Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

У вересні 2013 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 29 квітня 2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода з вини відповідача. В результаті ДТП її чоловік [PERSON] загинув. Вироком районного суду [PERSON] визнано винною у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Відповідач по справі своїми неправомірними діями заподіяв матеріальної та моральну шкоду. Вказала, що вона втратила чоловіка, що стало великим стресом для неї. Внаслідок чого в неї погіршився стан здоров'я, почала хворіти та проходити курси лікування та реабілітації. Вона не може повноцінно жити та нормально працювати, порушені нормальні життєві зв'язки. Відповідач в добровільному порядку не відшкодував в повному обсязі матеріальної шкоди в розмірі 83 066,60 грн., ні моральної, яку вона оцінює в розмірі 410 000 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 83 066,60 грн. та на відшкодування моральної шкоди 410 000 грн.; судові витрати покласти також на відповідача. При розгляді справи позивачка уточнила позовні вимоги. Вказала, що на час пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ СК «Інтер-Поліс». Тому страхова компанія має відшкодувати заподіяну шкоду відповідно до лімітів відповідальності, передбачених законодавством. Тому просила суд стягнути з ПАТ СК «Інтер-Поліс» на її користь у якості відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000 грн. та матеріальної шкоди в розмірі 13 764 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь завдану моральну шкоду в розмірі 310 000 грн. та матеріальну шкоду в розмірі 69 302,60 грн. У судовому засіданні за клопотанням позивача, було об'єднано даний позов з позовом [PERSON] до [PERSON], приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інтер-Поліс» про відшкодування шкоди. Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що 29 квітня 2013 року сталась дорожньо-транспортна пригода з вини відповідача. В результаті ДТП його батько [PERSON] загинув. Вироком районного суду [PERSON] визнано винною у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Відповідач по справі своїми неправомірними діями заподіяв матеріальної та моральну шкоду. Вказав, що він втратила батька, що стало великим стресом для неї. Внаслідок чого він не може повноцінно жити та нормально працювати, порушені нормальні життєві зв'язки. Відповідач в добровільному порядку не відшкодував в моральної шкоду, яку він оцінює в розмірі 300 000 грн. Тому просив суд стягнути з з [PERSON] на його користь завдану моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що після ДТП позивачкою були понесені матеріальні затрати, пов'язані з похованням чоловіка в розмірі 60 000 грн., які вона взяла в борг, та витрати на виготовлення пам'ятника в розмірі 37000 грн. Всі квитанції знаходяться в матеріалах кримінальної справи. Через втрату чоловіка був порушений звичний життєвий порядок, вона вимушена була звільнитись з роботи, залишився непогашеним кредит в банку. В добровільному порядку відповідачка відшкодувала лише 20 000 грн. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що до даної пригоди він планував вступити до ВУЗу на магістратуру, але вимушений був влаштуватись на роботу для матеріального забезпечення. У судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] позовні вимоги визнав частково, а саме погоджувався відшкодувати моральну шкоду в розмірі по 20 000 грн. кожному з позивачів, в решті вимог - заперечував. Суду пояснив, що відповідачка визнає свою вину та щиро розкаюється, добровільно сплатила 20 000 грн. Доказів матеріальних витрат у заявленому розмірі позивачка не надала. Вважає розмір моральної шкоди завищеним. Просив суд задоволити позов частково. У судове засідання представник ПАТ СК «Інтер-Поліс» не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Причини неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 29 квітня 013 року приблизно о 7 годині 10 хвилин водій [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем марки «Mitsubishi Lancer», д/н [NUMBER], та рухаючись на ньому по автодорозі М-05 «Київ-Одеса» 16км.+615м. в напрямку м. Києва в межах Києво-Святошинського району Київської області, під'їжджаючи до пішохідного переходу поблизу зупинки громадського транспорту «Чабани-2», по якому рухався пішохід [PERSON] справа на ліво, та перед яким зупинився автомобіль марки ВАЗ 21213, д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], котрий пропускав вищевказаного пішохода, в порушення вимог пп. «б» п. 2.3 (для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов'язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі), пп. «д» п. 2.3 (не створювати своїми діями загрози безпеці дорожнього руху), п. 18.4 (якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека) Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 року, здійснила наїзд передньою частиною автомобіля на [PERSON], внаслідок чого останньому було заподіяно чисельні тілесні ушкодження, від яких [INFO] останній помер у Київській міській клінічній лікарні № 17. Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2014 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п'ять) років з позбавленням права керування транспортними засобами строком 3 (три) роки. Цивільний позов потерпілої [PERSON] в частині стягнення завданої майнової шкоди задоволено частково. А саме, стягнено з ПАТ СК «Інтер-Поліс» на користь потерпілої [PERSON] 13764 грн. матеріальної шкоди. Стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 13486,06 грн. завданої майнової шкоди. В решті позовних вимог потерпілої [PERSON] про стягнення майнової шкоди відмовлено. Цивільний позов потерпілої [PERSON] про стягнення з [PERSON] 310000 грн. моральної шкоди, з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» 100000 грн. моральної шкоди, потерпілого [PERSON] про стягнення з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» 100000 грн. завданої моральної шкоди та з [PERSON] 200000 грн. завданої моральної шкоди - залишено без розгляду. Речовий доказ у справі - автомобіль марки «Mitsubishi Lancer», д/н [NUMBER], який переданий на відповідальне зберігання власнику [PERSON], - залишено на її відповідальному зберіганні. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Київської області від 23 липня 2014 року вирок щодо речового доказу змінено та в частині залишення без розгляду цивільного позову - скасовано, а кримінальну справу в цій частині направлено до районного суду для розгляду в порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишено без змін. Відповідно до положень ч.2 ст.1187 ЦК України, яка регулює спірні правовідносини, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" роз'яснено, шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Відповідно до ч. 4 п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до ч.ч. 2,5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Згідно ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Оцінюючи всі докази в їх сукупності суд вважає доведеною ту, обставину, що ДТП сталася внаслідок винних дій відповідачки [PERSON], яка керуючи автомобілем, порушила Правила дорожнього руху. Порушення нею ПДР знаходиться в причинному зв'язку із заподіянням позивачу шкоди. В силу ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, на підтвердження витрат на поховання, виготовлення пам'ятника позивачем надано квитанцій, що містяться в матеріалах кримінальної справи (товарний чек № 149 від 07.02.2014 року (том 1 а.с. 115); 6320 грн. витрат на поховання, так як ці вимоги підтверджуються копією накладної № 56 від 01.05.2013 року на 6320 грн. (том 4 а.с. 243 зворот)); 1062 грн. витрат, пов'язаних з наданням послуг МОРГу № 1, які підтверджуються копією фіскального чеку № 5682 від 30.04.2013 року (том 4 а.с. 244)); 2864,06 грн. витрат на продукти, які підтверджуються копією чеків на 1837,13 грн. та 1026,93 грн.(том 4 а.с. 243)), а разом 33486,06 грн. майнової шкоди, та добровільне відшкодування у сумі 20000 грн. (том 1 а.с. 200 зворот, том 2 а.с. 44)). Дані квитанції були враховані при розгляді кримінальної справи та цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди. Інших належних та допустимих доказів понесення матеріальних витрат позивачем суду не надано. Тому в задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди суд відмовляє. Спірні правовідносини регулюються також і Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України. Згідно ст.3 вказаного Закону обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю та майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Згідно ст.6 вказаного Закону страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час ДТП, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором. Згідно ст.22 вказаного Закону при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров'ю або майну третьої особи. Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. З матеріалів справи встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ СК «Інтер-Поліс». П.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що з врахуванням змісту ст. 979 ЦК країни та ст. 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. У ст. 23 Закону визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов'язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов'язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; шкода, пов'язана із смертю потерпілого. За положеннями ст.23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. У даному випадку така моральна шкода позивачу заподіювалася через смерть чоловіка та батька, а також наявна неправомірна поведінка відповідача щодо нього. Згідно із ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає у душевних стражданнях яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в іншій спосіб, незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктом 9 постанови Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної( немайнової) шкоди" передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Також позивачам спричинені й моральні страждання, а саме внаслідок ДТП вони пережили моральні страждання та хвилювання, змушені були витрачати час та кошти на лікування, втрата батька та чоловіка призвели до негативних змін упорядкованого життєвого ритму позивачів. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд також враховує обставини справи та докази в їх сукупності, характер і тривалість страждань, стан здоров'я позивача, тяжкість завданої травми та наслідки, особу відповідачки, яка має неповнолітніх дітей, добровільність відшкодування матеріальної шкоди, в тому числі за вироком суду. Тому на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю, до стягненню з страхової компанії підлягає сума в розмірі 13 764 грн. та з відповідача на користь позивачів по 100 000 грн. кожному.

Outcome: approved