Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року її нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який діяв у її інтересах, застосувати наслідки недійсності цього договору та визнати за нею право власності на це нерухоме майно. Вказувала, що їй належало зазначене нежитлове приміщення, площею 957,6 кв.м., яке вона 14 травня 2010 року придбала на відкритих торгах. В той же час, 09 лютого 2018 року вона отримала витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до якого 24 грудня 2017 року новим власником майна стала [PERSON] , а потім наступним власником стала [PERSON] . Перед тим, 18 грудня 2017 року вона оформила у приватного нотаріуса довіреність на ім`я [PERSON] , якою уповноважила його розпоряджатися своїм зазначеним нерухомим майно, проте 15 січня 2018 року вона її відкликала. Вважала, що під час укладення договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] було порушено вимоги ч. 5 ст. 203 та ст. 655 ЦК України: правочин не був направлений на реальне настання правових наслідків, що були обумовлені ним, оскільки а ні [PERSON] , а ні [PERSON] не передали їй кошти за продане нерухоме майно. Тому такий договір є недійсним. Посилалася в позові на положення ст.ст. 388, 391, 392 ЦК України щодо можливості захисту права власності на нерухоме майно шляхом його витребування у добросовісного набувача та визнання на нього права власності, якщо це право не визнається іншою особою, проте за висунутими вимогами, зокрема і до відповідачки [PERSON] , просила визнати за нею ( [PERSON] ) право власності на нежитлові приміщення. Під час підготовчого провадження представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити в задоволенні позовної заяви, оскільки при укладені договорів, в тому числі і договору купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , були дотримані всі вимоги закону, зокрема і щодо передачі грошових кошті за продане майно, що визначено п. 4 договору купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року. Тому немає ніяких підстав стверджувати, що договір не був направлений на настання реальних правових наслідків. Крім того у відзиві вказувала, що вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на майно не є вірним способом захисту, що вже було визначено практикою Верховного суду України в постанові від 30 листопада 2016 року у справі № 756/14448/14-ц. Також вказувала, що насправді між [PERSON] та її чоловіком та їх бізнес-партнерами існують непорозуміння щодо інвестицій у спільний бізнес-проект з приводу зазначеного нежитлового об`єкту. Про це із заявою до органу поліції звертався чоловік [PERSON] , але проведеним розслідуванням провадження було закрито за відсутністю складу правопорушення. Відповідач [PERSON] також подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовної заяви через її необґрунтованість та безпідставність. Вказав, що 18 грудня 2017 року [PERSON] уповноважила його довіреністю розпоряджатися нежитловими об`єктами по [ADDRESS] (раніше - с. Пам`ять комунарів), в тому числі і право укладати всі не заборонені законом договори купівлі-продажу, обміну, оренди та здійснювати розрахунки по укладеним угодам. Заперечував, що договір не був направлений на настання реальних правових наслідків, в тому числі і щодо передачі грошових коштів, оскільки в п. 4 договору купівлі-продажу було прямо зазначено, що кошти продавцю, тобто [PERSON] були передані повністю до укладення правочину. Відсутність незаконності при укладені договору також було встановлено і під час досудового слідства, проведеного за заявою чоловіка позивачки. Також звертав увагу на невірність правових вимог до [PERSON] , оскільки визначеною судовою практикою вірним способом захисту власника є витребування майна у добросовісного набувача шляхом поданням віндикаційного позову за положеннями ст. 388 ЦК України. Ухвалами суду від 19 травня 2020 року у приватних нотаріусів Боненко Т.Л. та Біцюк Т.Є. були витребувані копії документів щодо оформлення договорів купівлі-продажу нерухомості від 24 грудня 2017 року та від 21 березня 2018 року. Також, ухвалою суду від 19 травня 2020 року за заявою представника відповідачів [PERSON] було витребувано для огляду матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 12018150230000204 за заявою [PERSON] про незаконне заволодіння нерухомим майном його дружини по [ADDRESS] . Правом на подання відповіді на відзив позивачка не скористалася. Ухвалою суду від 30 вересня 2020 року підготовче провадження в справі було завершено і призначено розгляд справи по суті. В судове засідання позивачка не з`явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, направила на розгляд свого представника, який позов підтримав та просив задовольнити з тих же підстав, що й були зазначені в позовній заяві. Крім того, як підставу для обґрунтування позовних вимог в частині неотримання продавцем [PERSON] грошових коштів за начебто проданий нежитловий об`єкт вказував, що будь-якими банківськими документами не було підтверджено перерахування їй грошових коштів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з`явилися, направили на розгляд справи свою представницю, яка просила повністю відмовити в задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість, адже всі умови договору купівлі-продажу були дотримані й виконані, зокрема і передача коштів за придбаний об`єкт нерухомості, що визначено п. 4 оскаржуваного договору. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, направив суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, заперечував проти задоволення позову. Треті особи до судового засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, їх неявка не є перешкодою в розгляді позову. Суд, заслухавши присутніх на засіданні учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Позивачці [PERSON] належало на праві приватної власності нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8-9) (далі нежитлове приміщення або нежитловий об`єкт). 18 грудня 2017 року вона оформила та видала на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іскрицькою Г.В., якою уповноважила його представляти її інтереси у всіх організаціях з усіх питань, пов`язаних реєстрацією та розпорядженням належним їй вказаним нежитловим об`єктом, в тому числі: продавати, обмінювати, передавати в оренду, здійснювати розрахунки по укладеним угодам і договорам. Своєю заявою від 15 січня 2018 року приватному нотаріусу Іскрицькій Г.В. вона відкликала довіреність [PERSON] . Проте, за час її дії, 24 грудня 2017 року, [PERSON] , діючи від імені [PERSON] на підставі цієї довіреності, уклав із громадянкою [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., за умовами якого продав їй цю нерухомість за 278 тис. грн. В у п. 4 договору, записано, що ця сума отримана продавцем від покупця до оформлення договору купівлі-продажу, що відповідало положенням закону, виписаного у ст. 631 ЦК України. Далі, 21 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу того ж нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Біцюк Т.Є., за яким перша - продала, а друга - купила ці приміщення за 530000 грн., з яких 500000 грн. отримані продавцем до підписання договору, а інша частина коштів покупець зобов`язався передати продавцю в строк до десятого грудня того ж року. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу, зокрема, у зв`язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. Як установлено судом, підставою для визнання договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України позивачкою зазначено ненастання реальних наслідків правочину - що кошти за нежитловий об`єкт вона не отримала. Проте, на переконання суду, така підстава може свідчити про невиконання умов договору, що може бути підставою для його розірвання. Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правочин вчиняється у формі, встановленій законом; особа, яка вчиняє правочин, (про що наголошував позивач), повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. При прийнятті рішення в справі суд враховує достатність доказів, наданих сторонами, що визначено ст. 80 ЦПК України - достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. При цьому, ст. 80 цього ж кодексу визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подають безпосередньо до суду сторони та інші учасники справи (ст. 83 цього ж Кодексу). З матеріалів справи, а також матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР № 12018150230000204, зареєстрованого за заявою [PERSON] , вбачається, що [PERSON] було добровільно укладено із [PERSON] договір доручення, на підставі якого вона видала йому довіреність, посвідчену нотаріально, на право розпорядження своїм нерухомим об`єктом. Укладаючи договір купівлі-продажу нерухомого майна [PERSON] діяв на підставі цієї довіреності і в інтересах позивачки. Проведеними експертними дослідженнями під час кримінального провадження було підтверджено, що підписи в довіреності [PERSON] та заяві [PERSON] про надання згоди по відчуженню майна, виконаними ними особисто. З цього вбачається добровільність [PERSON] та її чоловіка на продаж нерухомості. Справжніх та дійсних доказів противного суду представленого не було, зокрема і того, що грошові кошти не були їй передані. В п. 4 договору купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року записано, що кошти продавцю були передані до підписання самого договору, що відповідає положенням ч. 3 ст. 631 ЦК України, за якими сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладання. Під час кримінального провадження також не було встановлено, що довіреність [PERSON] видала під впливом обману внаслідок шахрайських дій інших осіб. Посилання представника позивача на те, що під час кримінального провадження [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відмовилися від надання показів на підставі ст. 63 Конституції України, що вказує на їх умисел по незаконному заволодінню майном [PERSON] , суд не може прийняти як достатньо обґрунтованими, оскільки користування особою правами, визначеними Конституцією України, не підтверджує її протиправні помисли та дії. До того ж у ч. 2 ст. 62 Конституції України, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість. Що ж до посилання представника позивачки про відсутність будь-яких підтверджень, в тому числі і банківських документів, про передачу їй коштів за оскаржуваним договором, то суд зазначає наступне. Частиною 1 ст. 1087 ЦК України встановлено, що розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що граничні суми розрахунків готівкою для фізичних осіб встановлюються Національним банком України. 06 червня 2013 року була прийнята постанова Правління Національного банку України № 210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою", яка набрала чинності 01 вересня 2013 року, але з 05 січня 2018 року втратила чинність згідно з постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148. Тобто на час укладення договору 24 грудня 2017 року вона ще діяла. В п. 1 Постанови № 210 було визначено, що гранична сума готівки у розрахунках фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, складає 50 000 (п`ятдесяти тисяч) гривень. Водночас згідно зі статтею 85 Закону України "Про нотаріат" (далі - Закон), нотаріус у передбачених законодавством України випадках приймає від боржника в депозит грошові суми і цінні папери для передачі їх кредитору. Можливість прийняття грошових коштів у депозит нотаріуса щодо виконання зобов`язання за цивільно-правовими договорами передбачена ЦК України. Так, згідно зі статтею 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов`язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: 1) відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов`язання; 2) ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку; 3) відсутності представника недієздатного кредитора. Вказаний перелік є вичерпним. Отже, виконати норму Положення про проведення розрахунків фізичних осіб через депозит нотаріуса не вбачалося можливим. Тобто нотаріус, при укладенні договору купівлі-продажу не мав можливості перевірити та долучити до договору, який посвідчував, документ, що підтверджував проведений розрахунок. Договір купівлі-продажу є підставою для проведення розрахунків між сторонами. Згідно з частиною третьою статті 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Після нотаріального посвідчення договору функція нотаріуса щодо вчинення нотаріальної дії є виконаною. За відсутності підстав для визнання договору недійсним немає підстав і для застосування наслідків його недійсності за ст. 215 ЦК України. Крім того суд вважає за необхідне звернути увагу, що в даному випадку (у разі визнання договору купівлі-продажу від 24 грудня 2017 року недійсним) позивачкою невірно обрано спосіб захисту права власності - якщо особа, яка вважає себе власником майна, має захищати свої порушені права шляхом пред`явлення вимог до чергового набувача майна з використанням правових механізмів, передбачених ст. 215, 216 ЦК України. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України. Проте позивачкою заявлено вимогу про визнання права власності на нерухоме майно з підстав, передбачених ст. 392 ЦК України. Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Також, пунктом 21 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року судам було роз`яснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України. Відповідно до п.п. 22, 26 вищевказаної постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). У зв`язку із цим, якщо майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. За положеннями ст. 265 ЦПК України суд вважав необхідним визначити окреме судове засідання щодо розподілу судових витрат. За викладеного,

Outcome: dismissed