Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

Жидачівська районна державна адміністрація Львівської області звернулась в суд з позовом до [PERSON] про відібрання малолітніх дітей. У підтвердження заявлених вимог посилається на те, що відповідач є матір`ю малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Відповідач не забезпечує належних умов для виховання та розвитку своїх дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а навпаки своєю безвідповідальною поведінкою, способом життя та відношенням до дітей створила умови, що загрожують їхньому здоров`ю, життю та моральному вихованню. Діти часто хворіли, однак мати відмовлялася від їх госпіталізації. Така поведінка матері призвела до виникнення у дітей різноманітних захворювань, а також до відставання у фізичному та психічному розвитку. На підставі розпорядження голови Жидачівської РДА № 583 від 23.07.2015 р. було здійснено негайне відібрання малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від матері [PERSON] 24.07.2015 року діти влаштовані у державні заклади: [PERSON] у будинок дитини №1 м. Львова, [PERSON] та Степан - у притулок для дітей служби у справах дітей Львівської облдержадміністрації. Представник позивача Гавдик Н.І., посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, вимоги підтримала та просила відібрати у відповідача малолітніх дітей. Відповідач [PERSON] позов визнала і пояснила, що так як немає належних умов для проживання, тому не може забезпечити дітям відповідного рівня утримання, розвитку і виховання. Вона із дітьми проживає разом з батьками, які не піклуються про добробут в сім"ї, а навпаки захаращують різним непотрібом будинок. Оскільки, через неналежне лікування у неї померла перша дитина у Жидачівській ЦРЛ, тому вона відмовлялася від госпіталізації в цю медичну установу інших дітей, так як боїться за їх життя. Із пояснень свідків [PERSON], [PERSON] вбачається, що сім`я відповідача проживає в антисанітарних умовах, у будинку безлад, брудно, підлоги немає, відсутня постільна білизна, стіни чорні. Діти часто хворіють, мати відмовляється від госпіталізації і сама не надає належного медичного догляду та лікування. Малолітні [PERSON] та [PERSON] протягом 2013-2015 років за заявою матері перебували у дошкільній групі компенсуючого типу Лівчицької спеціальної загальноосвітньої школи-інтернату, що свідчить про безвідповідальне ставлення матері до виконання своїх батьківських обов`язків. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, висновок прокурора про підставність заявлених вимог та дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги про відібрання дітей підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до вимог ч.1 ст.170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання. Підставою для відібрання дитини, згідно положень ст.164 СК України, є ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоке поводження з дитиною; хронічний алкоголізм або наркоманія батьків; експлуатація дитини, примушення її до жебракування та бродяжництва; інші випадки, якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров"я та морального виховання. Правовий сенс відібрання дитини за ст.170 СК України полягає в екстренності прийняття рішення на захист дитини, коли зволікання може призвести до тяжкої хвороби, каліцтва або її смерті. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. П. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що суд може з врахуванням характеру поведінки і особи батьків та інших конкретних обставин, не позбавляти відповідачку батьківських прав, вирішивши питання про відібрання дітей і передачі їх органу опіки та піклування, якщо цього вимагають інтереси дітей. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір"ю [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що стверджується копіями свідоцтв про народження. Відповідач веде асоціальний спосіб життя, ніде не працювала, підсобного господарства не веде, присадибну діляну не засаджує, не дбає про створення належних умов для повноцінного розвитку, утримання дітей, не піклується про їх здоров'я. Так, при огляді лікарем було встановлено, що стан малолітньої дитини [PERSON] наближається до важкого, однак відповідач категорично відмовилася від госпіталізації дитини та будь-якої медичної допомоги. Дітям не проводилися жодні щепленя через відмову матері. Згідно висновку органу опіки та піклування Жидачівської районної державної адміністрації Львівської області від 31.07.2015 року № 02-17/2381 орган опіки та піклування вважає доцільним відібрати від відповідача її малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] без позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства " від 26.04.2011 року, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частина 3 ст.11 вищевказаного Закону передбачає, що предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, ч.1,2 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" вказує, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Суд приходить до висновку, що застосування такої норми закону, як відібрання відповідно до положень ст. 170 СК України дитини від відповідачки та перебування дітей у закладі, визначеному органом опіки та піклування, буде відповідати інтересам цих дітей. Такий спосіб надасть можливості збереження сімейних стосунків між матір'ю та дитиною, та не позбавить відповідача права в подальшому ставити питання про повернення дітей. Беручи до уваги, що малолітні, позбавлені належного батьківського піклування з боку матері, яка на даний час не може забезпечити повне і всебічне виховання дітей та підтримати на належному рівні стану їх здоров'я й життєдіяльності, а залишення дітей у відповідача є небезпечним для життя, здоров'я і морального виховання, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог позивача щодо відібрання дітей у відповідача [PERSON], яке є доцільним та відповідатиме найвищим інтересам дітей. При цьому, суд вважає, що відібрання дітей повинно відбутися без позбавлення відповідача батьківських прав, так як вважає, що остання може змінити ставлення до своїх батьківських обов'язків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача судові витрати.

Outcome: approved