Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

29 січня 2016 року [PERSON] звернулася до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вказаним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з 2000 по 2015 року працювала в ПАТ «КЗГО» (є правонаступником ВАТ «Центральний рудоремонтний завод») в шкідливих умовах праці внаслідок чого з 2011 року почала хворіти та з 2015 року стан її здоровя значно погіршився. Після звернення до медичних закладів рішенням ЛЕК НДІ від 13.08.2015 року позивачці [PERSON] встановлено професійне захворювання яке виникло через тривалу роботу в шкідливих умовах а саме в умовах перевищення гранично допустимих величин , несприятливий клімат . Згодом за висновком МСЕК від 15.12.2015 року їй встановлено 20 % втрати професійної працездатності строком до 01.12.2016 року. Вважає, що професійне захворювання виникло в неї з вини відповідача який систематично порушував норми трудового законодавства а саме в частині забезпечення належним, сприятливих та безпечних умов праці. Зазначила, що через хворобливий стан здоровя та втрату працездатності переживає фізичні та моральні страждання через порушення нормальних життєвих звязків і необхідністю додаткових зусиль для організації свого життя. Внаслідок зазначеного зірнулася до суду та просить суд стягнути з відповідача на її користь 100\~000 грн. за заподіяну їй моральну шкоду. В судове засідання, що було призначено на 05 квітня 2016 року сторони не зявились. Відповідно до статті 197 частини 2 ЦПК України, 05 квітня 2016 року фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. До початку судового засідання [PERSON] [PERSON] надала письмову заяву про розгляд справи без їх участі. В попередніх судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не заявився, проси суд розглядати справу за його відсутності та просив суд відмовити в задоволенні позову Заслухавши пояснення представника позивача, що були дані в попередніх судових засіданнях, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Під час розгляду справи судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка Сірик В.А. дійсно перебувала в трудових відносинах з відповідачем. Згідно наданої трудової книжки видно, що позивачка була працевлаштована у ПАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» з 01.11.2001 року землеробом сталефасонолеварного цеху та була звільнена з підприємства за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України 20 серпня 2015 року. Суд зазначає, що посилання позивача про те, що ПАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» є праввоприємником прав та обовязків ВАТ «Центральний рудоремонтний завод» є безпідставними, враховуючи ті обставини, що ПАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» було засноване як нова юридична особа, що видно з установчого договору про створення та діяльність Закритого акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» від 07 червня 2001 року та інформацію з безкоштовного пошук відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що здійснено відповідно до статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань», відповідно до якої, ПАТ «Криворізький завод гірничого обладнання», ідентифікаційний код 31550176 та ПАТ «Криворізький центральний рудоремонтний завод» ідентифікаційний код 00190940, є різними юридичними особами, дата реєстрації проведена в різний час, та на дату винесення рішення суду не перебувають в процесі ліквідації та припиненими. За виявленими професійними захворюваннями у позивачки комісійно було складено акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 02.10.2015 року. Відповідно до акту позивач виконував роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. В пункті №16,17 Акту розслідування професійного захворювання комісією встановлено обставини та причину виникнення профзахворювання. Умови праці з причин, які мали місце порушень систем вентиляції та режимів експлуатації сумішоприготувальних машин. транспортерів підпадала під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони. Також в пункті 17 Акту зазначено, що працюючи раніше стрижневиком машинного формування в сталефасаноливарному цеху Криворізький центральний рудоремонтний завод, з тих же причин підпадала під вплив підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгеннолї дії у повітрі робочої зони. В пункті №19 Акту зазначено, що враховуючи роботу [PERSON] на підприємстві ВАТ «Криворізький центральний рудоремонтний завод» та Приватне акціонерне товариство «Криворізький завод гірничого обладнання», продовж 15 років 2 місяців в умовах впливу шкідливих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо. Відповідно до Медичного висновку ЛЕК Українського Науково-дослідного інституту промислової медицини від 13.08.2015 року № 1095 позивачці встановлено наступні професійні захворювання за діагнозами: Хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої ст. .(пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст..) група В. ЛН першого-другого ст., Захворювання з висновку спеціалістів, виникло у зв'язку з тривалим часом роботи в шкідливих та небезпечних умовах праці, які перевищували санітарно-допустимі норми: пил з перевищенням гранично - допустимих величин, несприятливий виробничий клімат. За результатом первинного огляду МСЕК від 15.12.2015 року позивачці [PERSON] встановлений відсоток втрати професійної працездатності 20 %. за діагнозом ХОЗЛ до 01.01.2017 р . з повторним переоглядом 01.12.2016 року. Судом встановлено, що відповідно до письмових матеріалів справи позивачка [PERSON] працювала на підприємстві Приватне АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАВОД гірничого обладнання» і спору з цього приводу у сторін не існує, а існує лише спір щодо часу роботи за період з 22 травня 2000 року 01 листопада 2001 року. Відповідно до пункту 4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Пошкодження здоровя позивача [PERSON] є тривалими, а тому до спірних правовідносин потрібно застосовувати цивільне законодавство, що визначенні в статті 4 Цивільного кодексу України, що діє на час розгляду справи в суді. Відповідно до Закону України "Про охорону праці», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що при виконанні трудових обов'язків здоров'ю позивача була заподіяна шкода професійним захворюванням, на підприємствах відповідачів позивач тривалий час працював, виконуючи роботи в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Як встановлено із медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває фізичні болі, загальну слабкість. Через стан здоров`я позивачка вимушена періодично проходити стаціонарне лікування, їй протипоказана важка праця, несприятливий мікроклімат. Позивачка втратила нормальні життєві звязки через відчуття фізичного дискомфорту. Покращення в стані здоров'я не відбувається, захворювання прогресує, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, незважаючи на регулярні курси лікування, стан здоров`я позивача покращується тимчасово. Постійний характер фізичних страждань через постійні болі \~\~позивачки знаходить також підтвердження в медичних документах, з яких убачається, що позивач потребує забезпечення лікарськими засобами . Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. \~\~ Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови \~\~праці \~\~відповідно \~\~до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Як роз'яснено у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31 березня 1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та ін. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Таким чином, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, настання негативних змін у його житті, неможливість відновлення стану, який мав потерпілий до професійного захворювання, з урахуванням ступеню вини відповідача час роботи на підприємствах відповідача в умовах шкідливих факторів, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний біль, обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, і вважає необхідним призначити позивачці компенсацію в розмірі 14\~000 гривень 00 копійок що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. При визначенні розміру стягнення моральної шкоди, суд зазначає, що позивачка виконувала роботи у шкідливих умовах на підприємстві ВАТ «Криворізький центральний рудоремонтний завод», що не відноситься до відповідача за правами та обовязками та відповідач не є правонаступникам вказаного товариства. Суд відхиляє письмові заперечення представника відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємствами засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту встановлення наявності доказу вини відповідача суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. З урахуванням викладеного, доводи відповідача про те, що потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань, що підлягають компенсації не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача \~\~на користь держави судовий збір у сумі 551 гривень 20 копійок.

Outcome: partial