Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

17 грудня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: - на Ѕ частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - на Ѕ частину зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю. \~ \~ \~ \~Свої вимоги мотивує тим, що у свідоцтві на право власності на вказане домоволодіння, що видано на ім`я голови колгоспного двору - [PERSON] , яка є її матір"ю, не зазначені інші члени колгоспного двору, зокрема, [PERSON] , яка також мала право на частку в майні колгоспного двору, а тому, вона, як спадкоємець за заповітом, не має можливості належним чином оформити свої права на 1/2 частину зазначеного домоволодіння. Крім того, посилаючись на ст.344 ЦК України, вказує, що її мати [PERSON] , після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , вступила у володіння та управління іншою 1/2 частиною цього ж домоволодіння, що належала [PERSON] , та володіла цим майном до дня смерті -02.11.2018. Після смерті матері, позивач продовжує відкрито, добросовісно та безперервно володіти даним житловим будинком, а тому просить визнати за нею право власності на дану частину будинку за набувальною давністю. 20 грудня 2019 року ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження і призначено підготовче засідання. В підготовче засідання учасники справи не з`явилися, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, в яких зазначили: позивач - про підтримання позову, відповідач про визнання позову. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Як слідує з положень ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи те, що відповідачем позов визнається, про що надано письмову заяву, суд вважає можливим розглянути справу у підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом та за набувальною давністю підлягають задоволенню повністю з наступних підстав. Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 (із подальшими змінами) Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Судом встановлено, що станом на 15 квітня 1991 року господарство за адресою: [ADDRESS] , відносилось до категорії "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] , 1937 року народження, а членом колгоспного двору була її тітка - [PERSON] , 1898 року народження, яка була зареєстрована та проживала в даному будинку. Дані обставини підтверджуються довідками №185 від 04.07.2019 та №210 від 01.08.2019, видані виконкомом Мохнатинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області на підставі погосподарських книг сільської ради №2 за 1986-1990 та №3 за 1991-1995 ( а.с.62-63). \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. \~ \~ \~ \~Таким чином, [PERSON] та [PERSON] мали рівне право на майно колгоспного двору, а значить, і на вказаний вище житловий будинок з господарськими спорудами, тобто по 1/2 частині. \~ \~ \~ \~ [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с.11). \~ \~ \~ \~30 травня 1991 року виконавчим комітетом Чернігівської районної Ради народних депутатів на підставі рішення виконкому Чернігівської районної ради народних депутатів № 94 від 12 квітня 1991 року, [PERSON] , як голові колгоспного двору, видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок в цілому зареєстрований Чернігівським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за [PERSON] 30 травня 1991 року за реєстровим № 121. (а.с.14). Відповідно до довідки № 208 від 01.08.2019, виданої виконкомом Мохнатинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, на день смерті [PERSON] ( [INFO] ) була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з [PERSON] , 1937 року народження (а.с. 64). Відповідно роз`яснень, які містяться в абзаці 3 пункту 1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 50.05.2008 року № 7 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосується чинне на той час законодавство, зокрема правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. [PERSON] , після смерті [PERSON] , до спадкоємців 1 та 2 черги, відповідно до ст.ст.529-531 ЦК Української РСР, не відносилась і таких спадкоємців судом не встановлено. За повідомленням від 30.01.2020 року № 352/01-17 Державного нотаріального архіву Чернігівської області, спадкова справа до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась (а.с. 93). \~ \~ \~ \~Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.\~Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень\~ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531\~ЦК УРСР.\~При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм\~ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема\~ЦК УРСР. \~ \~ \~ \~Оскільки судом встановлено, що ні один із спадкоємців не прийняв спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , суд дійшов висновку про те, що право власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] за правом спадкоємства перейшло до держави. Згідно записів у копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , померла [INFO] ( а.с.12). Відповідно до заповіту, який складено 30 січня 2008 року та посвідчено секретарем виконкому Мохнатинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області Володій В.В., [PERSON] розпорядилася своїм майном на користь [PERSON] та [PERSON] ( а.