Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

у липні 2017 року [PERSON] звернувся у суд з позовом до [PERSON] про надання дозволу на в"їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї неповнолітніх дітей. В обгрунтування своїх вимог зазначає, що сторони у справі перебували в шлюбі з 16 вересня 2000 року. Рішенням Гагаринського районного суду м. Севастополя від 20.10.2011 р. шлюб розірвано. Від шлюбу вони мають трьох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що з 2011 року син [PERSON] та дочка [PERSON] проживали разом з ним, а син [PERSON] з відповідачем. Після анексії Криму, з квітня 2014 р. позивач переїхав на постійне проживання з тимчасово окупованої території АР Крим до м Києва, де продовжив адвокатську діяльність.За взаємною згодою діти стали проживати разом з матір"ю в м. Сімферополь, де вони навчались. У серпні 2016 року позивач перевіз з тимчасово окупованої території АР Крим свого сина [PERSON] на постійне проживання в м. Київ. Вивезення дитини з тимчасово окупованої території на постійне проживання було здійснено за згодою його матері [PERSON], яка для перетину адміністративного кордону з боку окупаційної влади надала письмовий дозвіл. Син [PERSON] отримав статус тимчасово переміщеної особи, на дитину надавалась соціальна допомога. Дитина постійно проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS], навчається в Гімназії № 59 ім. Бойченка м. Київ. Син отримав ідентифікаційний код [NUMBER], ідентифікаційну карту, біометричний паспорт для виїзду за кордон (копії додаються). З метою нормального психологічного розвитку дитина повинна безпосередньо спілкуватись із своїм братом та сестрою, а також і з матір'ю. Однак, це на даний час ускладнено, оскільки відповідач не виїжджає з тимчасово окупованої території для оформлення нотаріальної згоди на в'їзд на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, та виїзд з неї. Відповідач це пояснює своїм станом здоров'я та необхідністю значних матеріальних витрат. Легітимні органи нотаріату України на території АР Крим не діють. Таким чином, позивач не може організувати спілкування всіх дітей між собою та їх сумісний відпочинок та оздоровлення на території АР Крим в період осінніх, зимових та весняних канікул і не може це зробити в період літніх канікул. Зазначені обставини вимушують позивача звернутись до суду з метою отримання дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, та виїзд з неї всіх дітей на весь період до досягнення дітьми 16-річного віку, оскільки відповідач не має наміру виїжджати з тимчасово окупованої території АР Крим. При цьому інших спірних питань з приводу спілкування з дітьми, місця їх проживання, утримання та інших між сторонами не має. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач в судове засідання не з"явилася, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена судом. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення позивача, свідка та дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 16 вересня 2000 року. Від шлюбу сторони у справі мають трьох неповнолітніх дітей: - [PERSON], [INFO], - [PERSON], [INFO], - [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження. Рішенням Гагаринського районного суду м. Севастополя від 20.10.2011 р. шлюб між сторонами у справі розірвано. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, узгодити питання в"їзду на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим та виїзд з неї всіх дітей на весь період до досягнення дітьми 16-ти річного віку вони не можуть. Позивач, звертаючись у суд з даним позовом, зазначає, що з метою нормального психологічного розвитку дитина - [PERSON], [INFO], повинна безпосередньо спілкуватись із своїм братом та сестрою, а також і з матір'ю. Однак, це на даний час ускладнено, оскільки відповідач не виїжджає з тимчасово окупованої території для оформлення нотаріальної згоди на в'їзд на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, та виїзд з неї. Таким чином, позивач має бажання, проте не може організувати спілкування всіх дітей між собою та їх сумісний відпочинок та оздоровлення на території АР Крим в період осінніх, зимових та весняних канікул і не може це зробити в період літніх канікул. А мати дітей, яка не заперечуючи проти в"їзду та виїзду дітей на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим, не вчиняє передбачених законом та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України відповідних дій, а саме не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд за межі України, чим фактично створює перешкоди. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що батько неповнолітніх дітей діє не в їх інтересах або на шкоду їм, суду, у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України порядку, не надано. [PERSON] у позовній заяві зазначає чітке визначення періоду перебування дітей на тимчасово окупованій території України - Автономній Республіці Крим, що відповідає вимогам закону. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, як обгрунтовані. На підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved