Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

21 квітня 2017 р. ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Позов мотивований тим, що між ЗАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] 27.02.2006 р. укладений договір №SAMDN20000005932556, на підставі якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 5000,00 грн. зі сплатою 36,00 % річних на суму залишку заборгованості. Банк зобов'язання за вказаним договором виконав шляхом надання кредиту. Відповідач порушує кредитні зобов'язання та має станом на 31 березня 2017 року заборгованість у сумі 19 199,52 грн., яка складається з: 3 545,59 грн. заборгованості за кредитом; 15 653,93 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом. Посилаючись на викладене, ПАТ КБ "ПриватБанк" просить стягнути з відповідача на їх користь вищевказану суму заборгованості. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, у письмовій заяві позовні вимоги підтримав повністю, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач по справі [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що він дійсно отримував кредит у розмірі 5 000,00 грн. на платіжну картку, проте більше трьох років не користується коштами, навіть не має кредитної картки. Просив відмовити позивачеві у задоволенні позову за пропуском строку звернення до суду. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом строку дії договору (ст. 261 ЦК України). Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Судом установлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 13.03.2006 року укладений договір №SAMDN20000005932556 про відкриття та обслуговування платіжної картки, копія якого міститься в матеріалах справи. З тексту зазначеного договору вбачається, що відповідачеві був наданий кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 5 000 грн. під 36 % річних із розрахунку 360 днів у році. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії карти (п.1.1). Погашення заборгованості мало відбуватися шляхом внесення щомісячних платежів у розмірі 7% від залишку заборгованості за кредитним лімітом на кінець звітного місяця. Період сплати заборгованості - наступний місяць за звітним (п.1.1). На підставі вказаного договору відповідачеві [PERSON] відкритий 27.02.2006 р. картковий рахунок №414960530103687, про що зазначено у розділі 10 Договору. Строк дії договору співпадає зі строком дії картки, вказаним на лицевій стороні картки (п.4.3). Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 31 березня 2017 року заборгованість становить 19 199,52 грн., яка складається з: 3 545,59 грн. заборгованості за кредитом; 15 653,93 грн. заборгованості за процентами за користування кредитом. З вказаного розрахунку вбачається, що востаннє відповідач за договором сплатив 100 грн. 07.11.2013 року. У подальшому за кредитом здійснювалося лише нарахування заборгованості. З витребуваних за клопотанням відповідача доказів, наданих позивачем, а саме: інформації про повний рух коштів за рахунком також вбачається, що після 07.11.2013 р. відповідач [PERSON] не вносив кошти. За інформацією позивача вбачається, що відповідачеві була видана лише одна картка 27.02.2006 р. №414960530103687, термін дії якої 02/13. З урахуванням досліджених доказів судом встановлено, що, виходячи з положень п.4.3 Договору, строк його дії закінчився у лютому 2013 р. Таким чином, про порушення свого права щодо повернення кредиту у повному обсязі Банк знав ще у березні 2013 р. З позовом до суду Банк звернувся у квітні 2017 р., тобто, пропустивши строк звернення до суду, при цьому клопотання про поновлення строку з зазначенням поважності причин пропуску такого строку суду не надавав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні наполягав на застосуванні наслідків пропуску строків позовної давності. З урахуванням зазначених обставин суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у відповідності з положеннями ч.4 ст.267 ЦК України - з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, на застосуванні якої наполягав відповідач.

Outcome: dismissed