с.13). На день смерті 02.11.2018 року [PERSON] була зареєстрована та проживала у [ADDRESS] , про що свідчить довідка виконкому Мохнатинської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області № 80 від 18.03.2019 ( а.с.50). Згідно копії спадкової справи №186/2019, наданої Чернігівською районною державною нотаріальною конторою, після смерті [INFO] [PERSON] , спадщину за заповітом прийняла її дочка [PERSON] , позивач по справі. Інший спрадкоємець - [PERSON] , від своєї частки у спадщині відмовився на користь дочки спадкодавця - [PERSON] , позивача по справі, про що 05.04.2019 надав нотаріусу відповідну заяву ( а.с.47-60). Відповідно до ч.1 ст. 1274 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за заповітом. Таким чином, після смерті [PERSON] , відповідно до ст.1218 ЦК України, до позивача [PERSON] перейшли всі права, що належали на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] , в тому числі і на право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю як голові колишнього колгоспного двору. 13\~червня 2019\~року державним нотаріусом\~Чернігівської районної\~державної \~нотаріальної контори\~-\~Кравченко Т.В. позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний вище будинок в зв`язку з тим, що в правовстановлюючому документі не зазначені інші члени «колгоспного двору», так як дане домоволодіння відносилося до типу господарств - «колгоспний двір», що відображено в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с.61). За таких обставин, суд приходить до висновку, що за позивачем [PERSON] як за спадкоємцем за заповітом після смерті матері [PERSON] можливо визнати право власності на 1/2 частину спірного домоволодіння, що належала спадкодавцю [PERSON] як голові колишнього колгоспного двору. Що стосується позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного будинку за набувальною давністю суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено та сторонами не заперечувалося, що [PERSON] разом з тіткою [PERSON] проживали разом до дня смерті останньої, у спірному будинку, який відносився до категорії колгоспний двір, головою якого була [PERSON] , а членом колишнього колгоспного двору - [PERSON] . Як зазначалося вище, кожна з них мала право на 1/2 частину спірного домоволодіння. З моменту смерті [PERSON] - [INFO] , [PERSON] , добросовісно заволоділа 1/2 частиною спірного житлового будинку, яка належала померлій [PERSON] та продовжила даною частиною будинку відкрито і безперервно володіти до самої смерті - [INFO] , тобто більше 10 років. Також слід зазначити, що після смерті [PERSON] , [PERSON] 30.05.1991 було видано свідоцтво про право особистої власності на спірний житловий будинок в цілому, як голові колгоспного двору. Право власності на спірне домоволодіння в цілому на підставі вказаного правовстановлюючого документа було зареєстровано 30.05.1991 в Чернігівському БТІ. Після смерті [PERSON] ніхто зі спадкоємців із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався. [PERSON] до часу своєї смерті постійно проживала й була зареєстрована у даному житловому будинку, увесь час користувалася зазначеним вище будинком, оплачувала комунальні послуги. Згідно акту встановлення факту проживання від 12.08.2019, позивач [PERSON] з 1985 року проживає без реєстрації в господарстві своєї матері [PERSON] (яка померла [INFO] ), за адресою: [ADDRESS] , з якою вели спільне господарство ( а.с.66). При вирішенні позовних вимог про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю, суд керувався наступними положеннями Закону. Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року. При цьому визнано такими, що втратили чинність з 01.01.2004 року Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963 року, із змінами, внесеними до нього. Згідно з Перехідними положеннями Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Як зазначалося вище, у померлої [INFO] [PERSON] відсутні спадкоємці, які прийняли її спадщину. Відповідно до ст. 555 ЦК УРСР (1963 року), спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Якщо хто-небудь зі спадкоємців відмовився від спадщини на користь держави, до держави переходить частка спадкового майна, належна цьому спадкоємцеві. Якщо при відсутності спадкоємців за законом заповідана тільки частина майна спадкодавця, решта майна переходить до держави. Відповідно ст.137 ЦК УРСР (1963 року), майно, яке не має власника або власник якого невідомий (безхазяйне майно), надходить у власність держави за рішенням виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів, винесеним за заявою фінансового органу. Заява про визнання майна безхазяйним може бути подана не раніше як через один рік після прийняття майна на облік відповідним фінансовим органом або виконавчим комітетом селищної, сільської Ради народних депутатів. Порядок виявлення та обліку безхазяйного майна визначається Міністерством фінансів Української РСР. Відповідно до Порядку обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №375 від 06.07.1992 року, облік, вжиття заходів щодо охорони й оцінки безхазяйного майна покладається на державні податкові інспекції. Відповідно до Інструкції про порядок обліку, оцінки й реалізації конфіскованого, безхазяйного майна, майна, що за правом успадкування перейшло у власність держави та скарбів, затвердженої Наказом Головної державної податкової інспекції України №20 від 08.06.1993 року, згідно зі статтею 524 ЦК УРСР майно переходить за правом спадкоємства у власність держави, якщо у померлого немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом або жоден із спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини. Документом, що підтверджує право спадкоємства майна державою, є свідоцтво про право держави на спадщину, яке видається державною нотаріальною конторою відповідній державній податковій інспекції після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. Підставою переходу майна за правом спадкоємства у власність держави може бути і відповідне судове рішення, винесене за позовом державної податкової інспекції. У випадку, коли спадкове майно неправомірно передане у власність осіб, які не мають права його успадковувати, а спадкоємців цього майна немає або вони не прийняли спадщину, державна податкова інспекція повинна пред`явити до суду позов про передачу вказаного майна державі за правом спадкоємства. Відповідно до ст.558 ЦК УРСР (1963 року) державна нотаріальна контора за місцем відкриття спадщини або за місцем знаходження спадкового майна, а в населених пунктах, де немає державної нотаріальної контори, - виконавчий комітет міської, (селищної, сільської) Ради народних депутатів вживають заходів до охорони спадкового майна до передачі його державній податковій інспекції. З матеріалів справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини померлої [PERSON] ніхто не звертався та спадкова справа не заводилася. Відповідно до ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. В п.9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється відповідачем, [PERSON] , одразу після смерті [INFO] [PERSON] , почала відкрито, добросовісно та безперервно володіти 1/2 частиною житлового будинку [ADDRESS] , що належала [PERSON] , як члену колишнього колгоспного двору. Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В узагальненні Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав", обговорене 21.12.2012 на засіданні Пленуму, дано роз`яснення, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якою цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є, a оскільки, після смерті [PERSON] , яка настала [INFO] [PERSON] відкрито та безперервно володіла спірним житловим будинком, користувалася всім житловим будинком, а після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивачка як спадкоємець, продовжила відкрито та безперервно володіти та користуватись всім житловим будинком. Враховуючи, положення ч.2 ст.328, ст.344 ЦК України, а також ті факти, що протягом усього часу володіння [PERSON] та її спадкоємцем [PERSON] спірним будинком, на це майно не претендували інші особи, Позивач та спадкодавець [PERSON] не набули спірне майно злочинним шляхом, який завідомо суперечить основам правопорядку та моралі, за [PERSON] хоча і було зареєстровано право власності на будинок в цілому, вона, як зазначалося вище, мала право лише на половину спірного будинку, і їй було достовірно відомо, що друга половина належала померлій [PERSON] , яка не мала спадкоємців, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами по [ADDRESS] за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. В п.11 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 дано роз`яснення, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей об`єкт третіми особами за набувальною давністю. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових» № 5 від 07 лютого 2014 року, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 08.04.1976 у справі " Габріель Дефренн проти Бельгійської авіакомпанії "Сабена" вказав на необхідність враховувати практичні наслідки будь-якого судового рішення. Наслідки, спричинені судовими рішеннями про повернення спадкового майна у власність держави чи комунальну власність з огляду на те, що громадяни тривалий час користувалися цим майном, утримували, ремонтували, ставилися до нього як до свого, не можна передбачити. Є підстави для висновку про те, що тлумачення ст.344 ЦК України у судових рішеннях на користь держави всупереч інтересам громадян не сприяє авторитету судової влади і суперечить засадам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та 1 Протоколу до неї. Положеннями ст.1 Першого протоколу до Конвенції визнано право на захист порушених прав фізичних і юридичних осіб, пов`язаних з реалізацією права власності, яке може означати або існуючу власність, або претензії, щодо яких заявник може довести, що він має законні підстави вимагати їх задоволення. В п.124 рішення у справі "Онер`їлдиз проти Туреччини" від 30.11.2004 року, ЄСПЛ наголосив, що поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке охоплює не лише право власності на матеріальні речі, але також стосується засобів правдовимагання, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання щодо ефективного здійснення права власності. Згідно п.13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" №5 від 07.02.2014 року дано роз`яснення, що можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст.344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З огляду на наведене, позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування та за набувальною давністю, підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.2\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача, однак за відсутності такої вимоги суд не стягує судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved