Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

30 жовтня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Головного управління\~національної поліції\~в Рівненській\~області,\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Міжнародна Комерційна\~радіокомпанія» (ICTV) про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 02 листопада 2020 року позовна заява [PERSON] до\~Головного управління\~національної\~поліції\~в Рівненській\~області,\~Товариства\~з\~обмеженою відповідальністю\~«Міжнародна\~Комерційна\~радіокомпанія» (ICTV)\~про захист\~честі,\~гідності та\~відшкодування моральної\~шкоди залишено без руху (т. 1 а.с. 19-21). 16 листопада 2020 року позивач подав на адресу суду на виконання вимог ухвали від 02 листопада 2020 року позовну заяву в новій редакції, в якій просить суд: -інформацію,\~що міститься\~у висловлюваннях\~журналістів «Надзвичайні\~новини» в\~сюжеті під назвою «Ревнивець, переплутавши коханця колишньої, напав на ні в чому невинного молодика», викладені в позові, а саме: «...уже безпомічного хлопця він головою вдарив об капот...»: «...Про [PERSON] в Острозі вже давно ходить не добра слава. Він стоїть на обліку як сімейний насильник і до того ж знаний в місті хуліган...»; «...Того вечора перед не людським катуванням [PERSON] покидьок вже встиг відзначитися і це в одному місці - побив місцевого таксиста. Вслухайтесь, лише за те, що колись той не захотів дати йому п`ятдесят гривень...», визнати недостовірною та такою, що принижує честь та гідність [PERSON] , [INFO] . -зобов`язати журналіста «Надзвичайні новини» [PERSON] спростувати недостовірну інформацію стосовно [PERSON] , шляхом публічного спростування інформації, яка викладена у наступних висловлюваннях: «...уже безпомічного хлопця він головою вдарив об капог...»: «...Про [PERSON] в Острозі вже давно ходить не добра слава. Він стоїть на обліку як сімейний насильник і до того ж знаний в місті хуліган...»; «...Того вечора перед не людським катуванням [PERSON] покидьок вже встш відзначитися ще в одному місці - побив місцевого таксиста. Вслухайтесь, лише за те, що колись той не захотів дати йому п`ятдесят гривень...». -вилучити з загального доступу відеосюжети за наступними посиланнями: https://kriminal.ictv.ua/videos/revniyvets-pereplutavshy-kohantsya-kolyshnoyi-napav-na-ni-v-chomu-nevynnogo-molodyka/https://www.yotube/com/ watch?v=fm77HwBcDus. -стягнути з Головного управління Національної поліції в Рівненській області на користь [PERSON] , який утримується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. -стягнути з ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» ICTV на користь [PERSON] , який утримується в ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» моральну шкоду в розмірі 500 000,00 грн. В\~обґрунтування позову\~вказав,\~що 16 серпня 2019 року під час трансляції на телеканалі «ICTV» телепередачі «Надзвичайні новини» ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» ICTV в ефір було випущено відеосюжет під назвою «Ревнивець, переплутавши коханця колишньої, напав на ні в чому невинного молодика», який було розміщено в мережі Інтернет на офіційному сайті телерадіокомпанії в загальному доступі. В даному відеосюжеті журналіст кореспондент «Надзвичайні новини» [PERSON] надав громадськості відомості, які не відповідають дійсності, що принизили честь та гідність [PERSON] та його матері [PERSON] . Висловлювання: «...уже безпомічного хлопця він головою вдарив об капот...» не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим досудовим розслідуванням у межах кримінального провадження. Станом на дату подання позовної заяви у провадженні Здолбунівського районного суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження №12019180170000279 від 12.08.2019р. за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15, п.7 ч.2 ст.115 КК України. Згідно обвинувального акту «.. [PERSON] схопив [PERSON] за одяг та із застосуванням фізичної сили проти його волі виштовхав на вулицю. ...завдав 1 удар коліном правої ноги в голову та не менше 13 ударів ніг та кулаками рук по голові, тулубу та ногах...». В даному обвинувальному акті, який затверджений за результатами проведення досудового розслідування жодним чином не згадуються обставини та факт нанесення удару потерпілому головою об капот, оскільки дана інформація не відповідає дійсності, є надуманою та такою, що озвучена журналістами з метою надати справі ще більш резонансного характеру. Висловлювання: «...Про [PERSON] в Острозі вже давно ходить не добра слава. Він стоїть на обліку як сімейний насильник і до того ж знаний в місті хуліган...», також не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим досудовим розслідуванням у межах кримінального провадження. За результатами проведення досудового розслідування жодним чином не встановлені обставини та факти вчинення [PERSON] сімейного насильства та/або дій, які могли кваліфікуватися як хуліганські. Таким чином, дана інформація не відповідає дійсності та є надуманою. Висловлювання: «...Того вечора перед не людським катуванням [PERSON] покидьок вже встиг відзначитися ще в одному місці - побив місцевого таксиста. Вслухайтесь, лише за те, що колись той не захотів дати йому п`ятдесят гривень...» є безпідставним та таким, що порочить честь та гідність [PERSON] . Вказані у висловлюванні факти не відповідають дійсності та порушують принцип презумпції невинуватості, визначений ст.62 Конституції України та ст.17 Кримінального процесуального кодексу України, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою (ст.17 КПК України). Факт побиття [PERSON] таксиста не доведено та не встановлено обвинувальним вироком суду. Більше того, ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 19.11.2019р. вказане кримінальне провадження закрито. Окрім того, у своєму сюжеті журналісти допускали неприпустимі висловлювання щодо [PERSON] , називаючи його: «покидьок», «озвірілий нападник», «злочинець». Назвавши його «покидьком» та «озвірілим нападником» журналіст «Надзвичайні новин» образив честь та гідність [PERSON] , що є неприпустимим, а називаючи останнього злочинцем, повторно порушив принцип презумпції невинуватості. Такими діями відповідачів, йому було завдано моральної шкоди шляхом поширення про останнього інформації, яка відповідно до чинного законодавства не могла бути поширена, а також інформації, яка принижує честь та гідність [PERSON] . Таким чином, в результаті поширення недостовірної та такої, що принижує честь та гідність [PERSON] інформації, останній постійно перебуває та перебував у стресовому стані, який негативно впливає на його самопочуття. Станом на сьогоднішній день, не можна вважати, що самопочуття [PERSON] після перебування у постійному стресі прийшло у норму, оскільки постійна згадка про те, що його привселюдно звинуватили у вчиненні кількох злочинів, без достатньої на те правової підстави, завдає йому особливих душевних страждань та дискомфорту. Крім того, що [PERSON] відчував постійні муки совісті та йому було притаманне відчуття сорому, після виходу у ефір на телеканалі ICTV телепередачі «Надзвичайні новини» де його було привселюдно обвинувачено, він став відчувати також і страх за власне життя, адже осуд та негативне ставлення зі сторони суспільства до таких осіб надто великий. Відтак, просить суд позов задоволити. Ухвалою суду від 20 листопада 2020 року у справі позов [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі (т. 1а.с. 33, 34). 10 грудня 2020 року Головне управління національної поліції в Рівненській області подало відзив на позов, в якому зазначає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Позивачем не надано жодного доказу того, що слідчим було розголошено деталі його приватного життя засобам масової інформації. При перегляді відеозаписів, наданих позивачем, працівником ГУНП в Рівенській області [PERSON] було надано коментар, в якому йшлось про те, що особа, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілому, не була знайома з потерпілим. Жодних даних про особу, чи про його особисте життя, в даному інтерв`ю не було розголошено. Позивачем не зазначено, чому він вважає, що саме слідчим було розголошено дану інформацію. Так, на сайті «Судова влада», інформація на якому є загальнодоступною, міститься у відкритому доступі інформаці по справі №567/84/19 від 16.01.2019 Острозького районного суду Рівненської області, де зазначено позивачем [PERSON] , відповідачем - [PERSON] та зазначено предмет позову - розірвання шлюбу. Також, кореспонденти під час створення сюжету перебували за місцем скоєння злочину та спілкувались з рідними потерпілого та позивача, де також могли дізнатись дану інформацію. Тому стверджувати, що дана інформація була надана журналістам працівниками ГУНП в Рівненській області жодних підстав немає. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. У справі, що розглядається, слідча Кремененко Олена Леонідівна, діями якої, як вважає позивач, йому заподіяно шкоду, діяла як посадова особа органу державної влади, здійснюючи свої повноваження відповідно до закону. Просять у позові відмовити. 18 грудня 2020 року Товариство з\~обмеженою відповідальністю\~«Міжнародна Комерційна\~радіокомпанія» (ICTV) подало відзив на позов, не визнаючи вимог і зазначаючи, що відповідно до позову, поданого позивачем, дата поширення оспорюваної інформації в ефірі телевізійного каналу ІСТУ - 16.08.2019 року, а отже, відеозапис на диску, що його долучено до матеріалів справи не може вважатися оригіналом запису трансляції від 16.08.2019 року і, вочевидь, його створено пізніше, у зв`язку з чим не можна вважати даний відеозапис належним доказом публічного сповіщення в ефірі телеканалу «ІСТУ». Крім того, відеозапис не містить логотипу телеканалу "ICTV", без якого здійснення мовлення телевізійним каналом на території України є неможливим. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14\~днів від\~дати їх\~розповсюдження,\~якщо у\~цей строк\~не надійшло\~скарги щодо\~їхнього змісту.У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. Таким чином, лише протягом зазначеного строку позивач мав можливість отримати записи оскаржуваної інформації у повній і незмінній формі, які могли бути підтвердженням факту поширення інформації, про яку зазначено в позові. Однак, позивач не скористався своїм правом та не звернувся у передбаченому законодавством порядку до телеканалу з вимогою надати йому копію запису ефіру телевізійного каналу «ICTV», а за спливом часу запис ефіру телевізійного каналу «ICTV» за 16.08.2019 року не зберігся. Таким чином, вважають, що позивач не надав у матеріали справи жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував факт поширення телеканалом «ICTV» оскаржуваної інформації шляхом трансляції в ефірі телеканалу «ICTV». Трансляція інформації в ефірі передачі має бути підтверджена офіційним записом передачі, отриманим в порядку ст.ст. 48, 64 Закону України Про телебачення та радіомовлення. Позивачем не доведено факт поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет телеканалом «ICTV». Позивачем не доведено наявність однієї із основних складових для відшкодування моральної шкоди - не доведено діяння щодо розповсюдження недостовірної інформації про позивача. 19 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т. 1 а.с. 168,169). Від позивача [PERSON] надійшло клопотання, яке направлене до суду Державною установою «Полицька виправна колонія № 76» вх. № 62364/21 від 03.11.2021 року про розгляд справи у його відсутність в присутності його представників. Представник позивача в судовому засіданні суду пояснив, що при підготовці позову до суду було досліджено сюжет, який містив всі вислови про які зазначено в позові. Спростування, що такого сюжету не було відповідачами надано. Представник Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Міжнародна Комерційна\~радіокомпанія» (ICTV) в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнала, пояснила, що доказу трансляції сюжету в ефірі суду не надано. Підставою позовної заяви є трансляція в ефірі телеканалу «ICTV» сюжету, висвітлена в якому інформація є недостовірною. Але в матеріалах справи відсутні докази про трансляцію саме в ефірі відповідного сюжету. Відеодиск був отриманий з невідомих джерел, пояснити звідки він взявся ніхто не зміг. Будь-яких доказів завдання моральної шкоди не надано. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 16 серпня 2019 року під час трансляції на телеканалі «ICTV» телепередачі «Надзвичайні новини» ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» ICTV в ефір було випущено відеосюжет під назвою «Ревнивець, переплутавши коханця колишньої, напав на ні в чому невинного молодика», який було розміщено в мережі Інтернет на офіційному сайті телерадіокомпанії в загальному доступі. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації (ч. 4\~ст. 32 Конституції України). Згідно зі\~ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) і ч. ч. 2,3\~ст. 34 Конституції України\~кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік), свобода вираження поглядів, гарантована п. 1 ст. 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку. Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Відповідно до\~ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У п. 1\~постанови Пленум Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснено, що беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Згідно із ч. 1\~ст. 68 Конституції України\~кожен зобов`язаний неухильно додержуватися\~Конституції України\~та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У\~ст. 201 ЦК України\~передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до\~ст. 297 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно зі\~ст. 299 ЦК України\~фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Згідно з ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Таким чином, відповідно до\~ст. 277 ЦК України\~предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), § 46). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2\~ст. 30 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію»\~оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту. Вирішуючи справи про захист честі, гідності та ділової репутації, суди повинні перевіряти чи містить інформація, що стала підставою для звернення до суду, конкретні життєві обставини, фактичні твердження. Якщо зміст та характер досліджуваної інформації свідчить про наявність фактів, така інформація або її частина не може вважатись оціночним судженням, оскільки є не результатом суб`єктивної оцінки, а відображенням об`єктивної істини, що може бути встановлена у судовому порядку. Пленум Верховного Суду України у п. 15\~постанови від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~роз`яснив судам, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно з ч. 3\~ст. 277 ЦК України\~негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Так, в позовній заяві позивач зазначає, що 16.08.2019 р. під час трансляції на телеканалі ICTV в ефір було випущено відеосюжет під назвою «Ревнивець, переплутавши коханця колишньої, напав на ні в чому невинного», який було розміщено в мережі Інтернет. В ході даного сюжету кореспондент «Надзвичайні новини» [PERSON] допустив висловлювання «...уже безпомічного хлопця він головою вдарив об капот...». В ході сюжету журналіст за кадром при озвучуванні обставин інциденту допустив наступне висловлювання : «...Про [PERSON] в Острозі вже давно ходить не добра слава. Він стоїть на обліку як сімейний насильник і, до того ж, знаний в місті хуліган. Того вечора, перед не людським катуванням [PERSON] покидьок вже встиг відзначитися ще в одному місці- побив місцевого таксиста. Вслухайтесь, лише за те, що колись той не захотів дати йому п`ятдесят гривень...». Позивач вважає, що кореспондент «Надзвичайних новин» [PERSON] надав громадськості відомості, які не відповідають дійсності, що принизили його честь та гідність та його матері [PERSON] . Дослідивши в судовому засіданні оптичний диск з відеозаписом, долучений позивачем до матеріалів справи, як доказ інформації, яку останній просить спростувати, суд зазначає, щодо висловлювання «…уже безпомічного хлопця він головою вдарив об капот…» таке. Так, позивач у позові зазначає про те, що в обвинувальному акті, затвердженому за результатами проведення досудового розслідування жодним чином не згадуються обставини та факт нанесення удару потерпілому головою об капот, оскільки дана інформація не відповідає дійсності, є надуманою та такою, що озвучена журналістами з метою надати справі ще більш резонансного характеру. З оглянутого в судовому засіданні обвинувального акту у кримінальному провадженні № 12019180170000279 від 12.08.2019 року щодо [PERSON] вбачається, що останній складений та затверджений 10.10.2019 року, а події у відеосюжеті відповідно до зазначеного обвинувального акту сталися 12.08.2019 року (т. 1 а.с. 6-9). 12.08.2019 року на офіційному сайті Національної поліції відділом комунікації поліції Рівненської області опубліковано повідомлення щодо інформації, що міститься на оптичному диску доданому позивачем за назвою: «В Острозі поліцейські затримали зловмисника, який ледь не до смерті побив незнайомого чоловіка». Відповідна цитата із повідомлення поліції: «Без жодних пояснень роздратований відвідувач силоміць витягнув нібито свого опонента на вулицю та почав нещадно бити: руками ногами по всьому тілу, головою об машину та асфальтове покриття.» Окрім того, у повідомленні поліції оприлюднено фото з позначкою «Національна поліція», на яких, чітко видно плями бурого кольору на машині, а саме на капоті автомобіля. Суд вважає, що оспорювана інформація, що визначена вище у офіційних повідомленнях органу державної влади, а тому не підлягає спростуванню. Щодо висловлювання «…Про [PERSON] в Острозі вже давно ходить не добра слава. Він стоїть на обліку як сімейний насильник і до того ж знаний в місці хуліган…», то суд зазначив таке. Суд, вважає, що відсутні факти, які б доводили, що зазначений вище вислів у відеосюжеті мотивований цілеспрямованими діями на приниження честі, гідності та ділової репутації [PERSON] , а висловлювання відповідача телеканал «ICTV» у телепередачі «Надзвичайні новини» ТОВ «Міжнародна комерційна телерадіокомпанія» ICTV під заголовком «Ревнивець, переплутавши коханця колишньої, напав на ні в чому невинного молодика» є оціночним судження, які не підлягають спростуванню та результатом критичної оцінки певних подій та фактів щодо поведінки позивача. Позивач у позові зазначає, що зазначене висловлювання не відповідає фактичним обставинам справи, встановленим досудовим розслідуванням у межах кримінального провадження, за результатами проведення досудового розслідування жодним чином не встановлені обставини та факти вчинення [PERSON] сімейного насильства та/або дій, які могли кваліфікуватися як хуліганські. Відповідач посилається у своєму відзиві на судові рішення, вчинення позивачем дій, які могли кваліфікуватися як хуліганські, відповідно до даних з офіційних веб-сайтів Судової влади України та Єдиного державного реєстру судових рішень, зокрема на постанову Рівненського міського суду від 06.09.2019 року № 569/15249/19 та постанову Острозького районного суду Рівненської області від 05.06.2019 року у справі № 567/678/19. З дослідженої\~ в\~судовому засіданні\~ постанови\~Рівненського міського\~суду від\~06.09.2019\~року №\~569/15249/19,\~виготовленої з\~ЄДРС з\~повним доступом,\~вбачається,\~що [PERSON] 13.07.2019 року вчинив дрібне хуліганство та злісну непокору законній вимозі поліцейського, у зв`язку з чим позивача було визнано винним за ст. 173, 185 КУпАП: «Визнати винним [PERSON] за ст.173, 185 Кодексу України про адміністративні правопорушення та стягнути штраф в розмірі 136 (сто тридцять шість) грн. 00 коп. в дохід держави.» ( т. 2 а.с. 21,22). З дослідженої в судовому засіданні постанови Острозького районного суду Рівненської області від 05.06.2019 року у справі № 567/678/19, виготовленої з ЄДРС з повним доступом, вбачається, що 13 січня 2019 року [PERSON] , [ADDRESS] , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, висловлювався нецензурною лайкою на адресу [PERSON] , чим вчинив правопорушення передбачене ст.173 КУпАП. Вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення доведена відомостями, зазначеними в протоколі про адміністративне правопорушення від 13.01.2019 року серії ГР № 159393, рапортом інспектора СРПП № 3 Острозького ВП від 13.01.2019 року, іншими матеріалами справи. Таким чином, в діях [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173 КУпАП. Однак, лише у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення справу було закрито (т. 2 а.с. 19,20). З огляду на викладене вище, суд вважає, що фрази «давно ходить не добра слава», «знаний в місці хуліган» - є оціночним судженням, сформованим та озвученим журналістом з урахуванням отриманих висловлювань від інших осіб та наявних фактичних даних. Тому, викладені вище відомості не є недостовірною інформацією, що підлягає судовому захисту шляхом її спростування, згідно визначеного\~ст. 277 ЦК України\~порядку, а її стилістика викладення та застосовані мовні обороти не мають стверджувального характеру з посиланням на конкретні фактичні дані та обставини стосовно особи позивача, є висловленою думкою для опису існуючого, на переконання відповідача, як журналіста, стану проблеми. Щодо висловлювання: «...Того вечора перед не людським катуванням [PERSON] покидьок вже встиг відзначитися ще в одному місці - побив місцевого таксиста. Вслухайтесь, лише за те, що колись той не захотів дати йому п`ятдесят гривень...», то позивач вказує на те, що було порушено його право на принцип презумпції невинуватості, визначений ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України, оскільки особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути віддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доверено у порядку, передбачену цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, факт побиття позивачем таксиста не доведено та не встановлено обвинувальним вироком суду та ухвалою Острозького районного суду Рівненської області від 19.11.2019 р. вказане кримінальне провадження закрито. Щодо викладеного позивачем вище, то суд зазначив наступне. Оглянута в судовому засіданні ухвала Острозького районного суду Рівненської області про закриття кримінального провадження у справі № 567/1204/19 від 19.11.2019 року, подана до суду позивачем та виготовлена з\~ЄДРС з\~повним доступом не підтверджує відсутність факту побиття таксиста [PERSON] в цілому, а підтверджує виключно факт закриття кримінального провадження, у зв`язку з відмовою потерпілого від обвинувачення (т. 2 а.с. 23.24). Так, згідно зазначеної ухвали, встановлено наступне: «згідно з обвинувальним актом від 27.09.2019, 11.08.2019, близько 19 години 30 хвилин [PERSON] … діючи умисно, з мотивів особистої неприязні та з метою спричинення побоїв, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, із прикладанням фізичної сили, перебуваючи поблизу автомобіля марки "Ауді" модель "А6", реєстраційний номер [NUMBER] , наніс один удар ногою в плече [PERSON] , який знаходився на передньому водійському місці вказаного автомобіля, та в подальшому перебуваючи на вулиці по вказаній адресі повторно завдав удару правою ногою у спину [PERSON] , завдавши останньому побої, які завдали фізичний біль та не спричинили тілесних ушкоджень. Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 1\~ст. 126 КК України, так як [PERSON] своїми діями заподіяв побої, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень. Відповідно до п.1 ч.1\~ст.477 КПК України, кримінальним провадженням у формі приватного обвинувачення є провадження, яке може бути розпочате слідчим, прокурором лише на підставі заяви потерпілого щодо кримінальних правопорушень, передбачених зокрема\~ст.126 КК України\~(побої і мордування). Потерпілим у кримінальному провадженні є [PERSON] , який звернувся із заявою про відмову від обвинувачення [PERSON] у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1\~ст. 126 КК України\~та закриття кримінального провадження. Як видно зі змісту відеосюжету, долученого позивачем, про побиття його позивачем висловлюється і сам таксист [PERSON] : «Я сидів за рулем, дивився в телефоні якусь передачу, він відкрив резко двері і ногою в плече різко вдарив. Я вискочив з автомобіля, побіг наперед автомобіля, він сів за кермо і витащив ключі із замка зажиганія. І забрав, забрався пішов». Як вбачається зі змісту ухвали Острозького районного суду Рівненської області від 08.10.2019 року за тією ж справою, що визначена в ухвалі про закриття кримінального провадження, наданої позивачем, відомості про завдання побоїв було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань 12.08.2019 р. за № 12019180170000280. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана інформація не містить жодних стверджувальних висловлювань щодо наявності в діях позивача вини у вчиненні кримінального правопорушення, а також не містить і стверджувальних висловів щодо повідомлення про конкретне кримінальне правопорушення. Крім того,\~з оглянутого\~в судовому\~засіданні оптичного\~диску,\~у відеосюжеті застосовані такі мовно - стилістичні засоби як «покидьок», «озвірілий нападник», «злочинець», проте такі судження суд вважає оціночними судженнями, оскільки не містять фактичних даних та є суб`єктивним баченням, вираженням погляду на події у відеосюжеті та критичною оцінкою вчинків позивача в силу їх надмірної жорстокості, невідповідності моральним засадам. Суд зауважує, що зазначені висловлювання були направлені не особисто на адресу позивача, а по відношенню до вчинюваних ним дій. До того ж слово «злочинець» відповідно до практичного словника синонімів української мови - юридично правопорушник, книжно - беззаконник, не є стверджувальним висловлюванням щодо наявності вини у вчиненні кримінального правопорушення і оцінювання дій таким чином не означає обвинувачення у вчиненні злочину. Крім того, у підсумку наданого відеосюжету наголошується, що позивач знаходиться у статусі підозрюваного та проти нього відкрили кримінальне провадження, що в свою чергу ще раз підкреслює відсутність у сюжеті обвинувачень позивача у вчинені злочину. У справі Шагін проти України (п.81, заява N 20437/05, рішення від 10 грудня 2009 року) ЄСПЛ було зазначено: слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин (див. рішення у справі "Ісмоїлов та інші проти Росії" (Ismoilov and Others v. Russia), N 2947/06, п. 166, від 24 квітня 2008 року). Чи порушує заява державної посадової особи принцип презумпції невинуватості - слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких було зроблено таку заяву (див. згадане вище рішення у справі Дактараса (Dektaras), п. 43). Таким чином, у разі, коли в оспорюваній інформації чітко не стверджується винуватість особи у вчиненні кримінальних правопорушень, то в такому випадку не порушується принцип презумпції невинуватості. Такої ж правової позиції дотримується Верховний Суд у своїй Постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 757/4403/16-ц. Таким чином, при поширенні оспорюваної інформації про позивача журналістами не порушено принцип презумпції невинуватості. Щодо самого доказу, долученого позивачем до матеріалів справи «оптичного диску з відеозаписом», то суд зазначає, що оптичний диск містить файл, створений 19.08.2019 року, а відповідно до позову, поданого позивачем, дата поширення оспорюваної інформації в ефірі телевізійного каналу ICTV - 16.08.2019 року, відтак суд вважає, що відеозапис на диску, що його долучено до матеріалів справи не може вважатися оригіналом запису трансляції від 16.08.2019 року. Крім того, відеозапис не містить логотипу телеканалу «ICTV», без якого здійснення мовлення телевізійним каналом на території України є неможливим. Згідно зі ст. 46. Закону України «Про телебачення і радіомовлення», телерадіоорганізація зобов`язана повідомляти свої вихідні дані (найменування, позивні, логотип або емблему). Під час ефірного часу телерадіоорганізація використовує логотип або інші вихідні дані. Відповідно до ст. 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», усі передачі, які телерадіоорганізація транслювала чи ретранслювала або забезпечувала їх трансляцію чи ретрансляцію у повній та незмінній формі третьою особою (оператором телекомунікацій), повинні бути записані і зберігатися протягом 14 днів від дати їх розповсюдження, якщо у цей строк не надійшло скарги щодо їхнього змісту. У разі подання скарги щодо змісту передачі її записи зберігаються до того часу, поки скаргу не буде розглянуто і рішення стосовно неї не буде прийнято у визначеному порядку. Таким чином, лише протягом зазначеного строку позивач мав можливість отримати записи оскаржуваної інформації у повній і незмінній формі, які могли бути підтвердженням факту поширення інформації, про яку зазначено в позові. Зважаючи на те, що позивач не скористався своїм правом та не звернувся у передбаченому законодавством порядку до телеканалу з вимогою надати йому копію запису ефіру телевізійного каналу «ICTV», а за спливом часу запис ефіру телевізійного каналу «ICTV» за 16.08.2019 року не зберігся, про що зазначив відповідач у своєму відзиві. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував той факт, що записи оскаржуваної інформації, які могли бути підтвердженням факту поширення інформації подані позивачем у повній і незмінній формі, а відтак суд ставить під сумнів відповідність поданої копії запису на оптичному диску. Відповідно п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява, окрім обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, повинна містити докази, що підтверджують вказані обставини. Відповідно до ст. 100. ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних й інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Крім того, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням\~учасника справи\~або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Згідно зі ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд зауважує, що позивачем у позові не зазначено про джерело отримання, фіксації та запису на оптичний диск вказаного відеозапису, у кого міститься оригінал відеозапису, не засвідчено копію електронного доказу електронним цифровим підписом. Враховуючи вищевикладене та те, що відеозапис поданий позивачем без дотримання порядку, визначеного ст. 100 ЦПК України, суд не приймає до уваги, вказаний доказ. В якості доказу поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет позивач у позові зазначає посилання на: ресурс «YouTube» -https://www.youtube.com/watch?v=fm77HwBcDus та сайт - https://kriminal.ictv.ua - https://kriminal.ictv.ua/videos/revnyvets-pereplutavshy-kohantsya-kolyshnoyi-napav-na-ni-v-chomu-nevynnogo-molodyka/. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму № 1, належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Згідно із ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права»: веб-сайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси веб-сайту і (або) облікового запису власника цього веб-сайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; власник веб-сайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого власником веб-сайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до веб-сайту, і (або) отримувач послуг хостингу. Доменне ім`я youtube.com. є приватним доменним іменем другого рівня в домені соm., який є загальним доменом верхнього рівня. Адреса youtube не належать до адресного простору українського сегменту мережі Інтернет, адміністрування цих доменних імен в