Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

В квітні 2018 року на підставі ухвали судді Голосіївського районного суду м. Києва від 26.03.2018 про направлення справи за підступністю до Подільського районного суду м. Києва, до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору іпотеки припиненим. Позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що 4 квітня 2008 року між позивачкою [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено Договір про іпотечний кредит №МRТG-000000012447, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] грошові кошти в сумі 191 000,00 доларів США зі сплатою 12,0% річних з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 04.04.2028 року. Зазначає, що в якості забезпечення виконання позичальником первісного зобов`язання, між банком та [PERSON] було укладено Іпотечний Договір №МRТG-000000012447/S, відповідно до умов якого позивачка передала в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Зазначає, що 12 березня 2018 року відповідачем було направлено позивачці [PERSON] вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. Даною Вимогою відповідачці було запропоновано сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 22.02.2018 року становив 302474,60 доларів США, а у випадку невиконання зобов`язання за кредитним договором, попереджено про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». В той же час, дану вимогу Банку позивачка вважає неправомірною, а відповідача таким, що втратив право на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки між сторонами було підписано Додаткову угоду про внесення змін та доповнень №1 до Договору про іпотечний кредит № МКТС-000000012447 від 04.04.2008, за якою сторони фактично уклали новаційний договір позики, адже відповідач врахував суму заборгованості, що виникла за кредитним договором, а позивач зобов`язалася повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань. Посилалась на те, що жодного нового договору іпотеки позивачка не підписувала, а відтак, договір іпотеки від 04.04.2008 вважає таким, що припинився у зв`язку з підписанням додаткової Угоди. Також вказувала на те, що 12 жовтня 2010 року відповідачем було подано до Шевченківського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором. Подачу позовної заяви позивачка вважає вимогою банку про дострокове погашення заборгованості за кредитом, якою банк змінив строки виконання зобов`язання та зумовив початок перебігу строку позовної давності на звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, у позовній заяві позивачка вказує на те, що з урахуванням наданого їй 30-денного строку на погашення заборгованості за кредитом, кінцевою датою внесення нею платежу на погашення заборгованості була дата 13 листопада 2010 року. Через три роки від цієї дати за твердженням позивачки Банк втратив право стягувати заборгованість за кредитом, відсотками та пенею. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків та пені, відповідач відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК змінив строк виконання основного зобов`язання. Позивачка припинила погашати кредит та відсотки з квітня 2010 року, вимога про сплату заборгованості була заявлена відповідачем 12.11.2010 року, а тому термін виконання основного зобов`язання був автоматично змінений з 04.04.2028 року на 13.11.2013 року. З настанням цієї дати позивачка вважає відповідача таким, що втратив право на заявлення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, тоді як з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки Банк звернувся 12.03.2018. Також як на підставу позовних вимог [PERSON] посилалась на те, що 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Посилаючись на зазначену норму Закону, позивачка вказувала, що примусове стягнення боргу за рахунок нерухомого майна неможливе. Зважаючи на зазначені вище підстави, позивачка [PERSON] просила суд визнати припиненою іпотеку нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , встановлену іпотечним договором №МRТG-000000012447/S від 04.04.2008 року на користь ПАТ «Укрсоцбанк» у зв`язку із припиненням основного зобов`язання, а також зобов`язати ПАТ «Укрсоцбанк» припинити дії по позасудовому зверненню стягнення на даний предмет іпотеки. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник банку у судове засідання не з`явився, направив до суду Відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти задоволення позову. Посилався на те, що підписана Угода про внесення змін та доповнень №1 до Договору про іпотечний кредит не припинила дію іпотеки, а відтак, вважав безпідставними твердження позивачки про новацію як підставу для припинення іпотеки. Щодо інших підстав позову свою позицію не виклав. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що 4 квітня 2008 року між ТОВ «УніКедитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено Договір про іпотечний кредит №МRТG-000000012447, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит для придбання квартири [ADDRESS] у розмірі 191 000 доларів США (а.с.33-39). З метою забезпечення вимог банку по кредитному договору, 04.04.2008 рок між ТОВ «УніКредитБанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] було укладено договір іпотеки №МRТG-000000012447/S, за умовами якого позивачка як боржник за кредитним договором передала в іпотеку банку належну їй квартиру [ADDRESS] (а.с.42-46). За кредитним договором, укладеним 04.04.2008 з ТОВ «УніКредитБанк», утворилася заборгованість, для стягнення якої з [PERSON] , ВАТ «УніКредит Банк» 18.10.2010 звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом про стягнення кредитної заборгованості, вимоги якої обґрунтовував тим, що з станом на 06.10.2010 у [PERSON] утворилася заборгованість у розмірі 207330,13 доларів США (а.с.49-52). 27.12.2010 між ВАТ «УніКредитБанк», який був правонаступником ТОВ «УніКредитБанк», та [PERSON] було укладено Угоду про внесення змін та доповнень №1 до Договору про іпотечний кредит №МRТG-000000012447 від 04.04.2008, відповідно до якої, у зв`язку з реструктуризацією простроченої заборгованості по кредиту, сторони здійснили капіталізацію суми простроченої заборгованості та додали прострочену та несплачену основну суму кредиту до суми кредиту з рівномірним розподіленням суми, що додана, на строк кредиту, що залишився. У зв`язку з підписанням такої Угоди, сторонами було погоджено новий графік погашення кредиту (а.с.40-41). 12 березня 2018 року ПАТ «Укрсоцбанк» як правонаступник ВАТ «УніКредитБанк» (який був правонаступником ТОВ «УніКредитБанк») направив [PERSON] письмову вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням. У даній Вимозі банк повідомив про наявну заборгованість у розмірі 302474,60 доларів США та запропонував [PERSON] погасити дану заборгованість протягом 30-денного строку, встановленого ст.ст. 35,36 Закону України «Про іпотеку» (а.с.47-48). Отримавши таку Вимогу, [PERSON] 21.03.2018 звернулася до суду з даним позовом. Дану Вимогу банку позивачка вважає безпідставною та незаконною, у зв`язку з чим просить суд зобов`язати ПАТ «Укрсоцбанк» припинити дії по позасудовому зверненню стягнення на даний предмет іпотеки, адже іпотеку нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , встановлену іпотечним договором №МRТG-000000012447/S від 04.04.2008 на користь ПАТ «Укрсоцбанк», вважає припиненою у зв`язку із припиненням основного зобов`язання. Спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про іпотеку» та Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] не виконувала належним чином вимоги кредитного договору, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, розмір якої збільшувався залежно від часу користування кредитними коштами. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості [PERSON] здійснила у квітні 2010 року. 18 жовтня 2010 року банк звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 207330,13 доларів США. Звертаючись до суду з даним позовом, однією з підстав для визнання іпотеки припинено, [PERSON] зазначає сплив трирічного строку звернення до суду з вимогою про стягнення кредитної заборгованості, а відтак, і сплив строку позовної давності за вимогами, що забезпечували основні вимоги банку. Подачу позовної заяви до суду про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором [PERSON] вважає вимогою банку про дострокове погашення кредиту, адже у такий спосіб банк змінив дату виконання зобов`язання з 04.04.2028 року на листопад 2013 року. Так, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України у разі зміни кредитором строку виконання основного зобов`язання, такий строк підлягає обчисленню від дати заявлення вимоги. Сплив 3 років з дати внесення останнього платежу за кредитом позивачка [PERSON] також вказує як обставину, у зв`язку з настанням якої банк пропустив строк позовної давності з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором, а відтак, втратив право заявляти вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. У цьому зв`язку [PERSON] і просить суд зобов`язати банк припинити дії по зверненню стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, твердження позивачки про те, що сплив 3 річного строку на стягнення кредитної заборгованості припиняє іпотеку, не ґрунтується на вимогах закону. Зокрема, правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 "Припинення зобов`язання" розділу І книги п`ятої "Зобов`язальне право" ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 "Припинення зобов`язання" ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування, суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша цієї статті), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, Цивільний кодекс України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Пропуск строку позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і за загальним правилом є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 цього Закону). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України "Про іпотеку". Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з абзацом другим частини першої статті 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Натомість такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов`язанням, цей Закон не передбачає. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, отже, не може вважатися підставою для припинення іпотеки. Такий правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 у справі № 921/247/17-г/16. Таким чином, факт звернення банку до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості у 2010 році, якою банк фактично змінює строки виконання основного зобов`язання, та сплив трирічного строку від дати останнього платежу за кредитом у 2013 році, не є підставою для припинення іпотеки в розумінні ст. 17 Закону України "Про іпотеку", а відтак не позбавляє права банку направити боржнику Вимогу погасити заборгованість. Оскільки договір іпотеки не припинив своєї дії, як і не припинилась і сама іпотека, оскільки Законом України "Про іпотеку" не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності для звернення до суду з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором, то підстав для задоволення вимоги [PERSON] про визнання іпотеки припиненою, а також про зобов`язання банку припинити дії щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки не вбачається. Що стосується заявленої підстави для зобов`язання банку припинити дії щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з дією Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», слід зазначити наступне. Частинами першою та третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачене право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Банк на підставі умов Договору іпотеки листом від 12.03.2018 повідомив [PERSON] про намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Разом з тим 7 червня 2014 року набув чинності Закон № 1304-VII, згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя. Мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, однак не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) цей предмет іпотеки (застави). Такими чином, поширення мораторію за Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на випадок з іпотечним майном [PERSON] , не впливає на право банку направляти боржнику Вимогу погасити заборгованість за кредитом, а відтак не діє підстав у судовому порядку зобов`язувати банк припиняти дії щодо позасудового звернення стягнення. Посилання позивачки на ще одну підставу для припинення іпотеки, а саме укладення 27.12.2010 Угоди про внесення змін та доповнень №1 до Договору про іпотечний кредит від 04.04.2008, якою змінено графік погашення заборгованості за кредитом, та відсутність нового договору іпотеки, який би забезпечував вимоги банку за новим кредитним договором, не є такими, які впливають на висновки суду про відсутність підстав для припинення іпотеки. У конкретному випадку внесені зміни до кредитного договору не припинили зобов`язання за кредитним договором, а відтак, не потягли за собою припинення іпотеки, яка за Договором іпотеки діє до виконання зобов`язань за кредитом в повному обсязі. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] не можуть бути задоволені судом, адже жодна з наведених позивачкою підстав не вказує на припинення іпотеки та не впливає на право банку вживати заходів щодо задоволення своїх вимог за кредитним договором та договором іпотеки. На підставі ст.ст. 267, 509, 526, 599-609, 638, 1054 ЦК України, Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», Закону України «Про іпотеку»,

Outcome: dismissed