Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивачі звернулися в суд із позовом про стягнення з відповідача на їх, позивачів, користь матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 14.01.2019р. близько 11 год. 00 хв. у місті Львові поблизу перехрестя вулиць Зелена та Довбуша відбулася дорожньо - транспортна пригода (падіння пасажирів в транспортному засобі) за участю тролейбуса марки "ЛуАЗ Т-601.01" бортовий № [NUMBER] маршрут № [NUMBER] , який належить ЛКП "Львівелектротранс" під керуванням водія [PERSON] та автомобіля "Renault Scenic" реєстраційний номер [NUMBER] під керування водія [PERSON] , який зі слів водія тролейбуса створив аварійну ситуацію. В результаті вказаної дорожньо - транспортної пригоди пасажири тролейбуса, зокрема, позивачка [PERSON] отримала тілесні ушкодження середнього ступеня важкості, позивачка [PERSON] отримала тілесні ушкодження легкого ступеня важкості, позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеня важкості.16.06.2020р. слідчим слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту СМУ ГУ НП у Львівській області винесена постанова про закриття кримінального провадежння у зв"язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. Зазначають, що цивільна відповідальність власника тролейбуса ЛКП "Львівлектротранс" застрахована у СК "ТАС" відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземного транспорту ДСЦВ/48 № FO-00061108 від 14.03.2018р., однак договором не передбачено виплати страхівки пасажирам, що знаходяться в транспортному засобі у випадку настання страхового випадку. Разом з тим, відповідно до норм Цивільного кодексу України, вважають, що саме відповідач ЛКП "Львівелектротранс" є відповідальним за заподіяну шкоду позивачам. Позивачі зазначають, що ними понесені матеріальні витрати, зокрема на лікування. Окрім того, їм заподіяна моральна шкода, оскільки внаслідок спричинення тілесних ушкоджень вони зазнали емоційних страждань. З урахуванням уточнення позовних вимог, позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 4 596 (чотири тисячі п"ятсот дев"яносто шість) гривень 67 коп. та моральну шкоду в розмірі 150 000 (сто п"ятдесят тисяч) гривень 00 коп., позивачка [PERSON] просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 4 920 (чотири тисячі дев"ятсот двадцять) гривень 68 коп. та моральну шкоду в розмірі 75 000 (сімдесят п"ять тисяч) гривень 00 коп., позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду в розмірі 23 840 (двадцять три тисячі вісімсот сорок) гривень 47 коп. та моральну шкоду в розмірі 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 коп. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 29 вересня 2020 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Третьою особою подано пояснення, в яких страхова компанія зазначає, що відшкодувати завдану шкоду повинна особа, а у випадку встановлення факту трудових відносин юридична особа, якщо шкоду було завдано під час виконання винним своїх трудових обов"язків, тобто відповідачем ЛКП "Львівелектротранс". У поданому відзиві на позовну заяву відповідач просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позов є безпідставним, а викладені в позовній заяві твердження не відповідають дійсності. При цьому не заперечив, що в роезультаті ДТП, яка мала місце 14.01.2019р. позивачі зазнали різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень. Зазначає, що дорожньо - транспортна пригода сталася з вини позивачів, які отримали ушкодження внаслідок порушення ними вимог п.5.2. ПДР України, допустивши грубу необережність. У відповіді на відзив представник позивачів зазначив, що відповідач у своєму відзиві не довів, що шкоджу було завдано внаслідок умислу потерпілих або грубої необережності. Звернув увагу, що в цивільному праві не існує презумпції вини потерпілого. В судовому засідання в якості третьої особи залучено [PERSON] - водія тролейбуса. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 01 березня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, на підставі наявних в матеріалах справи доказів. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. За ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК\~України,\~ визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Постановою слідчого відділу розслідування злочинів у сфері транспорту Слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області Вуса Б.Я. від 16 червня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019140040000094 від 15.01.2019р. закрите у зв"язку з відсутнстю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.286 КК України. 14.01.2019р. приблизно 11 год. 00 хв. у місті Львові по вулиці Зеленій, поблизу перехрестя вулиць Зелена та Довбуша відбулася дорожньо - транспортна пригода (падіння пасажирів в транспортному засобі) за участю тролейбуса марки "ЛуАЗ Т-601.01" бортовий номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] та автомобіля "Renault Scenic" реєстраційний номер [NUMBER] під керування водія [PERSON] , який зі слів водія тролейбуса створив аварійну ситуацію. В результаті вказаної дорожньо - транспортної пригоди пасажири тролейбуса, зокрема, позивачка [PERSON] отримала тілесні ушкодження середнього ступеня важкості, позивачка [PERSON] отримала тілесні ушкодження легкого ступеня тяжкості, позивач [PERSON] отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. З постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що потерпілі пасажири [PERSON] та [PERSON] не в повній мірі убезпечили себе під час проїзду у тролейбусі, хоча така можливість у них була. Матеріалами справи встановлено та підтверджується сторонами в судовму засіданні, що цивільна відповідальніст власника тролейбуса ЛКП "Львівелектротранс" була застрахована, що підтверджується договором цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ДСЦВ/48 від 14.03.2018 року, який був укладений між ЛКП «Львіелектротранс» та ПАТ «СГ «ТАС». Разом з цим, договором не передбачено страхових виплат пасажирам, які знаходяться в транспортному засобі. Згідно постанови, [PERSON] та [PERSON] отримали тілесні ушкодження середньої важкості, [PERSON] отримала легкі тілесні ушкодження. Разом з тим, з обставин справи, які мали місце при вчиненні дорожньо - транспортної пригоди, не вбачається, що саме позивачі винні в отриманні тілесних ушкоджень, допустивши грубу необережність, як це зазначає відповідач у своєму відзиві. Відповідачем не наведено жодного аргументу та не надано жодного належного доказу у справі, які б стверджували, що позивачі передбачили настання дорожньо - транспортної пригоди, поставились до цього байдуже та намаглися самоввпевнено їх уникнути. Відтак, відповідачем не доведено причинно - наслідкового зв"язку як цього вимагає закон, який би вказува на те, що саме в діях позивачів наявні ознаки грубої необережності. До матеріалів справи позивачами долучено ряд доказів, зокрема, виписки, довідки, квитанції про оплату, листи, товарні чеки, які свідчать про те, що на лікування позивачів понесені матеріальні витрати, а саме на лікування, отриманих різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, внаслідок дій, які мали місце при вчиненні дорожньо - транспортної пригоди. Для спростування доводів щодо стягнення матеріальної шкоди відповідач жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав. Відповідачем не надано документів, які б спростовували заявлений розмір матеріальної шкоди. Натомість, судом встановлено, що долучені до матеріалів справи платіжні документи підтверджують факт лікування позивачів внаслідок дорожньо транспортної пригоди. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 1166 ЦК України,\~майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини другої\~статті 1187 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. \~ \~ \~ Згідно ст.1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з положеннями частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Відповідно до положень п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач внаслідок протиправних дій відповідача, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч.3 ст.12, та 81 ЦПК України. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зазначив, що суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс. При наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. На думку суду зазначені суми позивачами, зокрема позивачкою [PERSON] - 150 000 (сто п"ятдесят тисяч) гривень 00 коп., позивачкою [PERSON] - 75 000 (сімдесят п"ять тисяч) гривень 00 коп., позивачем [PERSON] - 200 000 (двісті тисяч) гривень 00 коп. є дещо завищеними, не ґрунтуються на засадах розумності та справедливості, а тому суд врахувавши характер та обсяг моральних страждань, яких зазнали позивачі, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості прийшов до висновку про зменшення розміру моральної шкоди, що заявлена позивачами. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. На підставі викладеного,

Outcome: approved