Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

13 жовтня 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визначення розміру частки у спільній сумісній власності та визнання права власності в порядку спадкування на 1/4 частку квартири [ADDRESS], що залишилася після смерті [PERSON], який помер [INFO] у м. Красний Лиман Донецької області. В судове засідання сторони не з»явилися, про час та місце розгляду справи були попереджені у встановлений спосіб. Представник позивача [PERSON] заявила клопотання про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала повністю та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON], яка діє у власних інтересах, та інтересах відповідача [PERSON], заявила клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позов визнала повністю та не заперечувала проти його задоволення. Перевіривши надані позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню на підставі наступного. Судом встановлено, що [INFO] у м. Красний Лиман Донецької області помер [PERSON], після смерті якого залишилося спадкове майно, яке складається з частки квартири [ADDRESS](а.с.18-20). Відповідно до ст.1223,1261 ЦК України позивач та відповідачі являються спадкоємцями першої черги після смерті спадкодавця та співвласниками квартири [ADDRESS](а.с.10,14,16,18-19,21,22). Але єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті спадкодавця у встановленому порядку та отримав свідоцтво про право на частину спадкового майна, являється позивач. Відповідач [PERSON] з заявою про прийняття спадщини у встановлений спосіб не зверталася, а відповідач [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини(а.с.48). Незважаючи на це, позивач позбавлений можливості отримати у спадок спадкове майно, яке складається з частки квартири [ADDRESS] у зв»язку з тим, що на підставі свідоцтва про право власності, виданого 28.01.1998 року Краснолиманською міською радою Донецької області згідно розпорядження Краснолиманського міського голови № 48 від 28.01.1998 року, спадкодавцю [PERSON], позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON] та [PERSON] належить на праві приватної спільної сумісної, а не часткової власності, квартира [ADDRESS] - загальною площею 63,6 кв.м., житловою площею 35,9 кв.м (а.с.18-19). Враховуючи те, що у зв»язку зі смертю спадкодавця відповідно до ст.369,372 ЦК України виділити його частку у спільній сумісній власності неможливо, державним нотаріусом Краснолиманської державної нотаріальної контори постановою від 07.07.2015 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину після смерті померлого [PERSON](а.с.24). Дійсно, відповідно до ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю. Тобто, між спадкодавцем та спадкоємцями існували правовідносини, що виникають із права спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 370, 372 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Однак, між позивачем, спадкодавцем та відповідачами будь-якої домовленості про розподіл часток у праві спільної сумісної власності на кв. [ADDRESS], у тому числі і нерівний, не існувало. У зв»язку з викладеним суд приходить до висновку про те, що частки спадкодавця, позивача та відповідачів у праві власності на спірну квартиру є рівними, тобто частка спадкодавця в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становить 1/4. Тому суд вважає, що зі смертю спадкодавця право власності не припиняється, а припиняється відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України лише цивільна правоздатність фізичної особи у момент її смерті, тобто зникла можливість виділити його частку у спільній сумісній власності і зареєструвати у встановленому порядку право власності на вказане майно, яке належало спадкодавцю. Також суд звертає увагу на певну некоректність формулювань ч. 2 ст. 1226 ЦК України. За змістом цих норм учасник спільної сумісної власності має право заповідати свою частку до її визначення та виділу, а після смерті учасника спільної сумісної власності свідоцтво про право на спадщину видається лише після виділу або визначення частки померлого у спільному майні. Так визначення частки та виділ її в натурі є різними за юридичними наслідками юридичними діями. Визначення частки передбачає встановлення ідеальної (арифметичної) частки у праві на спільне майно, в той час як виділ передбачає отримання учасником, який виділяється, певного майна із складу спільного у натурі та (або) грошової компенсації і тягне за собою припинення права спільної власності для того учасника, який виділився. Так само недоцільно вести мову про необхідність виділу частки до видачі свідоцтва, оскільки виділ відбувається або на підставі договору, укладеного між усіма співвласниками, незалежно від того, чи є вони водночас спадкоємцями, або на підставі судового рішення (ст. ст. 370, 364 ЦК). Розглядаючи справу, пов'язану із спадкуванням частки майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, суд також враховує і те, що згідно із ст. 368 ЦК України спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Так відповідно до узагальнення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 про судову практику розгляду судових справ про спадкування у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину учасника спільної сумісної власності спадкоємці мають право звернутися до суду з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. Зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Чинне законодавство не надає нотаріусу права здійснювати виділ частки. Таким чином, у разі смерті одного з учасників права спільної сумісної власності, передусім необхідно визначити частку померлого у спільному майні, яка і буде об'єктом спадкування. Проте не всі співвласники мають право у безспірному нотаріальному порядку оформити свідоцтво про право на частку. Таким правом з усіх можливих учасників спільної сумісної власності згідно Закону України "Про нотаріат", Наказом Мін»юсту «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5, наділений лише другий з подружжя. Для цього нотаріус за місцем відкриття спадщини за заявою другого з подружжя, який пережив, видає свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя за правилами ст. 71 Закону України "Про нотаріат". Разом з тим, видачу нотаріусом свідоцтва про частку в спільному майні за заявою інших учасників спільної сумісної власності законодавство не передбачає, відтак слід припустити, що для успадкування частки у спільній сумісній власності після смерті іншого учасника спільної сумісної власності, крім подружжя, справа про визначення належної йому частки вирішуватиметься в суді. Таким чином, оскільки при спадкуванні частки в майні, розмір якої не визначено, істотне значення має встановлення її розміру, що може бути зроблено також після відкриття спадщини, спадкоємець не позбавлений законом такого права, і його право на визначення частки померлого витікає з поняття спадкування, яким відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід права та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Суд також враховує, що Конституцією України в статті 41 гарантовано кожному право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності визнано непорушним. Надані позивачем докази свідчать про те, що спірне спадкове майно він прийняв у спадщину, а тому на підставі ст. 328,1268 ЦК України і у власність, у встановленому законом порядку, незаконність прийняття спадщини та набуття спадкоємцем права власності в судовому порядку не встановлено. Тому суд приходить до висновку про те, що за наведених обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, позивач, який являється спадкоємцем за законом, після смерті [PERSON], позбавлений можливості у позасудовому порядку реалізувати своє право на прийняття спадщини. Тому з метою захисту спадкових прав відповідно до ст. 392 ЦК України він має право звернутися до суду з позовом про визнання за ним такого права. Тобто судом встановлено, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню бо право власності на спадкове майно перейшло до позивача відповідно до закону.

Outcome: approved