Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-17 00:00:00

Зіньківська міська рада Полтавської області звернулася до Зіньківського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON], третя особа: відділ Держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області про стягнення коштів. З позову Зіньківської міської ради Полтавської області вбачається, що [PERSON] являється власником 3/25 частин нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою [ADDRESS] і складається в цілому з магазину літ.А-1, площею 84.3 кв.м, котельні літ. а-2, площею 14.3 кв.м., що становлять 3/25 частини об'єкта. Право власності на магазин за [PERSON] посвідчується договором купівлі - продажу об'єкта, зареєстрованому в реєстрі за № 2764, який посвідчено 17.12.2004 року приватним нотаріусом Глушенком В.В., згідно якого спілка споживчих товариств продала, а [PERSON] купив 3/25 частини нежитлових приміщень за вищевказаною адресою. З моменту набуття права власності на нерухомість з 2004 року до відповідача перейшло право на набуття права користування на земельну ділянку, але не автоматичного його переходу, реєстрація права власності чи права користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] за [PERSON] у відділі Держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області не здійснювалась. [PERSON] неодноразово звертався до Зіньківської міської ради Полтавської області із заявою про надання дозволу на виготовлення технічної документації земельної ділянки площею 0.11 га. із земельної ділянки 0.22 га. за адресою [ADDRESS], при тому, що фактична площа земельної ділянки яка може бути надана відповідачеві не перевищує 0.03 га. Зіньківською міською радою Полтавської області проведено обмір земельної ділянки і рекомендовано [PERSON] написати заяву про надання дозволу на виготовлення документації на земельну ділянку на що останній не погоджувався. Відповідачем не вноситься сплата орендної плати, а тому незаконними діями відповідач порушує інтереси Зіньківської міської ради Полтавської області. Враховуючи вищевикладене позивач звернувся з позовом до суду в якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь Зіньківської міської ради Полтавської області кошти в сумі 27778 грн.16 коп. за фактичне землекористування земельною ділянкою площею 0.0264 га. за адресою [ADDRESS] та судовий збір. Заслухавши позивача, який підтримав позовні вимоги, відповідача та представника відповідача, які заперечували проти позовних вимог та дослідивши наявні матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно до ст. 41 Конституції України: "кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності". Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту порушеного майнового права. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що 17.12.2004 між Зіньківською районною спілкою споживчих товариств та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 3/25 частини нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Глушенко В.В., за реєстровим № 2764 (а.с.13). З повідомлення Зіньківської міської ради Полтавської області від 21.12.2004 року № 425-3 вбачається, що [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо виготовлення документів, що посвідчують право користування земельною ділянкою площею 0.058 га. для комерційного використання в [ADDRESS] ( а.с.20). З акту комісії розгляду заяви [PERSON] від 17.06.2011 року вбачається , що [PERSON] та [PERSON] є власниками нерухомого майна на земельній ділянці що раніше була в користування Зіньківської районної спілки споживчих товариств загальною площею 0.22 га., частка заявника складає 3/25 або 0.0264 га. землі, площа запропонованої земельної ділянки [PERSON] складає 0.0275 га.(а.с.21). З повідомлення Зіньківської міської ради Полтавської області від 25.06.2011 року № 293 вбачається, що Зіньківська міська рада роз'яснила в черговий раз [PERSON], що користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів є порушенням земельного законодавства, що тягне за собою адміністративну відповідальність і зобов'язала негайно привести у відповідність матеріали бюро технічної інвентаризації згідно присвоєної адреси будівлі магазину та посвідчити право на землю згідно закону ( а.с.25). З повідомлення відділу держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області від 08.10.2014 року вбачається, що відповідно до технічної документації грошової оцінки земель м. Зіньків розробленої державним проектним інститутом містобудування у 2004 році грошова оцінка 1 м.кв. земель комерційного використання [ADDRESS] складає 2004 рік - 112 грн. 57 коп., 2005-2007 роки - 114 грн.22 коп., 2008 рік - 117 грн.42 коп., 2009 рік - 135 грн.30 коп., 2010-2013 роки 143 грн.47 коп.., 2014 рік - 221 грн.32 коп.( а.с.34). Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою на якій розташовані ці об'єкти. До особи яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні,то у разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Відповідно до ст..377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] з 17.12.2004 року набув право власності на нерухомість (магазин),за адресою [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу укладеним між Зіньківською районною спілкою споживчих товариств та [PERSON] (а.с.13) і з цього моменту до нього перейшло право на набуття права користування на земельну ділянку, але до цього часу [PERSON] не виготовив технічної документації на спірну земельну ділянку та не сплачує орендну плату за користування нею. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ч.5 ст.126 ЗК України право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Відповідно до п.5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування" органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад здійснюють повноваження по володінню, користуванню і розпорядженню об'єктами комунальної власності. Згідно ст. 156 ЗК України власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз'яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв'язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначена норма узгоджується з вимогами ст. 41 Конституції України. В рішенні у справі «Беєлер проти Італії» від 5 січня 2000 року Європейський Суд зазначив, що поняття «майно» у статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується власністю на фізичні речі. Воно є незалежним від формальної класифікації в національному праві: деякі інші права та інтереси, що складають активи, можуть розглядатися, як право власності і, таким чином, як «майно» в цілях даного положення». В справі «Пайн Веллі Девелопмент ЛТД проти Ірландії» суд постановив, що ст. 1 може застосовуватися для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей у майбутньому. В даному випадку суд вважає, що відповідач мав правомірні очікування на реалізацію свого права на оренду земельних ділянок. Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року). Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and roimroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series А № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series А № 98). Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Під час судового засідання представник відповідача, [PERSON] заявив клопотання про застосування строку позовної давності до даних відносин. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки [PERSON] своїми незаконними діями, які виразилися у використанні земельної ділянки під нерухомим майном без оформлення правовстановлюючих документів порушив інтереси Зіньківської міської ради Полтавської області, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача Зіньківської міської ради Полтавської області до [PERSON], третя особа: відділ Держземагенства у Зіньківському районі Полтавської області про стягнення коштів. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: partial