Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

29.01.2016р. позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (третя особа - Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради) про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітніх дітей без згоди батька, а 29.03.2016р. уточнила свої позовні вимоги (а.с. № 3-6, 32). В обґрунтування позовних вимог, позивачка в позовній заяві посилалася на те, що 22.02.2003р. між сторонами був укладений шлюб, який зареєстровано ВРАГС Жовтневого РУЮ м. Дніпропетровська, актовий запис № 92. Від цього шлюбу у сторін є двоє малолітніх дітей: донька - [PERSON], [INFO] та син - [PERSON], [INFO]. 01.04.2009р. шлюб між сторонами було розірвано, актовий запис № 118. Відповідач з дітьми не спілкується, матеріально їх не утримує та навіть не виконує рішення суду про стягнення з нього аліментів. Крім того, син [PERSON] має психічну хворобу, що має тяжкі наслідки і потребує постійного втручання лікарів, а саме він періодично втрачає свідомість, має часті головокружіння, у зв,язку з чим проходить курс лікування у м. Одеса, а тому позивачка бажає у періоди між сеансами лікування повезти дітей разом з чоловіком [PERSON], з яким було зареєстровано шлюб 11.07.2014р. до тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим, де чоловік позивачки має квартиру в м. Феодосія та працює там. Оскільки для відпочинку та оздоровлення дітей позивачка бажає виїжджати з дітьми за кордон, а відповідач не надає нотаріальної згоди на це, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів малолітніх дітей, у зв,язку з чим, з урахуванням уточнень до позовних вимог від 29.03.2016р. позивачка просила дозволити виїхати тимчасово, з 01 червня 2016р. по 30 серпня 2016р. включно, з малолітніми дітьми: донькою - [PERSON], [INFO] та сином - [PERSON], [INFO] - за межі державного кордону України - до тимчасово окупованої території України - в Автономну Республіку Крим для оздоровлення у м. Феодосію у супроводі матері [PERSON] та без згоди та супроводу батька - [PERSON]. В заяві, наданій суду 21.04.2016р. представники позивачки [PERSON] ( діє на підставі довіреності від 30.03.2015р. - а.с. № 38) та [PERSON] (діє на підставі витягу з договору № 1529ц від 01.06.2015р. про надання правової допомоги та додаткової угоди №1 від 07.10.2015р. про представництво інтересів в суді апеляційної інстанції та продовження строку дії договору та додаткової угоди № 2 від 31.12.2015р. про продовження строку дії договору - а.с. № 37) позовні вимоги в редакції від 29.03.2016р. підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, розглянувши справу без участі позивачки та її представників, проти винесення заочного рішення не заперечували (а.с.№27). Відповідач [PERSON] в судові засідання 29.03.2016р. та 21.04.2016р. повторно поспіль не з'явився, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином, за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 01.03.2016р. (а.с. № 25), до суду повернулися конверти з відміткою: «за закінченням терміну зберігання» (а.с. № 40, 42), що відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України є належним повідомленням. Представник третьої особи - Управління - служба у справах дітей Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради - Корабльова І.Г. (діє за дорученням від 31.08.2015р. - а.с. № 47) у наданій суду заяві 21.04.2016р. проти задоволення позову не заперечувала, просила розглянути справу на розсуд суду за її відсутності та без фіксування процесу технічними засобами (а.с. № 47). Таким чином, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169, ч. 2 ст. 197, ч. 1 ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Крім того, суд вважає за можливе винести по справі заочне рішення суду у зв'язку з повторною неявкою відповідача, який належним чином був повідомлений про дату та час слухання справи, та заперечень суду не надав. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Судом встановлено, що 22.02.2003р. позивачка та відповідач зареєстрували шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, а 01.04.2009р. шлюб було розірвано у Жовтневому відділі РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції (а.с. № 11, 14). Від даного шлюбу народилося двоє малолітніх дітей: донька [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO], які проживають зі своєю матір'ю (а.с. № 12,13). Як вбачається з матеріалами справи, відповідач проживає окремо від позивачки, матеріально не утримує дітей, що підтверджується як рішеннями Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.11.2010р. про стягнення аліментів, на підставі якого видано виконавчий лист, так і довідкою Жовтневого відділу ДВС ДМУЮ про наявність заборгованості по виконавчому листу №2-10371/2010р. (а.с. № 18-19). Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить висновку про те, що вони врегульовані ЦК України, СК України, положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р. Відповідно до положень ст. 3 Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого КМУ від 04.06.2015р. № 367 в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. № 57. Згідно із ст. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, суд може зробити висновок, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітніх дітей за межі України, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам та є доцільним з точки зору їх оздоровлення, виховання та розвитку, а також приймаючи до уваги, що це не постійні виїзди без згоди батька, що може взагалі позбавити його можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними, а має одноразовий характер із зазначенням конкретного періоду перебування дітей на тимчасово окупованій території України, а саме з 01 червня 2016р. по 30 серпня 2016р. та з зазначенням країни в,їзду, а саме тимчасово окупованої території України - Автономної Республіки Крим у м. Феодосію, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позивачка при пред'явлені позову сплатила судовий збір у розмірі 551грн.20коп. та з урахуванням того, що даним рішенням позовні вимоги задоволено в повному обсязі, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати по сплаті судового збору у сумі 551грн.20коп. На підставі викладеного

Outcome: approved