Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1969 року. В зазначеному будинку зареєстрована відповідачка, проте в ньому майже 10 років не проживає. Оскільки відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації із спірного будинку, участі у витратах на його утримання не бере, а його реєстрація за вказаною адресою створює позивачу перешкоди як власнику будинку в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, а також зобов'язує нести тягар утримання будинку і за особу, яка фактично в ньому не проживає, тому і звернувся до суду з позовними вимогами про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням . В судове засідання позивач не з"явився. про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надіслав до суду заяву і якій просить слухати справу без його участі. Відповідач до суду не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку, заперечень суду не надав, тому суд ввжає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних чи доказів Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1969 року. Відповідно до довідки №2322 від 22.12.2015 року виданої ПП "Житлоремсервіс-9" відповідач зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.10). За даними акту обстеження соціального стану від 21.12.2015 року [PERSON] не проживає в житловому будинку [ADDRESS], а фактично проживає в Польщі (а.с.11). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 р. за № 2, наймач або член його сім'ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду про зокрема позбавлення права власності на житлове приміщення або позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, позивач як власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 156 ЖК України;ст. 405 ЦК України). Суд вважає, що вимоги позивача правомірні, оскільки відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі, тому за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати, які, відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, а саме: витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. та витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в розмірі 240 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved