ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача2 - Державної іпотечної установи В.М. Тодосієнко про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, поданого у справі № 761/3580/20. У відповідності до ст.ст. 174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. За вказаних обставин, а також враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомлення сторін не заявив, суд вирішує справу за наявними матеріалами, як це передбачено ч.8 ст. 178 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. 12.07.2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит») та позивачем укладено кредитний договір № 28-02-И (а.с.46), за яким перший надав, а друга прийняла кредит в сумі 30 000 доларів США, під 11,5 % процентів річних, для придбання трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] (далі кредитний договір). Цього ж дня, позивач придбала за кредитні кошти двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Купровською Я.М. за реєстровим № 1011(.с.43), та передали цю квартиру ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку на забезпечення зобов`язань позвача за кредитним договором в порядку та за підстав іпотечного договору № 375158, посвідченого вищезгаданим нотаріусом Купровською Я.М. за реєстровим №1022 (а.с.41-42). Крім того, 12.07.2006 року було укладено договір поруки № П-28-02-И. В наступному 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Кредитний договір № 17/4 від 11.02.2015 року, відповідно до якого банк отримав кредит у розмірі 155 600 000 грн. Кредит рефінансування був наданий банку на строк до 11.06.2015 року. На забезпечення виконання зобов`язань за цим Кредитним договором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передали Державній іпотечній установі в заставу майнові права за кредитними договорами та договорами забезпечення кредитних зобов`язань, на загальну суму 186720 грн, про що між ними 11.02.2015року було укладено договір застави майнових прав № 17/4-З від 11.02.2015 року (далі Договір застави), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №615. Згідно з п. 2.1. Договору застави, заставодавець засвідчив, що у разі невиконання ним умов Кредитного договору, заставодержатель отримує право одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставлених майнових прав переважно перед іншими кредиторами, зокрема відповідно договору відступлення права вимоги (у разі його укладення). 11.02.2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В (далі Договір відступлення), в якому предметом договору є, зокрема, право вимоги за кредитним договором № 28-02-И. Позивач заявила позов до Державної іпотечної установи та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», за яким просила визнати недійсним укладений між відповідачами договір відступлення права вимоги від 11.02.2015 року №17/4-В, як такий, що вчинений всупереч закону, а також застосувати наслідки недійсності правочину шляхом внесення відповідних змін до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно. Так, ст. 203 ч. 1 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідачами не заперечується, що на виконання спірних договорів Державна іпотечна установа, разом з іншим, набула право вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки, стороною яких є позивач. Судом встановлено, що на відносини, що випливають з кредитного договору, та договорів на його забезпечення, стороною яких є позивач, поширюються вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На час укладення спірних правочинів, п.п. 1, 4 вказаного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, що виник за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Отже, спірні правочини не могли бути вчинені, оскільки існувала пряма заборона на їх укладення. Той факт, що новий кредитор набуває право вимоги за Договором про відступлення права вимоги, після того, як первісного кредитора (банк) буде віднесено до категорії неплатоспроможних, не вказує на те, що такий договір міг би бути укладено. Згідно зі ст. 215 ч. 1 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Разом з тим, судом встановлено, що спірні договори фактично виконані, а тому суд погоджується з позивачем, що відновити становище, що існувало до їх укладення можливо лише у спосіб визнання цих договорів недійсними. Проте, визнати спірні договори недійсними суд може лише в частині, що стосується позивача, а не в цілому, як про це заявила позивач, а саме в частині застави та права вимоги за договорами, стороною яких є позивач. Що стосується вимог позову про застосування наслідків недійсності правочину, то суд вважає, що вони заявлені помилково, оскільки визнання правочину щодо нерухомого майна недійсним і є підставою для внесення до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно відповідних змін, в порядку визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Разом з тим, представник відповідача2 звернувся із заявою про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с.63). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як роз`яснено у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього. 17.11.2015 року відповідач2 повідомив позивача про відступлення права вимоги за кредитним договором від 12.07.2006р. № 28-02-И, іпотечним договором від 12.07.2006р. № 375158, договором поруки від 12.07.2006р. № П-28-02-И, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.85). Тобто строк позовної давності сплив 17.11.2018 року, тоді як з позовом позивач звернулася 30.01.2020 року. З урахуванням наведеного, у задоволенні позову слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.)

Outcome: dismissed