Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовами, в яких просила визнати недійсним та скасувати договір на будівництво житлового будинку в [ADDRESS] від 31.10.1996 року, визнати частково недійсним та скасувати рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів від 26.12.1996 року № 667 про прийняття в експлуатацію двоквартирного житлового будинку за цією ж адресою, визнати недійсним та скасувати рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів від 24.04.1996 року № 229 про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність, скасувати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий 30.05.1996 року; визнати спільним сумісним майном подружжя 89/100 ідеальних частин житлового будинку [ADDRESS] та автомобіль Mitsubishi Outlander 2.4, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], визнати за нею право власності на 89/200 частин вказаного вище житлового будинку, припинивши право спільної сумісної власності, визнати за відповідачем право власності на автомобіль та стягнути на користь позивача половину його вартості; а також просила стягнути на свою користь з відповідача половину доходів від підприємницької діяльності за період з 01.09.2009 року по 01.07.2011 року в сумі 227174,99 грн. Відповідно до ухвал Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2013 року та 12.11.2013 року вказані вище позови були об'єднані в одне провадження (том І а.с.212, 214). Згідно з ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.01.2014 року за заявою позивача були залишені без розгляду позовні вимоги про визнання недійсним та скасування рішення виконкому Житомирської міської ради народних депутатів від 24.04.1996 року № 229 про передачу [PERSON] земельної ділянки у приватну власність та скасування державного акту серії 1-ЖТ № 444713 на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 30.05.1996 року (том І а.с.221). В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що договір на будівництво житлового будинку, який був підписаний 31.10.1996 року між виконкомом міської ради народних депутатів з [PERSON] та [PERSON], укладений без її згоди, тобто в порушення вимог ст. 23 КЗпШС України, а тому має бути недійсним на підставі ст. 48 ЦК України (в редакції 1963 року чинного на момент укладення договору). Крім того, вказувала, що на момент укладення цього договору фактично будинок був збудований, а тому вважає, що такий договір був фіктивним. Оскільки рішення про введення будинку в експлуатацію приймалось на підставі договору на будівництво житлового будинку, який на думку позивача підлягає визнанню недійсним, то і вказане рішення виконавчого комітету в цій частині повинно бути визнано недійсним та скасовано. Позивач зауважила, що за кошти, перераховані з Чорнобильського фонду на користь [PERSON], було профінансовано лише 31 кв.м. із всієї площі будинку, а решта будинку будувалась за спільні кошти подружжя [PERSON], а тому є спільним сумісним майном подружжя і підлягає поділу. З урахуванням розрахунку, проведеного спеціалістом, позивач уточнила позовні вимоги в частині поділу будинку, просила визнати, що спільним сумісним майном подружжя є 90/100 ід.ч. будинку, за нею просила визнати право власності на 90/200 ід.ч. житлового будинку по [ADDRESS] (том ІV а.с. 97-98). В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги в частині поділу автомобіля. Відповідач не погоджувався сплатити грошову компенсацію половини вартості автомобіля відповідно до суми, визначеної експертом, а тому позивач внесла на депозитний рахунок суду 62243,00 грн. - половину вартості автомобіля Mitsubishi Outlander 2.4, вказані кошти просила стягнути з неї на користь відповідача, визнати за нею право власності на весь автомобіль. Зазначила, що спільне користування автомобілем є неможливим через неприязні стосунки між сторонами, річ є неподільною, відповідач відмовляється сплатити компенсацію на її користь, а тому просить визнати за нею право власності на автомобіль, а відповідачу призначити грошову компенсацію. Вимоги про поділ доходів від підприємницької діяльності обґрунтовувала тим, що відповідач у період з 01.09.2009 року по 01.07.2011 року кошти від підприємницької діяльності в бюджет родини не надавав. Згідно звітів фізичної особи-підприємця [PERSON] обсяг виручки склав 454349,00 грн., а тому просить стягнути на свою користь ? частину - 227174, 99 грн. В судових засіданнях позивач та її представник [PERSON] заявлені вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задоволити з урахуванням всіх уточнень. Уточнені позовні вимоги у письмовому вигляді приєднані до матеріалів справи (том І а.с. 217-220, том ІV а.с. 97-98, 115). Відповідач та його представник [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Письмові заперечення приєднані до матеріалів справи (том ІV а.с.5-8). Відповідач вказував, що спірний житловий будинок будувався його матір'ю за кошти Чорнобильського фонду, а також за його особисті кошти, зокрема за позику, яку він отримав за місцем своєї роботи, а тому будинок не є спільним сумісним майном подружжя і не підлягає поділу. Договір на будівництво житлового будинку та рішення міської ради про введення будинку в експлуатації відповідали вимогам чинного законодавства, яке діяло на той час, підстави для визнання їх недійсними та скасування відсутні. Крім того, до вимог про визнання недійсними договору та рішення просив застосувати строк позовної давності, оскільки вважає, що позивач пропустила його без поважних причин. Зазначив, що автомобіль був придбаний за кошти фізичної-особи підприємця, а тому не підлягає поділу, заперечував щодо сплати позивачу грошової компенсації за половину його вартості. Вказав, що вимоги про стягнення половини доходів від підприємницької діяльності задоволенню не підлягають, оскільки відповідач всі зароблені кошти витрачав на потреби родини, в тому числі і на облаштування будинку та прибудинкової території. Позивач просить поділити не чистий прибуток, а обсяг виручки, що суперечить нормам закону. Представник відповідача - Житомирської міської ради в судові засідання не з'являвся, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомляв, а тому відповідно до ст. 169 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до рішення Житомирської міської ради народних депутатів 16 сесії 21 скликання від 29.10.1992 року «Про надання земельних ділянок для індивідуального будівництва громадянам міста» [PERSON] (матері відповідача) надано земельну ділянку для обслуговування одноквартирного жилого будинку в [ADDRESS] площею 600 кв.м. (том І а.с. 43). Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЖТ № 444713, виданого 30.05.1996 року, [PERSON] у приватну власність на підставі рішення виконкому Житомирської міської ради № 229 від 24.04.1996 року було передано земельну ділянку в [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку та господарських будівель площею 0,0600 га (том І а.с.135-136). Зі змісту договору на будівництво житлового будинку на правах приватної власності, укладеного виконкомом міської ради народних депутатів з [PERSON] та [PERSON], вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зобов'язувались збудувати жилий двоповерховий будинок по [ADDRESS]. Вказаний договір був зареєстрований в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 24.02.1997 року (том І а.с. 8-9). Згідно рішення Житомирської міської ради народних депутатів № 667 від 26.12.1996 року прийнято в експлуатацію двоквартирний житловий будинок по [ADDRESS] (том ІІ а.с. 12-13). Право власності на вказаний житловий будинок згідно Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах - по ? за кожним (том ІІ а.с. 21). [PERSON] померла [INFO] (том І а.с. 23). Згідно заповіту, складеного 02.03.1993 року [PERSON] заповіла все належне їй майно сину - [PERSON] (том І а.с. 45-47). Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» (чинного на момент укладення договору на будівництво житлового будинку) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Право власності на житловий будинок було зареєстровано згідно з Правилами державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13.12.95 N 56 (чинних на момент введення будинку в експлуатацію) на підставі державного акту на право приватної власності на землю, договору на будівництво житлового будинку та рішення про введення будинку в експлуатацію. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» зазначено, що відповідно до ст.12 Закону України "Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої Ради. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що основним забудовником спірного житлового будинку була [PERSON], оскільки саме їй була відведена та належала на праві власності земельна ділянка для будівництва житлового будинку. За її згодою було укладено договір на будівництво житлового будинку спільно разом з членом своєї родини - сином [PERSON], за рахунок спільної праці, за їх спільною згодою було зареєстровано право власності на будинок в рівних частинах. Про наявність такої згоди свідчить факт укладення та підписання договору на будівництво житлового будинку та реєстрації його в бюро технічної інвентаризації у відповідних частинах. Позивач в позові посилалась на те, що вказаним договором було порушено її право забудовника, проте вона не являлась забудовником земельної ділянки, оскільки їй земельна ділянка для таких цілей не виділялась. Безпідставним є посилання позивача на порушення ст. 23 КЗпШС, якою визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою, для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі, оскільки за своїм змістом договір на будівництво житлового будинку не є договором про відчуження майна, на підставі вказаного договору було набуто та зареєстровано право власності [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок. Доводи позивача про фіктивність договору на будівництво не відповідають вимогам закону, договір був реальним, відповідно до його змісту було зареєстровано право власності на будинок. Таким чином, суд вважає, що укладений 31.10.1996 року договір на будівництво житлового будинку на правах приватної власності не порушує права позивача, підстави для його скасування відповідно до заявлених позовних вимог відсутні. Вимога позивача про скасування рішення Житомирської міської ради народних депутатів № 667 від 26.12.1996 року є похідною від вимоги про визнання недійсним та скасування договору на будівництво, а тому суд також відмовляє в її задоволенні за безпідставністю. Оскільки суд відмовляє з задоволенні позовних вимог про визнання недійсними договору на будівництво та рішення Житомирської міської ради народних депутатів № 667 від 26.12.1996 року за безпідставністю, підстави для застосування позовної давності за заявою відповідача відсутні. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 12.05.1984 року по 25.04.2012 року (том І а.с. 6, том ІІІ а.с. 4). За період перебування в шлюбі подружжя набули наступне майно - ? частину житлового будинку по [ADDRESS], право власності на яке зареєстровано за [PERSON] на підставі договору на будівництво житлового будинку від 31.10.1996 року, та автомобіль Mitsubishi Outlander 2.4, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], що підтверджується змістом свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 11.09.2008 року серії [NUMBER] (том І а.с. 8-9, 22). Інша половина житлового будинку, яка за життя належала [PERSON], і успадкована відповідачем по справі, згідно зі ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року чинного на момент смерті [PERSON]) та ст. 24 КЗпШС України є роздільним майном подружжя та його особистою власністю, а тому поділу не підлягає. Доводи відповідача, що автомобіль Mitsubishi Outlander 2.4 придбаний ним як фізичною особою-підприємцем спростовується змістом довідки УДАІ УМВС України в Житомирській області № 6-6421 від 23.12.2011 року, згідно якої вказаний автомобіль був придбаний [PERSON] як фізичною особою. Інших доказів, які б підтверджували, що автомобіль є власністю ФОП [PERSON] та використовується ним для здійснення підприємницької діяльності суду не надано, що є обов'язком сторони відповідно до ст.ст. 10,11,60 ЦПК України. Відповідно до ст.ст. 22, 28 КЗпШС України (чинного на момент набуття права власності на житловий будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Аналогічні норми містять статті 69-71 Сімейного кодексу України, де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено, зокрема, домовленістю між ними (ч. 1 ст. 70 СК України). Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Доводи позивача, що подружжю на праві спільної сумісної власності належить 90/100 ід.ч. житлового будинку по [ADDRESS] не відповідають матеріалам справи. Як зазначалось право власності на спірний будинок було зареєстровано на підставі договору на будівництво житлового будинку. Суд не бере до уваги довідку № 9/7-234 від 27.12.1995 року, видану Обласним міжгосподарським об'єднанням капітального будівництва (том І а.с.11), в якій зазначено, що [PERSON] за рахунок коштів Чорнобильського фонду профінансовано лише 31 кв.м. житлового будинку, оскільки вказаний документ не є належним та допустимим доказом в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, який може підтвердити, хто і за чиї кошти здійснював будівництво житлового будинку. Зі змісту копій квитанцій про придбання будівельних матеріалів, долучених позивачем до матеріалів справи (том ІІ а.с.26-55), неможливо встановити, що кошти витрачені на будівництво 90 % житлового будинку. Доводи відповідача, що частина житлового будинку будувалась за його особисті кошти, не знайшли свого підтвердження відповідними доказами. При вирішенні питання про поділ будинку позивач заявляла вимогу про визнання за кожним з подружжям права власності на відповідні його частини без реального поділу. Враховуючи, що спільним сумісним майном подружжя є ? частина житлового будинку по [ADDRESS], суд визнає за кожним з подружжям право власності на ? частину вказаного житлового будинку. При вирішенні питання про поділ автомобіля Mitsubishi Outlander 2.4, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], суд виходить з наступного. В судовому засіданні 22.05.2014 року позивач надала оригінал квитанції про внесення на депозитний рахунок суду 62243,00 грн. - половина вартості спірного автомобіля. Ринкова вартість автомобіля Mitsubishi Outlander 2.4 визначена у висновку судової автотоварознавчої експертизи № 3437 від 21.12.2012 року, яка становить 124486,00 грн. (том І а.с. 161-164). Оскільки відповідач не погоджувався сплатити позивачу грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, позивач просить визнати за нею право власності на автомобіль і згодна сплатити відповідачу вартість його частки у праві спільної власності, на підтвердження чого внесла відповідну суму на депозитний рахунок суду. В судовому засіданні 22.05.2014 року, після внесення коштів на депозитний рахунок суду позивачем, відповідач зазначив, що він не погоджується з тим, щоб право власності на автомобіль було визнано за позивачем, зазначив, що сплатить кошти на користь позивача після розгляду справи та винесення судового рішення. Згідно з ч. 1, 2, 4, 5 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння та користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Зі змісту правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15.05.2013 р. у справі № 6-37цс13, вбачається, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Автомобіль є річчю неподільною, спільне використання автомобіля сторонами по справі є неможливим, оскільки між ними склались напружені стосунки, тобто встановлені обставини, передбачені п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Зі змісту свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що право на керування автомобілем має як позивач, так і відповідач, Припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він займається підприємницькою діяльністю, має достатній рівень матеріального забезпечення, здійснення підприємницької діяльності не пов'язане з перевезеннями. Позивач внесла на депозитний рахунок суду вартість ? частини автомобіля. Крім того, в пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних спав від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. З урахуванням викладеного, суд визнає право власності на автомобіль Mitsubishi Outlander 2.4, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER], 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] за позивачем, припиняє право відповідача на частку у спільному майні та стягує на користь відповідача 62243,00 грн., які знаходяться на депозитному рахунку суду, грошової компенсації в рахунок його частки у спільному майні. При обґрунтуванні розміру доходу, який отримував відповідач як фізична особа-суб'єкт господарської діяльності, і який підлягає поділу, позивач посилалась на довідки ДПІ у м. Житомирі, в яких вказано обсяг виручки згідно звітів суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку за період з 01.09.2009 року по 01.07.2011 року в сумі 454349,99 грн. (том ІІІ а.с.7,96,108, розрахунок суми наведено в уточненій позовній заяві том І а.с. 219). В п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що один з подружжя має право на частку одержаних доходів від господарської діяльності фізичної особи-підприємця. Відповідно до частини 1 статті 142 ГК України прибуток (дохід) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Обсяг виручки, зазначений в звітах суб'єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку, не є чистим доходом фізичної особи-підприємця. Позивач не довела розмір чистого доходу, який отримував відповідач протягом вказаного періоду, як і не довела, що кошти, одержані від підприємницької діяльності не були використані на потреби родини під час перебування в шлюбі, а тому позовні вимоги про стягнення частини доходу від підприємницької діяльності відповідача, задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог - 1700,00 грн. судового збору, 120,00 грн. витрат за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 3814,40 грн. витрат за проведення судових експертиз.

Outcome: approved