Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

11.12.2019 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до Заводського районного суду міста Дніпродзержинськ Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 132972 (сто тридцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривні 73 копійки та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1994 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто чотири) 59 копійок. Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області від 09.01.2020 року справу призначено до судового розгляду та визначено порядок розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідно до статуту Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 21.05.2018 № 519, змінено найменування Публічного Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» на Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк». Позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що відповідно до умов кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 від 17 вересня 2009 року відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 32945,80 грн. зі сплатою за користування кредитом 20,04% річних строком до 16 вересня 2014 року. Через неналежне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором в частині своєчасного повернення кредитних коштів утворилася заборгованість, розмір якої станом на 20 листопада 2019 року складає 132972 (сто тридцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривні 73 копійки, з яких 22108,35 грн. - заборгованість за кредитом, 5307,14 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1358,82 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 97628,29 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 6320,13 грн - штраф (процентна складова). Тому позивач просив стягнути на свою користь з відповідача вказану заборгованість в загальному розмірі 132972 (сто тридцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривні 73 копійки а також покласти судові витрати на Відповідача у розмірі 1994,59 грн. сплату судового збору за подачу позовної заяви. Представник позивача в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та розглянути справу без участі відповідача при заочному розгляду справи, без його участі та без застосування технічних засобів. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст.130 ЦПК України, про причини неявки суду не повідомив, судова повістка - виклик направлена відповідачеві на останню відому суду адресу і в силу ст.131 ЦПК України вважається доставленою, на підставі ст. 223 ЦПК України суд вважає причини неявки відповідача неповажними; є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, що дозволило суду за згодою позивача, згідно вимог ст. 280 ЦПК України, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що дозволило суду вважати за необхідне визнати його неявку з неповажних причин, провести заочний розгляд справи, розглянути справу на підставі наявних у справі доказів. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється на підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані, та підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Ст. 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Розглянувши матеріали справи, перевіривши та дослідив матеріали справи в межах заявлених позовних вимог, суд дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 17.09.2009 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (позичальник) був укладений кредитно-заставний договір № DZH0AD403037727, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі в розмірі 32945,80 грн. зі сплатою за користування кредитом 20,04% річних строком до 16 вересня 2014 року (а.с. 7-12). Пунктом 14.2 кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 погоджено, зокрема, що у випадку порушення позичальником зобов`язань щодо сплати кредиту, винагороди та процентів, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 (однієї) гривні за кожен день прострочки. Згідно з пунктами 14.9, 14.10 кредитно-заставного договору від 17.09.2009 року, при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов`язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов`язується сплатити банку штраф у розмірі 250,00 грн. плюс 5% від суми невиконаного зобов`язання; нарахування неустойки за цим договором здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане відповідною стороною. У пункті 14.11 кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 сторони встановили строки позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у 5 років. Додатком № 1 до кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 погоджено Графік погашення кредиту, яким визначено погашення заборгованості за тілом кредиту, винагороди та процентів щомісячними платежами (а.с. 13). У додатку № 2 до кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 сторони визначили Загальну вартість кредиту (а.с. 12 зворот). Відповідач всупереч умов договору, взяті на себе кредитні зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 20 листопада 2019 року складає 132972 (сто тридцять дві тисячі дев`ятсот сімдесят дві) гривні 73 копійки, з яких 22108,35 грн. - заборгованість за кредитом, 5307,14 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1358,82 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 97628,29 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за кредитним договором, 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 6320,13 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 5-6). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог діючого законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №444/9519/12 (провадження №14-10 цс 18) від 28 березня 2018 року. Крім того, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. У разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення. У постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року зазначено, зокрема, що суд апеляційної інстанції при попередньому розгляді справи не з`ясував розміру заборгованості за кредитним договором, не перевірив періоду за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами, унаслідок чого не визначився з дійсним розміром заборгованості, яка підлягає стягненню на користь банку. При визначенні розміру заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача, суд враховує наступне. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154 цс 18. Отже, розмір заборгованості за кредитно-заставним договором № DZH0AD403037727 від 17.09.2009 року, станом на 20 листопада 2019 року складає 22108,35 грн. - заборгованість за кредитом, 5307,14 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 6320,13 грн. - штраф (процентна складова). Разом з тим, за положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Кредитно-заставний договір № DZH0AD403037727 від 17.09.2009 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , є споживчим кредитом, тому на нього розповсюджується дія Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно абзацу 2 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, встановлено, зокрема, що споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (ч. 5 ст. 216 ЦК України). Кредитно-заставним договором № DZH0AD403037727 від 17.09.2009 року у підпункті "г" пункту 17.1.8 погоджено, зокрема, сплату на користь банку винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів (а.с. 12). Відповідно до розрахунку заборгованості, позивачем нарахована заборгованість по комісії в розмірі 1358,82 грн. Отже, відповідно до приписів статті 215 ЦК та статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, зазначений вище підпункт "г" пункту 17.1.8 правочину щодо встановлення щомісячної комісії в розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення кредитного договору, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Пунктом 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на час укладення вищевказаного кредитного договору, дано визначення терміну послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як плата винагороди за резервування ресурсів, не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання кредиту, у зв`язку із укладенням кредитного договору відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту - позичальнику. Виходячи з викладеного, встановивши, що підпунктом "г" пункту 17.1.8 кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 позичальнику було встановлено винагороду за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів; приймаючи до уваги, що надання інших послуг за вказану комісію (винагорода за резервування ресурсів) умовами кредитного договору не погоджено, - колегія приходить до висновку, що зазначений вище підпункт правочину щодо встановлення нарахування комісії у вигляді винагороди за резервування ресурсів є нікчемним в силу закону з моменту його укладення, а отже таким, що не створює юридичних наслідків для сторін, тому не потребує визнання його недійсним. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією в сумі 1358,82 грн. Вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості по пені задоволенню також не підлягають, виходячи з наступного. У правовій позиції Верховного Суду України в справі № 6-2003цс15 зазначено, що, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Враховуючи вищевикладене, нарахування банком штрафів в розмірі 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 6320,13 грн. штраф (процентна складова), суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення на користь банку пені у розмірі 97628,29 грн., оскільки пунктом 14.2 кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 від 17.09.2009 року передбачено, що вказана пеня стягується за порушення позичальником зобов`язань із погашення кредиту. Отже, вищевказана пеня є несправедливим подвійним нарахуванням неустойки. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши укладення між сторонами 17 вересня 2009 року кредитно-заставного договору № DZH0AD403037727 та отримання за його умовами грошових коштів позичальником; приймаючи до уваги, що після реалізації банком заставного майна заборгованість в повному обсязі не погашена, колегія дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за вказаним договором, станом на 20.11.2019 року в загальному розмірі 33985,62 грн., а саме заборгованість за тілом кредиту - 22108,35 грн. та заборгованість за відсотками за користування кредитом - 5307,14 грн., 250,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 6320,13 грн. штраф (процентна складова). Розмір вказаної вище заборгованості підтверджується представленими позивачем розрахунком заборгованості, який є арифметично правильним та не спростований відповідачем. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина 4 статті 82 ЦПК України). Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Відповідно до ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Також суд зазначає, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача 509 (п`ятсот дев`ять) гривень 42 копійки, що становить 25,54 % сплаченого судового збору, який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог у зв`язку з частковим задоволенням позову.

Outcome: partial