Україні не здійснюється. Згідно з умовами користування сервісом, розміщеним за гіперпосиланням https://www.youtube.com/t/terms, сервіс пропонує компанія Google LLC, яка діє за законодавством штату Делавер; адреса головного офісу: 1600 Amphitheatre Parkway, Mountain View, CA 94043. Контент Сервісу охоплює відео, аудіо (як-от музику й інші звукові записи), графіку, фотографії, текст (зокрема, коментарі та сценарії), фірмове оформлення (включно з комерційними найменуваннями, торговельними марками, знаками обслуговування й логотипами), інтерактивні функції, програмне забезпечення, показники й інші матеріали. Контент на Сервісі може розмістити будь-яка особа, що має обліковий запис Google. За гіперпосиланням https://www.youtube.com/watch?v=fm77HwBcDus, визначеним Позивачему Позові, неможливо встановити особу, що розмістила відповідний контент. Між тим, в матеріалах справи відсутні докази, що обліковий запис, через який було розміщено відеосюжет, контролюється/адмініструється телевізійним каналом «ICTV». Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет відповідачем телевізійним каналом «ICTV». Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів поширення відповідачем телевізійним каналом «ICTV» оспорюваної інформації у жодний спосіб, зазначений у позові, ані за наведеними посиланнями в Інтернеті, ані в телевізійному ефірі. Суд звертає увагу на той факт, що обов`язковим елементом доказування у справах зазначеної категорії, що є підставою для задоволення позову є доведення факту поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, тобто наявність порушеного права. Відповідно до\~ст. 81 ЦПК України\~Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з\~ст. 77 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 80 ЦПК України). Однак, всупереч вимогам\~ст. 81 ЦПК України, доводи [PERSON] про те, що безпідставне поширення негативної недостовірної інформації про нього дискредитує його в очах суспільства, формуючи у нього відповідну негативну оцінку дій позивача з точки зору дотримання закону, є необґрунтованими та не підтверджуються жодними доказами, а є лише припущенням позивача. Також у рішенні ЄСПЛ від 15 липня 2010 року (п.46, заява № 16695/04) у справі «Газета "Україна-центр" проти України» (Gazeta Ukraina-Tsentr v. Ukraine) Суд зазначив, що: повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (див., наприклад, рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Разом з тим, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 1 ст. 67 Закону України «Про телебачення та радіомовлення» Телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі: а) якщо ця інформація містилася в офіційних повідомленнях або одержана від органів державної влади, органів місцевого самоврядування у письмовій формі.» Відповідно до ч.2 ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року в підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, пункт 59, Series A no. 216). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Педерсен і Баадсгаард проти Данії» («Pedersen and Baadsgaard v. Denmark»): пункт 77, ECHR 2004-XI; рішення у справі Торгейр Торгейрсон проти Ісландії (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland), від 25 червня 1992 року: пункт 65, Series A, no. 239; і рішення у справі Джерсільд проти Данії, пункт 35, Series A, no. 298). Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (справи від 23 вересня 1994 року «Jersild v. Denmark» та від 29 березня 2001 року «Thoma v. Luxembourg»). Крім того, суд при дослідженні доказів зважає на свободу вираження поглядів, як одну з демократичних засад суспільства, а також враховувати особливості діяльності ЗМІ, на які суспільством покладено обов`язок висвітлювати суспільно важливу інформацію. Згідно ч. 1 ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Положення ч. 1 ст. 32 та ч. 3 ст. 34 Конституції України перебувають у системному взаємозв`язку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації. Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації в Україні регулюється Законом України «Про інформацію». Відповідно до ст. 2 зазначеного Закону, одними з основних принципів інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Відповідно до положень ч. 1 ст. 20 та ч.ч. 2,3 ст. 21 Закону України «Про інформацію», за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Згідно з ч. 4 ст. 21 Закону України «Про інформацію», до інформації з обмеженим доступом не можуть бути віднесені, зокрема, такі відомості: - про стан здоров`я населення, його життєвий рівень, включаючи харчування, одяг, житло, медичне обслуговування та соціальне забезпечення, а також про соціально-демографічні показники, стан правопорядку, освіти і культури населення; - про факти порушення прав і свобод людини; - про незаконні дії органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових та службових осіб. Окрім того, відповідно до ст. 29 Закону України «Про інформацію», інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. Таким чином, вичерпний перелік інформації, що є предметом суспільного інтересу Законом не встановлено. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про інформацію», забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб`єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про захист персональних даних», дозволяється обробка персональних даних без застосування положень цього Закону, якщо така обробка здійснюється:виключно для журналістських та творчих цілей, за умови забезпечення балансу між правом на повагу до особистого життя та правом на свободу вираження поглядів. ЗМІ відіграє особливу роль в демократичному суспільстві, що полягає у донесенні суспільно важливих тем до громадськості. Втручання у свободу вираження поглядів (обмеження) є допустимим тільки тоді, коли воно встановлене законом та є необхідним в демократичному суспільстві, в іншому випадку, таке втручання становитиме порушення права особи на свободу вираження поглядів. У своєму рішенні у справі Лінгенс проти Австрії (Lingens v. Austria) Європейський суд з прав людини (надалі «ЄСПЛ») зазначив наступне: «…41. У зв`язку з цим Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (див. зазначене вище рішення у справі Хендісайда, серія А, № 24, с. 23, п. 49). Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених, inter alia, для «захисту репутації інших осіб», на ній лежить обов`язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлятьгромадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх (див. mutatis mutandis, рішення у зазначеній вище справі «Санді Таймс», серія А, № 30, с. 40, п. 65). У зв`язку з цим Суд не може погодитися з думкою, викладеною у рішенні Віденського апеляційного суду, про те, що завдання преси повідомляти інформацію, тлумачення якої має залишатися головним чином за читачем (див. пункт 29 вище)…» «…44…Як зазначив Уряд, на той час, коли статті стали предметом спору, вони вже були широко розповсюджені, і тому, хоча покарання, призначене їхньому авторові, власне кажучи, не завадило йому висловити свій погляд, проте воно стало своєрідною цензурою, яка мала б утримати його від повторення подібної критики у майбутньому; це було правильно підкреслено представником Комісії. У контексті політичних дебатів такий вирок мав би відштовхнути журналістів від участі в громадських дискусіях щодо питань, які мають вплив на життя суспільства. Тією ж мірою така санкція може стати на перешкоді виконання пресою свого завдання доносити інформацію до громадськості й бути її «сторожовим псом» (див. mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі Бартольда, серія А, № 90, с. 26, п. 58)…» У справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Відповідно до ч. 4 ст. 296 ЦК України, ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою\~статті 62 Конституції України\~презумпції невинуватості, яка передбачає, що\~\~особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. При балансуванні конкуруючих інтересів, зокрема, припис ч. 4 ст. 296 ЦК України, в якому передбачено, що ім`я особи може використовуватись «в інших випадках, передбачених законом» в сукупності із ч. 1 ст. 29 Закону України «Про інформацію», яка встановлює, що інформація з обмеженим доступом (до якої відноситься і конфіденційна інформація про особу, персональні дані) може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення. Європейський суд з прав людини констатує, що має проводитись вагоме розрізнення між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила ( Bohmer v. Germany. 54, 56, Nestak v . Slovakia , 88-89). Слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину та чітку заяву, зроблену за відсутності остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин ( Ismoilov and Others v . Russia, № 2947/06 від 24 квітня 2008 року). З урахуванням наведеного, притягнення ЗМІ до відповідальності за висвітлення зазначених подій, щодо резонансних питань, є прямим порушенням ст. 10 Конвенції. Таким чином, суд вважає дії журналіста спрямовані на висвітлення суспільно значимих подій, які вражають своєю жорстокістю, насильством над людиною, нещадністю та моральною недопустимістю описаних діянь, такі відомості стосуються питань громадського правопорядку та ймовірного злочину, а отже право суспільства знати ці обставини та інформацію переважало б права на приватність позивача, а відтак приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Оскільки у задоволенні первісної вимоги про визнання інформації недостовірною, суд відмовляє, тому не підлягає до задоволення і вимога про зобов`язання спростувати вказану інформацію. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то суд зазначив таке. Позивач оцінює моральну шкоду у сумі 510\~000,00 гривень та обґрунтовує її душевними стражданнями. За правилом частини першої статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдай., фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до Постанови № 4 від 31 березня 1995 року моральна шкода - це втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав. У зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з абзацом другим пункту 5 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, суд вважає, що позивач не надав доказів щодо завдання йому моральної шкоди, не довів протиправність дій відповідачів та його вину, що існує безпосередній причинний зв`язок між фактичними неправомірними винними діями відповідачів та фактом заподіяння шкоди позивачу, а відтак в цій частині позовні вимоги також не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed