Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" з позовом про захист прав споживача та застосування наслідків недійсності (нікчемного) правочину В обґрунтування позовних вимог вказує, що 04 вересня 2014 року між ним та відповідачем по справі було укладено договір № 010983 фінансового лізингу. Договір був ними підписаний. Згідно умов вказаного договору відповідач брав на себе зобов'язання придбати предмет лізингу ( автомобіль Geely МК - Сross) у власність та передати його в користування Позивачеві. Згідно умов договору Позивачем 04.09.2014 року було сплачено на рахунок відповідача комісію за організацію та оформлення договору, 10% від вартості предмету лізингу, у розмірі 10000 гривень., що підтверджується квитанцією № 769.78.1 04.09.2014 року Позивачем також було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж, 50% від вартості предмету лізингу, у розмірі 50000 гривень, що підтверджується квитанцією № 769.77.1. Позивач вказує, що ним були виконані всі умови договору, які були необхідні для передачі йому у користування вказаного автомобілю вартістю 100 000 гривень. Всупереч п.1.7. Договору , яким передбачено , що предмет договору передається у користування лізінгоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за організацію та оформлення договору, Позивач не отримав в користування предмет лізингу. В січні 2015 року Позивач дізнався від відповідача, що вартість автомобіля зросла до 180000 гривень. 15.01.2015 року Позивач, не погодившись з такою вартістю автомобілю, звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та просив повернути йому сплачені гроші. Відповідач прийнявши пропозицію Позивача, письмово повідомив останнього, що договір вважається розірваним з 13.02.2015 року. Та вказали, що сплачена комісія за організацію у розмірі 10000 гривень та авансовий платіж в сумі 50000 гривень, згідно умов договору, поверненню не підлягають. Позивач наголошує на тому, що при підписанні договору він не звернув уваги на такі умови і він був введений відповідач у оману. Вказані умови Позивач вважає несправедливими з посиланням на ст. 18 ЗУ "Про захист прав споживача". Позивач посилається на ст. 799 ЦК України, і вказує, що підставою для визнання договору нікчемним є те, що цей договір не був нотаріально посвідчений, що на його думку суперечить чинному законодавству. Також Позивач наводить ряд обставин, які на його думку є підставою для визнання договору нікчемним. Наводить посилання на Постанови Пленуму Верховного суду щодо визнання правочинів недійсними . На підставі ст.ст. 215,216,220,236,799,806, ЦК України, ст. 6,10 ЗУ "Про фінансовий лізинг" ст.ст. 18,19,22 ЗУ "Про захист прав споживача" Позивач в первинному позові просив суд визнати недійсним договір та стягнути з відповідача сплачені ним кошти, але під час судового розгляду Позивач в порядку ст. 27,31 ЦПК України , змінив позовні вимоги та прохає суд : Застосувати наслідки нікчемності правочину, а саме стягнути з відповідача на його користь сплачені кошти в сумі 10000 гривень та 50000 гривень. В судовому засіданні Позивач та його представник позовні вимоги підтримали, вважають, що відповідач ввів в оману Позивача і як нечесні підприємці відмовляється йому повернути 60000 гривень сплачених ним згідно договору лізингу укладеному 04 вересня 2014 року за № 010983. Наголосили, що Позивачу надали договір для його підписання тільки після сплати ним вказаних коштів., п 9.1.1 договору він не читав. Позивач підтвердив, що вказаний договір був розірваний в односторонньому порядку за його ініціативою 13.02.2015 року. На даний час ніяких правовідносин між ним та відповідачем не існує. На їх думку договір є нікчемним і вони прохають суд застосувати наслідки нікчемного правочину. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи в їх відсутність. Надав суду письмове заперечення в якому позов не визнав у повному обсязі, прохає суд відмовити у його задоволенні. Вислухавши Позивача та його представника, вивчивши матеріали справи суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з оглядом на наступні обставини. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 10 ЦПК України, передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 010983 від 04 вересня 2014 року, укладений між Позивачем та відповідачем був розірваний в за ініціативою Позивача 13.02.2015 року, даний факт не оспорюють сторони, він підтверджується заявою Позивача від 25.02.2015 року ( а.с.22), та листом відповідача № 19611 від 02.03.2015 року ( а.с.25). На даний час договірних відносин між сторонами не існує. Договір був частково виконаний . За його умовами Позивач сплатив комісію на користь відповідача 10% від вартості предмету лізингу, у розмірі 10000 гривень., що підтверджується квитанцією № 769.78.1. 04.09.2014 року Позивачем також було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж, 50% від вартості предмету лізингу, у розмірі 50000 гривень, що підтверджується квитанцією № 769.77.1. Судом встановлено, що Позивачем не виконані умови п. 1.7 договору фінансового лізингу № 010983 від 04 вересня 2014 року щодо сплати комісії за передачу предмета лізингу, розмір цієї комісії становить 3 % від вартості предмету лізингу, тобто 3 000,00 грн., і тому, як зазначає відповідач у своєму запереченні і з цим суд погоджується, строк передачі предмета лізингу не почав свій відлік. Отже Позивач , сплативши 60 000,00 грн., тобто авансовий платіж (50 000,00 грн.) та комісію за організацію оформлення договору (10 000,00 грн.), не сплатив вищезгадану комісії за передачу предмету лізингу (3 000, 00 грн.). Тому суд має всі підстави вважати, що Відповідач не порушив зазначений строк і станом на сьогодні у нього не виник обов'язок поставити предмет лізингу, а у Позивача не виникло право на отримання предмету лізингу. Таким чином, посилання Позивача на порушення вимог договору лізингу щодо поставки предмета лізингу не відповідають дійсним обставинам справи. Не обґрунтованими є доводи Позивача також щодо включення до договору лізингу несправедливих умов. Позивач не довів в чому саме полягає така несправедливість. В судовому засіданні Позивач та його представник не довели, що умови договору лізингу порушують принцип добросовісності у розумінні п. 6 ч. 1 ст. 3 та ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України та того, що умови договору завдають хоч якоїсь шкоди Позивачу та не наводиться жодного прикладу нанесення такої шкоди. Відсутність в договорі лізингу відомостей про продавця товару (предмету лізингу), в розумінні ст. 806-809 Цивільного кодексу України, не є істотною умовою вказаного договору. Суд погодився з цього приводу з поясненнями відповідача про те, що на момент укладення договорів непрямого лізингу, найменування продавця товару дуже часто не відоме самому лізингодавцю (у випадку коли Позивач не обирає предмет лізингу та продавця, а встановлює специфікацію предмета лізингу і доручає вибір лізингодавцю), що виключає можливість включення відомостей про продавця до договору. Щодо місця одержання предмету лізингу, то сторони не позбавлені можливості додатково узгодити ці умови договору. Щодо ствердження Позивача про нікчемність правочину та недійсності вказаного договору, суд також вважає їх помилковими та необґрунтованими. З гідно з частинами 1, 2 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина 1 статті 220 ЦК України). Але при цьому суд вважає, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Посилання Позивача на норми частини 2 статті 806, частини 2 статті 799 ЦК України є безпідставними, адже до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), які містяться у параграфі 1 Загальні положення про найм (оренду) глави 58 ЦК України, з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Положення про найм (оренду) транспортного засобу згідно з параграфом 5 глави 58 ЦК України до договору фінансового лізингу не застосовуються. Доводи Позивача про те, що ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" займається нечесною підприємницькою практикою є необґрунтованими, так як він не вказав на конкретні дії відповідача, які б підпадали під встановлені статтею 19 Закону України «Про захист прав споживачів», заборони. Таким чином, твердження Позивача, щодо нечесної практики Відповідача є безпідставними та необґрунтованими. Необґрунтованість вимог Позивача підтверджується не лише наведеними вище положеннями чинного законодавства України, але і судовою практикою, в тому числі за участю Відповідача, зокрема: ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року (щодо необхідності зазначати у чому саме полягає несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу; щодо необхідності застосування Закону України «Про захист прав споживачів» у системному зв'язку зі спірними правовідносинами, що регулюються Законом України «Про фінансовий лізин», який є спеціальним); ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 липня 2014 року (щодо необов'язковості нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу). Враховуючи все вищезазначене, суд дійшов висновку, що договір фінансового лізингу укладений між сторонами по справі вчинений з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансовий лізинг», містить всі істотні умови, встановлені законом, вчинений у письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійсними (нікчемним) у встановленому законом порядку. Позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх вимог та які доводять обґрунтованість його позовних вимог, а тому позовні вимоги щодо застосування наслідків нікчемності правочину та повернення сплачених коштів задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed