Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

[PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє законний представник [PERSON] подали до Івано-Франківського міського суду позов до [PERSON] та Страхової компанії «Княжа Вієнна» про відшкодування моральної шкоди, а саме з відповідача 1 по 10000грн. кожному позивачу та з відповідача 2 по 5000грн. кожному позивачу. У позовній заяві зазначено, що 21.11.2014 року по вул.Коновальця, 182 в м.Івано-Франківську відповідач [PERSON] не справився з керуванням автомобіла марки «Грейт Вол», який застрахований в СК «Княжа Вієнна», здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, допустивши зіткнення з автомобілем «Фольцваген Транспортер», що належить Коломийській міжрайонній базі облспоживспілки, яким керував позивач 1 [PERSON] Внаслідок ДТП [PERSON] та його син - позивач 2 [PERSON], [INFO], отримали тілесні ушкодження, що підтверджено висновками судово-медичної експертизи №851 від 05.01.2015р. та №99/893/14-Д від 13.03.2015р. Моральна шкода полягає в завданні страждань від болю та лікування позивачів від отриманих травм. Позивач 1 який є одночасно законним представником позивача 2 (як батько) просив позов задовольнити. Представник відповідача 1 по справі проти позову заперечив, просив в задоволенні позову відмовити. Відповідач 2 надіслав до суду заперечення, просив в позові відмовити. Суд, отримавши пояснення, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.11.2014 року по вул.Коновальця, 182 в м.Івано-Франківську відповідач 1 [PERSON] не справився з керуванням автомобіла марки «Грейт Вол», який застрахований в СК «Княжа Вієнна», здійснив виїзд на зустрічну смугу руху, допустивши зіткнення з автомобілем «Фольцваген Транспортер», що належить Коломийській міжрайонній базі облспоживспілки, яким керував позивач 1 [PERSON] (а.с.9-10). Як слідує з постанови судді Івано-Франківського міського суду у справі №344/12493/15-п (а.с.5) та постанови слідчого СВ Івано-Франківського МВУМВС України в області від 22.07.2015р. (а.с.7-8), саме [PERSON] порушив п.2.3, 10.1, 12.3, 16.13 ПДР України, чим вчинив правопорушення передбачене ст..124 КУпАП. Внаслідок ДТП автомобілі зазнали пошкодження, а пасажир [PERSON] та водій [PERSON] отримали тілесні ушкодження. Внаслідок ДТП [PERSON] та його син - позивач 2 [PERSON], [INFO], отримали легкі тілесні ушкодження, що підтверджено висновками судово-медичної експертизи №851 від 05.01.2015р. щодо [PERSON] (садно в ділянці правого колінного суглоба) та №99/893/14-Д від 13.03.2015р. щодо [PERSON] (рана на слизовій оболонці нижньої губи, забої мяких тканин з травматичними набряками, синцями і саднами в ділянках обличчя та нижніх кінцівок). Як свідчить з виписки стаціонарного хворого [PERSON] (з 24.11.2014р.-10.12.2014р., з 16.12.2014-23.12.2014р.) в нього також встановлено діагноз струс головного мозку, спазм акомодації обох очей та інші визначення (а.с.11-12). Моральна шкода полягає в завданні страждань від болю та лікування позивачів від отриманих травм. Окрім того, позивач в судовому засіданні зазначив, що втратив роботу, повязуючи це з ДТП, а тому йому спричинена шкода і з переживанням щодо фінансування сімї. [PERSON] повідомив СК «Княжа Вієнна» про те, що стався страховий випадок, лист отриманий відповідачем 2 11.12.2014р., однак позивачами не надано суду доказів щодо звернення до СК «Княжа Вієнна» про виплату страхового відшкодування з доведенням розміру такого відшкодування. У системному звязку з п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК, яким на страхувальника покладено обовязок повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором, правове значення має повідомлення страховика про настання страхового випадку у строк, який дає страховику можливість дослідити обставини справи та дійти висновку про визнання його страховим випадком чи відмову в цьому. Сам факт порушення страхувальником визначеного договором страхування строку подання документів, що стосуються страхового випадку, за наявності факту своєчасного повідомлення страховика про настання страхового випадку не може бути підставою для відмови від здійснення страхової виплати. Однак, як встановлено судом та не спростовано позивачем, жодних документів, що стосуються страхового випадку, до відповідача 2 не подавалось. Щодо стягнення моральної шкоди, що є предметом даного розгляду, суд зазначає, що таке стягнення може бути заявленне як на підставі ч. 1 ст. 1167 ЦК, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті, так і на підставі ст. 23 ЦК, за змістом якої особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Позивач покликався на обґрунтування вимог посилаючись на ст..23 ЦК України. Щодо цього слід зазначити таке. Правовідносини, що існують між сторонами, є зобовязальними. У разі порушення зобовязання моральна шкода може відшкодовуватися лише тоді, якщо це встановлено договором або законом (ст. 611 ЦК). У таких випадках суд виходить з того, що між страховою компанією і фізичною особою існують договірні відносини, які врегульовані спеціальним Законом № 85/96-ВР та ЦК, норми статей 625, 992 якого не передбачають такого виду відповідальності страховика, як відшкодування моральної шкоди. Можливість відшкодування моральної шкоди у таких правовідносинах не виключається у випадку, якщо сторони передбачили таку відповідальність в укладеному договорі. Чи укладались такі умови в договірних відносинах, суду доказів не надано. Відповідно до п. 22.3 ст. 22 Закону № 1961-ІV потерпілому відшкодовується моральна шкода, передбачена пунктами 1, 2 ч. 2 ст. 23 ЦК. При цьому страховик відшкодовує не більше, ніж 5 % ліміту, визначеного в п. 9.3 ст. 9 цього Закону. Різницю між сумою відшкодування, визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано винною у вчиненні ДТП. Відшкодування потерпілому моральної шкоди з підстав, передбачених пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 23 ЦК, проводиться в розмірі, визначеному судом, особою, яку визнано винною у вчиненні ДТП. Посилання позивачів на норми п.22.3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (в редакції в редакції Закону N 5090-VI від 05.07.2012 та на день звернення до суду) при цьому що такий пункт відсутній, не береться до уваги судом. Однак, суд застосовує у даних правовідносинах щодо відповідача 2 ст..22, 26-1 даного закону, згідно яких у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Страховиком (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоровя під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоровю. Разом з тим, як зазначалось вище, звернень позивача до СК щодо виплати не моральної шкоди чи будь-іншого страхового відшкодування не подавалось. За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як зазначено п.3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п.5 цієї ж постанови суд, при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З врахуванням того, що больові переживання повязані з ушкодженням здоровя, та як наслідок завдання моральної шкоди є різними у кожного позивача, стягнень матеріальної шкоди (витрати на лікування) ними до відповідачів не предявлялися так як не зберігались чеки, суд приходить до висновку про достатність встановлення розміру заподіяного шкоди позивачу 1 з відповідача 1 в розмірі 1000грн, та позивачу 2 з відповідача 1 в розмірі 5000грн За таких обставин та доказів, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково і тільки щодо відповідача 1. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Відповідно до ч. 3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі ст.ст. 23, 1167 ЦК України,

Outcome: partial