Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Сільницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку. Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 29.04.2021 до участі у розгляді справи залучено правонаступника відповідача Сільницької сільської\~ради Тульчинського \~району Вінницької\~ області - Тульчинську міську раду. Позов мотивований тим, що відповідно до рішення Тульчинської районної ради народних депутатів Вінницької області Української РСР № 10-21 [PERSON] надано право на довічне успадковуване володіння 45,30 гектарів землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковуване володіння для ведення селянського (фермерського) господарства, про що видано 11.10.1992 державний акт. На основі даного державного акту, 06.09.1993 створено фермерське господарство "Ляльки". Відповідно до статуту даного господарства, його засновником є [PERSON] , головою [PERSON] , членами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Засновник ФГ "Ляльки" 07.11.2016 [PERSON] помер. Його спадкоємцем є дочка [PERSON] , яка спадщину після смерті батька прийняла. Згідно довідки Сільницької сільської ради № 133 від 01.07.2020 за ФГ "Ляльки" рахується 45,3000 гектарів землі, з яких 39,0800 га. ріллі, 6,200 га. непридатних земель. Податки сплачуються, заборгованості не має. В подальшому, 01.07.2020 позивач звернувся до Тульчинської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на право довічного успадковуваного володіння земельної ділянки, яке належало спадкодавцю [PERSON] відповідно до державного акту від 11.10.1992. Однак, 03.07.2020 державним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з відсутністю права на вищевказану земельну ділянку. Враховуючи, що позивач, як спадкоємець, має право на спадкування після смерті батька права довічного успадковуваного володіння землею, яка була надана для ведення фермерського господарства [PERSON] на праві довічного успадковуваного володіння землею відповідно до державного акту, позивач змушена звернутись до суду з даним позовом для визнання даного права у судовому порядку. Оскільки, [PERSON] отримав спірну земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння на підставі Земельного Кодексу УРСР від 18.12.1990 ( в редакції від 15.03.1991) та на підставі Закону України "Про селянське (формерське) господарство, яким було визначено порядок його успадкування, тому він не може бути позбавлений права на таке володіння. Враховуючи, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у ст. 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідносин з довічного успадковуваного володіння. Позивач просить визнати за нею право довічного успадковуваного володіння земельної ділянки 45,3 гектарів для ведення селянського (фермерського) господарства на території Сільницької сільської ради Тульчинського району Вінницької області згідно державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею від 11.10.1992 в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області надіслало на адресу суду відзив на позовну заяву, яку суд розцінює як пояснення щодо позову, оскільки Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області не є відповідачем у справі (а.с. 33-34). У даних поясненнях третя особа наводить ряд статтей ЦК України (407, 1225, 1216, 1218), ст. 92 Земельного Кодексу України (у редакції на час виникнення спірних відносин), а також дану статтю в редакції чинній на даний час, відповідно до якої передача земельної ділянки у довічне успадковане володіння громадянам не передбачена. Отже, як наслідок, право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею громадянам припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Дана позиція висловлена Верховнимм Судом України у постановах від 23.11.2016 у справі № 6-3113цс15, від 05.10.2016 у справі 6-2329цс16, від 21.03.2019 у справі № 185/1677/17. З наведених підстав просить відмовити у задоволенні позову. Позивач в судове засідання не зявилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позов визнає. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим, в судове засідання не з`явився. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 10.07.1980 Юрківською сільською радою (а.с. 5), позивач народилася [INFO] , її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . В подальшому, позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище " [PERSON] " на " [PERSON] ", що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 27.09.1997 Юрківською сільською радою (а.с. 6). Згідно копії державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, виданого Тульчинською районною радою народних депутатів Вінницької області 11.10.1992 (а.с. 8) [PERSON] надається право на довічне успадковуване володіння 45,30 гектарів землі у межах згідно з планом для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 11), та копії статуту (а.с. 12-19) Фермерське господарство "Ляльки" є юридичною особою, основний вид економічної діяльності якого вирощування зернових культур (крім рису), бобових та олійних культур. Засновником господарства є [PERSON] , головою [PERSON] , членами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого виконкомом Юрківської сільської ради Тульчинського району Вінницької області 10.11.2016 (а.с. 20), [PERSON] [INFO] помер. Згідно копії довідки Сільницької сільської ради № 133 від 01.07.2020 за ФК «Ляльки» рахується 45,3000 га землі, з яких 39,0800 га. ріллі та 6,2200 га. непридатних земель. Постановою Тульчинської державної нотаріальної контори № 482/07-32 від 03.07.2020 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилась після смерті [PERSON] , на земельну ділянку, розташовану на території Сільницької сільської ради з цільовим призначенням для ведення селянського (фермерського) господарства у зв`язку з відсутністю права власності на дану земельну ділянку. Згідно витребуваної судом копії спадкової справи до майна померлого [INFO] [PERSON] , заведеної 01.06.2018 (а.с. 51-57), з заявою про прийнятя спадщини звернулась позивач [PERSON] . Інший спадкоємець [PERSON] від спадщини відмовився (а.с. 57). Також в матеріалах спадкової справи присутня довідка Сільницької сільської ради № 550 від 12.09.2017 (а.с. 53), відповідно до якої після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно селянсько-фермерське господарство, розташоване в с. Юрківка Тульчинського району Вінницької області площею 45,30 га. Спадкоємцями після його смерті залишились дочка [PERSON] , та син [PERSON] . Факт прийняття спадщини підтверджується спільним проживанням спадкодавця та спадкоємця на час відкриття спадщини в одному будинку. Відповідно до ст. 50 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 (у редакції на час прийняття Кодексу) громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що грунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ. Відповідно до ст. 50 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 (у редакції чинній на час видачі [PERSON] державного акту) громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, передаються за їх бажанням у власність або надаються в користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки, включаючи присадибий наділ. Відповідно до ст. 55 Земельного Кодексу України від 18.12.1990 (у редакції на час прийняття кодексу) у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається одному із членів селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом із спадкодавцем господарство. Відповідно до п. 8 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Рішенням\~Конституційного Суду\~України від\~22.09.2005\~№5-рп,\~ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення: - пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення; - пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою. Статтею 131 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. В свою чергу, чинний Земельний Кодекс України та Закон України "Про фермерське господарство" від 19.06.2003 не містять такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння. З даного приводу висловив свою позицію Верховний Суд у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17. Так, зокрема, ВС зазначив, що предметом спору у цій справі є право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, яке виникло в особи - засновника фермерського господарства на підставі державного акта на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, згідно із Земельним кодексом Української РСР 1990 року. У Земельному кодексі України 2001 року «право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою» не визначено. На думку колегії суддів Касаційного цивільного суду системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що довічне успадковуване володіння землею не можна ототожнювати з правом постійного користування землею. Так, ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Отже, колегія суддів Касаційного цивільного суду вважала, що особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, на сьогодні також має законне право на таке володіння. З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння. На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Оскільки смерть спадкодавця наступила після [INFO] , тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми діючого ЦК України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України. Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених нею межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Суд при вирішенні питання розподілу судових витрат враховує положення ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, беручи до уваги встановлені обставини справи та характер спору, суд не знаходить розумних підстав для відшкодування відповідачем позивачу судових витрат - судового збору.

Outcome: approved