Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати незаконним і скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 53639360 від 17.08.2020 р. про реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; скасувати реєстраційний запис про право власності № 37789128, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем 12.08.2020 р.; визнати за позивачем, [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , адреса місця реєстрації та проживання: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідачів. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26.06.2008 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого нотаріально, вона придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Для придбання вказаної квартири позивачем було взято в АТ «УкрСиббанк» кредит на суму 98 000,00 доларів США, про що було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11364341000 від 26.06.2008 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором цього ж дня між позивачем та АТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки № 88922, предметом якого стала вказана квартира. 19.12.2011 року відбулась заміна сторони кредитора з АТ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк», до якого перейшли всі права первісного кредитора за зобов`язанням позивача по кредиту. У зв`язку з ліквідацією ПАТ «Дельта Банк» з 24.05.2019 року право вимоги по кредитному договору № 11364341000 від 26.06.2008 року перейшло до ТОВ «ФК «Гефест», ув`язку з чим також відбулась заміна сторони іпотекодержателя в іпотечному договорі з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «ФК «Гефест». Однак позивача не було повідомлено про таку заміну іпотекодержателя. У серпні 2020 року позивач дізналась, що приватний нотаріус Юдін М.А. зареєстрував право власності на квартиру за ТОВ «ФК «Гефест», однак позивач щодо цього жодної інформації раніше не отримувала, жодної усної або письмової згоди не надавала, жодних документів, що надавали б право на відчуження її квартири не підписувала та не надавала. Як кредитний, так і іпотечний договір наразі діють та не розірвані. ТОВ «ФК «Гефест» звернувся до приватного нотаріуса про здійснення реєстрації на квартиру без законних на те правових підстав, а приватний нотаріус протиправно, всупереч умовам договору іпотеки та приписам Закону України «Про іпотеку», зареєстрував право власності на квартиру за ТОВ «ФК «Гефест». Посилаючись на приписи ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач вважає, що належним способом захисту її порушених прав буде скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування реєстраційного запису та визнання за позивачем права власності на квартиру. Крім того, Соснівським районним судом міста Черкас 25.01.2018 року було видано виконавчий лист № 712/1440/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості по кредиту в сумі 1 169 557,75 грн та судового збору в сумі 3 219,00 грн, а одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї і тієї ж суми заборгованості одночасно. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2020 року була задоволена заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру. Ухвалою суду від 25.09.2020 року відкрито провадження у цій справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Також, судом задоволено клопотання позивача про витребування доказів у справі від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та відповідача-1. Копію вказаної ухвали суду разом з копією позовної заяви з додатками відповідачем-1 отримано 12.10.2020 р., а відповідачем-2 - 13.10.2020 р. 28.10.2020 року до суду від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на виконання ухвали суду від 25.09.2020 року, надійшла копія реєстраційної справи № 2147701180000. 02.11.2020 року від відповідача-1, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна М.А., на виконання ухвали суду від 25.09.2020 року, до суду надійшла завірена належним чином копія матеріалів реєстраційної справи, сформованих при проведенні реєстраційних дій щодо квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17.12.2020 року відмовлено у задоволені клопотання представника відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» - [PERSON] про поновлення строку на подання відзиву, відзив відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Гефест», що надійшов до суду 09.12.2020 року, залишено без розгляду. Листом від 12.01.2021 року судом було роз`яснено представнику відповідача-2 ТОВ «ФК «Гефест» - [PERSON] щодо необхідності уточнити, яким чином суду слід враховувати подані стороною пояснення від 24.12.2020 р., а також - щодо необхідності надати підтвердження надіслання таких пояснень і доданих доказів іншим учасникам справи. 19.01.2021 року до суду надійшов лист Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо виконання ухвали суду від 25.09.2020 р. у частині витребування доказів 25.01.2021 року до суду від директора ТОВ «ФК «Гефест» - [PERSON] надійшла заява свідка з додатками, у якій останній надає відповіді на поставлені позивачем у позовній заяві питання, а також надає пояснення по справі, у яких позовні вимоги не визнає, з огляду на наступне. З 24.05.2019 року ТОВ «ФК «Гефест» є кредитором по відношенню до позивача за кредитним договором та договором іпотеки, з розміром вимог в сумі 7 018 382,74 грн. Відповідно до п. 5.1. договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, отже вирішили, що окремий договір є тим застереженням, яке включено до договору іпотеки. Сторони договору іпотеки визначили можливі способи позасудового врегулювання - звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення п.п. 5.2.1, 5.2.2 договору іпотеки містять інформацію, що порядок позасудового звернення стягнення встановлений Законом України «Про іпотеку». Щодо посилань позивача на ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» та тверджень, що договір іпотеки, який містить застереження, не містить тих положень, що встановлені законом після укладення договору іпотеки, то вони є безпідставними як такі, що порушують принцип дії закону в часі. При позасудовому зверненні стягнення на предмет іпотеки відповідачем-2 було дотримано вимог ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та надано відповідачу-1 разом з відповідною заявою від 12.08.2020 року передбачені законом документи, що підтверджують право вимоги до позивача, наявність та факт заборгованості, факт порушення кредитного зобов`язання, наявність підстав для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, факт направлення двічі вимог та їх невручення позивачу з підстав закінчення строку зберігання, вартість предмету іпотеки, що визначена суб`єктом оціночної діяльності, а отже у відповідача-1 не було підстав для відмови у вчиненні реєстраційних дій, а тому 17.08.2018 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав. Щодо накладеного в рамках виконавчого провадження № 56696770 арешту на квартиру, який, на думку позивача, був підставою для відмови у проведення реєстраційної дії, то в силу приписів п. 7 ч. 3 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Оскільки спірна квартира не є безхазяйною річчю, не є самочинним будівництвом, з урахування відсутності доказів належності позивачу права власності на квартиру, а також невстановлення факту втрати правовстановлюючих документів, вважає, відсутні підстави для задоволення позову. Інших заяв по суті справи від сторін не надійшло. Ухвалою суду від 09.02.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Сторони у судове засідан6ня не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності за наявними в матеріалах справи доказами. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи, 26.06.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 11364341000, за умовами якого Банк надає Позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання на придбання квартири грошові кошти в сумі 98 000,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 475 270,60 грн за курсом НБУ на день укладення Договору, зі сплатою 14,00% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначених у Договорі, та з кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту не пізніше 26.06.2029 року, на умовах визначених цим Договором (т. 1 а.с. 27-33, 34-39, 40-41). З метою забезпечення належного виконання вимог зазначеного Договору кредиту № 11364341000 від 26.06.2008 року цього ж дня між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 88922, посвідчений Степаненко Д.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 1344, предметом якого є однокімнатна квартира [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2008 року, посвідченого Степаненко Д.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1340, що зареєстрований в Державному реєстрі правочинів за № 2680984 (т. 1 а.с.42-45). Крім того, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Степаненко Д.В., 26.06.2008 року за реєстровим № 1345 у зв`язку з посвідченням Договору іпотеки накладено заборону відчуження на вказану в договорі квартиру до припинення або розірвання цього Договору іпотеки. Реєстраційний напис на вказаному правовстановлювальному документі - Договорі купівлі-продажу квартири від 26.06.2008 року вчинено Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна» 11.07.2008 року, про що зроблено запис у реєстрову книгу № д 1645-3 за реєстровим № 208 (т. 1 а.с.25-26). Відповідно до п. 4 Договору купівлі-продажу квартири від 26.06.2008 року продаж квартири, за домовленістю сторін, вчинено за суму 559 735,87 грн. У відповідності до пп. 5.1., 5.2. п. 5. Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється одним з наступних способів: 5.2.1. Передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2. Отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені Іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.3. Позасудове врегулювання може бути застосовано Сторонами в будь-який момент звернення стягнення на Предмет іпотеки, але в будь-якому разі лише до моменту набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення Предмет іпотеки. 30.08.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Корольовим В.В. в межах виконавчого провадження № 56696770 з примусового виконання виконавчого листа № 712/1440/13-ц, виданого 25.01.2018 року Соснівським районним судом м. Черками, винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, [PERSON] , - квартиру [ADDRESS] , у межах суми звернення стягнення з урахуванням основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 1 290 054,42 грн (т. 1 а.с. 49-50). За матеріалами копії реєстраційної справи № 2147701180000, сформованої Департаментом з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), убачається, що 12.08.2020 року ТОВ «ФК «Гефест», в особі представника Богуславського Є.В., звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Юдіна М.А., з заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с108-142). 17.08.2020 року державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Юдіним М.А., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, за результатами розгляду вказаної заяви та документів, поданих для проведення державної реєстрації прав, винесено рішення провести державну реєстрацію права власності, форма власності: приватна на квартира, що розташований [ADDRESS] , за суб`єктом: ТОВ «ФК «Гефест», УНЗР 42350033. Відкрити розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстраційну справу на об`єкт нерухомого майна. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 220754757 від 18.08.2020 р. державним реєстратором приватним нотаріусом Юдіним М.М., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, 12.08.2020 р. 19:03:49 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності номер запису про право власності/довірчої власності: 37789128 на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 2147701180000, яким є квартира [ADDRESS] , за ТОВ «ФК «Гефест», підстава для державної реєстрації: Договір іпотеки № 88922, серія та номер: 1344, виданий 26.06.2008 р., видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, Степаненко Д.В.; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53639360 від 17.08.2020 р. 13:55:53, приватний нотаріус Юдін М.А., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, м. Київ (т. 1 а.с. 46-48). Згідно з вимогами вих. № 69, 84 від 06.08.2019 року ТОВ «ФК «Гефест» просить від [PERSON] в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги погасити перед ТОВ «ФК «Гефест» наявну заборгованість за Кредитним договором № 11364341000 від 26.06.2008 в сумі 7 018 382,74 грн. У разі невиконання вимоги повідомляється про виникнення у заявника права звернути стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб, передбачений ст. 37-6-38 Закону України «Про іпотеку» на підставі Договору іпотеки від 26.06.2008 № 88922, реєстровий № 1344 (т. 1 а.с. 126-129). Поштові відправлення зі вказаними вимоги позивачу не були вручені, у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання (т. 1 а.с. 116-125). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. На час укладення Договору іпотеки № 88922 від 26.06.2008 р. чинною була редакція Закону України «Про іпотеку» від 12.05.2006 р. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до частин 1-3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до ч.3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. У пунктах 58, 59 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) зазначено, що: «закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина третя статті 33 Закону): судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону». У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)». Судом встановлено, що у пункті 5. Договору іпотеки №88922 від 26.06.2008 р. міститься застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, у якому передбачені способи звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема, пунктом 5.2.1. передбачена передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Отже, Договір іпотеки №88922 від 26.06.2008 р. містить застереження, яке надавало банку право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у спосіб, встановлений статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Водночас застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя Договору іпотеки №88922 від 26.06.2008 р. чітко визначено, що передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання відбувається виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку», однак матеріали справи не містять жодних доказів щодо укладення такого окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, відтак передача Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання відбулася всупереч умовам Договору іпотеки №88922 від 26.06.2008 р. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. За змістом ст. 18 вказаного Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Пунктом 40 Порядку № 1127 встановлено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону та Порядком. Відповідно до п. 57 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Згідно з п. 61 Порядку № 1127 для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку № 1127, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплені у статтях 10, 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Однак за матеріалами реєстраційної справи суд не вбачає документу, що підтверджує наявність факту завершення тридцятиденного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 24 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою для відмови в державній реєстрації прав: є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно. При цьому, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 220534802 від 17.08.2020 р. убачається, що на момент прийняття рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.08.2020 р. № 53639360 на спірне нерухоме майно перебувало під обтяженням у вигляді арешту, про що до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним реєстратором приватним виконавцем Корольовим В.В. було внесено запис про обтяження № 27717759 (спеціальний розділ) від 31.08.2018 р., підстава: постанова, про арешт майна боржника, серія та номер: 56696770, виданий 30.08.2018, видавник: приватний виконавець Корольов В.В. (т. 1 а.с. 138-140). Вказане свідчить про порушення державним реєстратором вимог п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З урахуванням наведеного, рішення про перехід права власності на належне позивачу майно у власність відповідача було прийняте державним реєстратором всупереч умовам Договору іпотеки №88922 від 26.06.2008 р., а також з порушенням вимог п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 61 Порядку № 1127. Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд зазначає наступне. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Так, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. За змістом пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до статті 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У частині другій статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Викладене свідчить про те, що з 16 січня 2020 року такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року в справі № 906/516/19 та від 20 серпня 2020 року в справі №916/2464/19. Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд доходить висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача є: скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та визнати за позивачем право власності на квартиру. При цьому, обраний позивачем спосіб захисту про скасування запису про право власності є неефективним та таким, що на час ухвалення рішення суду не передбачений законом в чинній редакції. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить висновку про задоволення позову [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест» про скасування рішення про державну реєстрацію прав, скасування реєстраційного запису та визнання права власності на майно, оскільки судом встановлено наявність підстав для скасування рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Юдіна Максима Анатолійовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 53639360від 17.08.2020 13:55:53 про державну реєстрацію за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гефест», код ЄДРПОУ: 42350033, права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] із визнанням права власності на квартиру [ADDRESS] за позивачем. Щодо посилань позивача на одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу, що призводить до стягнення на користь кредитора однієї і тієї ж суми заборгованості одночасно, то судом вказані обставини не перевірялись, в силу ненадання сторонами належних доказів у цій частині. Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Інші доводи сторін, наведені у позові та заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За нормою ч. 7 ст. 157 Цивільного процесуального кодексу України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. З урахуванням часткового задоволення позову, у порядку ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача-2 на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6 858,56 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: partial