Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

У березні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просив стягнути на його користь з Державного підприємства "Завод порошкової металургії" (далі - ДП "Завод порошкової металургії" або Підприємство) нараховану, але не виплачену йому заробітну плату при звільненні з роботи в розмірі 6474 грн. 14 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення в розмірі 56918 грн. В обґрунтування позову зазначав, що з 03 лютого 2016 року він працював у ДП "Завод порошкової металургії" радником директора цього державного підприємства. Наказом № 10-К від 15 березня 2017 року його звільнено з роботи за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Удень звільнення його з роботи Підприємство належну на день звільнення з роботи заробітну плату в повному обсязі йому не виплатило, заборгованість по виплаті йому заробітної плати за березень 2017 року становить 6474 грн. 14 коп., що змусило його звернутися до суду. Крім вказаної суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, Підприємство відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України повинно виплатити йому ще середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 березня 2017 року по день ухвалення судом рішення у справі в розмірі 56918 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач ДП "Завод порошкової металургії", будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явилося, про причини неявки суд не повідомило, відзив (заперечення) на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності до суду теж не подавало. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що з 03 лютого 2016 року позивач [PERSON] працював у ДП "Завод порошкової металургії" на посаді радника директора даного Підприємства. Наказом № 38-к від 18 травня 2016 року його переведено на посаду радника директора із загально-господарських питань. Наказом № 10-к від 15 березня 2017 року [PERSON] звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 15 березня 2017 року. Зазначені вище обставини підтверджуються записами у трудовій книжці позивача. Із довідки № 183 від 11 червня 2018 року про заборгованість з виплати заробітної плати, виданої Підприємством, видно, що за березень 2017 року [PERSON] нарахована, але не виплачена заробітна плата із утриманням обов'язкових відрахувань, у розмірі 6474 грн. 14 коп. У ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в абз. 1 п. 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу (абз. 2 п. 20 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України). Виходячи з наведеного вище, враховуючи, що ДП "Завод порошкової металургії" у день звільнення [PERSON] з роботи належну йому при звільненні суму заробітної плати за березень 2017 року в розмірі 6474 грн. 14 коп. не виплатило, належним чином розрахунок з позивачем проведено не було, суд вважає, що відповідач, крім вказаної суми заробітної плати за березень 2017 року, згідно із вимогами ст. 117 КЗпП України повинен виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з наступного дня після звільнення його з роботи по день ухвалення судом рішення у даній справі за період з 16 березня 2017 року по 12 вересня 2018 року. Відповідно до довідки № 227 від 20 червня 2018 року, виданої ДП "Завод порошкової металургії", заробітна плата [PERSON] за останні два повних місяці перед звільненням з роботи за січень і лютий 2017 року складала відповідно 4644 грн. 25 коп. та 1464 грн. 73 коп., всього - 6108 грн. 98 коп. У січні, лютому 2017 року був 41 робочий день. Враховуючи вимоги п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньоденна заробітна плата позивача [PERSON] становить 149 грн. (6108,98 грн. / 41 роб. день). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 117 КЗпП України із відповідача ДП "Завод порошкової металургії" на користь позивача [PERSON] за період з 16 березня 2017 року по 12 вересня 2018 року (372 дні) підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з роботи в розмірі 55428грн. (149 грн. х 372 день), а не 56918 грн. за 382 дні затримки розрахунку, оскільки при здійсненні розрахунку даної суми позивач допустився арифметичної помилки та неправильно обчислив кількість днів періоду затримки розрахунку. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, із ДП "Завод порошкової металургії" на користь позивача підлягають стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій йому заробітній платі за березень 2017 року в розмірі 6474 грн. 14 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 березня 2017 року по 12 вересня 2018 року в розмірі 55428 грн. За змістом абз. 5 п. 6 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. У ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи ставки судового збору, визначені ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір", із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial