Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду із заявою про встановлення юридичного факту загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов"язку військової служби 13.07.2014 року у районі м. Луганськ Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В обґрунтування заяви посилається на те, що 07.11.2009 року вона зареєструвала шлюб з громадянином України [PERSON] , [INFO] . 19.07.2003 року її чоловік [PERSON] поступив до Одеського інституту Сухопутних військ через Київський військовий ліцей. Пізніше її чоловік проходив військову службу на посаді командира гірсько-піхотної роти військової частини [NUMBER] . В період з 19.05.2014 року по 13.07.2014 року він безпосередньо брав участь в боях за незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України на території Донецької та Луганської областей. 13.07.2014 року під час виконання бойового завдання в районі м. Луганськ Луганської області, близько 01 год. 00 хв., а саме під час прориву в Луганський міжнародний аеропорт, в ході сутичок з найманцями окупаційної адміністрації Російської Федерації на території Луганської області, її чоловік [PERSON] , отримавши вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітки несумісне з життям, загинув. Згідно свідоцтва про смерть та лікарського свідоцтва про смерть встановлено, що смерть [PERSON] дійсно сталася [INFO] в м. Луганськ Луганської області внаслідок крововтрати, вогнепального кульового наскрізного поранення грудної клітки. Також, витягом із протоколу засідання Центральної військово - лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв встановлено, що вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітки капітана [PERSON] , 1986 року народження, яке послужило причиною його смерті [INFO] пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Заявник зазначає, що за життя її чоловіка - [PERSON] наказом начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.09.2008 року № 434 було нагороджено почесним нагрудним знаком начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України «За досягнення у військовій службі» ІІ ступеня. Наказом Міністра оборони України від 17.02.2014 року № 79 медаллю «10 років сумлінної служби». Указом Президента України від 21.10.2014 року № 817/2014 її чоловіка посмертно нагороджено орденом Богдана Хмельницького ІІІ ст. Указом Президента України від 17.02.2016 року № 53/2016 відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції». Заявник, таким чином, стверджує, що саме в результаті збройної агресії та воєнного конфлікту, який був розпочатий Російською Федерацією, її чоловік, [PERSON] , [INFO] , загинув у в районі м. Луганськ Луганської області 13.07.2014 року. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації проти України на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя її чоловіка, передбачене\~статтею 27 Конституції України,\~ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року. [PERSON] зазначає, що її звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту поранення та загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 13.07.2014 року в районі м. Луганськ Луганської області, що сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено, тим, що вона має на меті визначення статусу [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. А це можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено. А тому на підставі вище викладеного заявник просить встановити юридичний факт загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 13.07.2014 року у районі м. Луганськ Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. В судове засідання заявник та її представник не з"явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи без участі заявника, у якій також зазначає, що заявник заяву підтримує у повному обсязі. Представник заінтересованої особи - Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, подав до суду клопотання про розгляд справи у відсутності представника Мінсоцполітики. Представник заінтересованої особи\~ - Російської Федерації (Посольство Російської\~Федерації\~в Україні, місцезнаходження: м. Київ, Повітрофлотський\~проспект, 27) в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відомостей про причину своєї неявки до суду та будь-яких заперечень проти задоволення заяви не надав. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що капітан [PERSON] , [INFO] , проходив військову службу на посаді командира гірсько-піхотної роти військової частини [NUMBER] (м. Ужгород), що підтверджується витягом з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) м. Ужгород від 29.07.2017 року № 159. Згідно з повідомленням т.в.о. командира військової частини [NUMBER] від 15.07.2014 року № 989 встановлено, що капітан [PERSON] , військовослужбовець військової частини [NUMBER] під час виконання бойового завдання вірний військовій присязі загинув в бою 13 липня 2014 року. Відповідно до довідки т.в.о. командира військової частини [NUMBER] від 06.08.2014 року № 321 встановлено, що капітан [PERSON] , військовослужбовець військової частини [NUMBER] дійсно перебував з 18.05.2014 року в кризовому районі, а з 19.05.2014 року по 13.07.2014 року залучався до участі в антитерористичній операції в Донецькій та Луганській областях, де і загинув під час виконання завдання у районі проведення антитерористичної операції 13.07.2014 року. Як убачається з довідки №1065 від 2014 року про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) капітана [PERSON] , [INFO] , виданої т.в.о. командира військової частини [NUMBER] та т. в.о. начальника медичної служби військової частини [NUMBER] , 13.07.2014 року під час виконання бойового завдання [PERSON] отримав вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітки несумісне з життям. Подія сталася в районі м. Луганськ Луганської області близько 01 год. 00 хв. під час прориву в Луганський міжнародний аеропорт. В ході сутичок з бойовиками ЛНР капітан [PERSON] загинув. Смерть настала під час виконання дій, що входять до обов"язків військової служби та не пов`язана з вчиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи самогубства. Згідно з лікарського свідоцтва про смерть № 2278-ОМ від 22.07.2014 [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , місце смерті м. Луганськ, смерть настала внаслідок ушкодження внаслідок дій передбачених законом , та воєнних операцій, до смерті призвели крововтрата, вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітки. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій службі) від 29.07.2014 року № 159, капітана [PERSON] , командира 2 гірсько піхотної роти, який загинув [INFO] в результаті вогнепального кульового наскрізного поранення грудної клітини, виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Згідно з Витягом із протоколу засідання Центральної військово - лікарської комісії по встановленню причинного зв"язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв (протокол № 2390 від 20.08.2014 року) вогнепальне кульове наскрізне поранення грудної клітки капітана [PERSON] , 1986 року народження, послужило причиною його смерті [INFO] , та вказане поранення і причина смерті пов`язані з виконанням обов`язків військової служби. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 29 липня 2014 року [PERSON] помер [INFO] у віці 27 років про що 29.07.2014 року складено відповідний актовий запис №111 , місце смерті м. Луганськ. Окрім того, під час служби [PERSON] був неодноразово нагороджений, а також нагороджений посмертно. Так, відповідно до наказу начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.09.2008 року № 434 [PERSON] нагороджено почесним нагрудним знаком начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України «За досягнення у військовій службі» ІІ ступеня. Наказом Міністра оборони України від 17.02.2014 року № 79 [PERSON] нагороджено медаллю «10 років сумлінної служби». Указом Президента України від 21.10.2014 року № 817/2014 [PERSON] посмертно нагороджено орденом Богдана Хмельницького ІІІ ступеня. Указом Президента України від 17.02.2016 року № 53/2016 [PERSON] нагороджено відзнакою Президента України «За участь в антитерористичній операції». Згідно з рішенням XXV сесії Ужгородської міської ради VI від 19.09.2014 року № 1458, за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України під час проведення антитерористичної операції на сході України капітану [PERSON] присвоєно звання почесного громадянина м. Ужгорода (посмертно) та нагороджено почесною грамотою Ужгородської міської ради. Відповідно до наказу військового комісара [INFO] № 147 від 11.10.2016 року, [PERSON] посмертно нагороджено відзнакою Начальника Генерального штабу Головнокомандувача ЗСУ «Учасник АТО», за проявлену мужність та героїзм при захисті суверенітету України, під час участі в проведенні антитерористичної операції. Всеукраїнською організацією «Кадетська співдружність» згідно наказу від 24.11.2016 року № 11, [PERSON] нагороджено медаллю «Сильному духом» (посмертно). Положенням ст.\~3\~Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно із ст.\~27\~Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів. Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України). До повноважень Верховної ради України, відповідно до п.9 ч.1 ст.85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Відповідно до статті 4\~цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної [PERSON] України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни. Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України. Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Згідно зі ст.\~1\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України»\~№1207-VІІ\~від 15\~квітня 2014\~року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України\~«Про внесення\~змін до\~деяких законів\~України щодо\~визначення дати\~початку тимчасової\~окупації» від\~15\~вересня 2015\~року №685-VІІІ АРК\~Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши АРК Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIII зазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм. Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року (ст.\~1\~названого Закону зі змінами та доповненнями). Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України\~"Про\~особливий порядок\~місцевого самоврядування\~в окремих\~районах Донецької\~та Луганської\~областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Крім того, постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VІІІ законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської асамблеї ОБСЄ, Парламентської асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної [PERSON] ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації. Отже, при вирішенні зазначеної справи знайшов своє підтвердження факт збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, що є загальновідомим. Згідно з ч. 3\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Викладені вище обставини справи встановлюють причинний зв`язок між ушкодженнями, які [PERSON] отримав під час проходження військової служби на території України, що межує з територією, тимчасово окупованою, та збройною агресією Російської Федерації проти України, а саме в тому числі м. Луганська Луганської області, де загинув чоловік заявниці, під час виконання бойового завдання в районі м. Луганська, Луганської області потрапивши під артилерійський обстріл озброєних формувань Російської Федерації, перебуваючи в складі військової частини [NUMBER] (м. Ужгород) , на посаді командира гірсько-піхотної роти. У\~статті 55 Конституції України\~визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другої\~статті 124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.\~Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених\~законом\~випадках суди розглядають також інші справи. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп\~(справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) зазначено, що частину другу\~статті 124 Конституції України\~необхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Зміни до\~Конституції України, запроваджені\~Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», не призводять до втрати значення наведеного Рішення Конституційного Суду України. У\~Рішенні Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року № 8-рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) визначено, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої\~статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої\~статті 64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Відповідно до\~статті 2 Конвенції «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», яка ратифікована Україною 3 липня 1954 року, ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової чи повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конфлікті, може не бути учасницею цієї\~Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. Статтею 13 Конвенції передбачено, що ця Конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною таких збройних сил. Згідно з частиною першою та пунктом п`ятим частини другої\~статті 293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян. Відповідно до ч.2ст. 315 ЦПК Україниу судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до змісту\~ст. 318 ЦПК України\~у заяві про встановлення факту повинно бути зазначено мету встановлення такого юридичного факту. Як вказувала заявник, встановлення зазначеного юридичного факту їй необхідно з метою визначення статусу загиблого [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов"язків, передбачених цією\~конвенцією, іншими нормами міжнародного права. Оскільки встановлення юридичного факту загибелі особи при виконанні обов"язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що подана заява є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч. 4\~ст. 294 ЦПК України\~при ухваленні судом рішення в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved