Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернувся до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] селищної ради Оріхівського району Запорізької області (третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON]І.), в якому просив визнати за собою в порядку набувальної давності право власності на нерухоме майно, а саме господарські будівлі у виді гаражу літ. «Б», сараю літ. «В», літньої кухні літ. «Г», погребу літ. «П-г», басейну № 2 і колодязя № 3, які є складовою частиною житлового будинку № 59 по вулиці Леваневського в смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області. Під час розгляду справи, за клопотанням позивача, [PERSON] була залучена до участі у справі як співвідповідач. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивачу належить на праві власності ? частка житлового будинку за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Леваневського, 59, яке він набув в порядку приватизації у грудні 1993 року, а до того часу позивач був зареєстрований та постійно проживав у цьому житловому приміщенні як наймач з 1989 року. Попереднім власником цього будинку був [PERSON] комбінат комунальних підприємств Оріхівського району Запорізької області, який станом на час звернення позивача до суду є ліквідованим як юридична особа. У 1994 році інша половина будинку була передана також в порядку приватизації у власність [PERSON] та оформлена як «квартира № 2» у цьому будинку. В подальшому право власності на цю половину (квартиру) придбала [PERSON] на підставі відповідного договору купівлі-продажу. Разом із своєю половиною будинку позивач більше 25 років безперервно та відкрито володіє й користується також складовими частинами цього будинку у виді господарських будівель і споруд, а саме у виді гаражу літ. «Б», сараю літ. «В», літньої кухні літ. «Г», погребу літ. «П-г», басейну № 2 і колодязя № 3. При цьому позивач має право на приватизацію присадибної земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок та господарські будівлі і споруди, однак через відсутність правовстановлюючих документів на них позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію. Оскільки позивач добросовісно заволодів чужим майном та більше 25 років продовжує відкрито та безперервно володіти ним, позивач вбачає підстави для визнання за ним права власності на вказані господарські будівлі і споруди за набувальною давністю, із застосуванням правил ст. 344 ЦК України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пославшись на факти та норми права, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] селищна рада Оріхівського району Запорізької області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала заяву про розгляд справи без її участі та покладання на розсуд суду щодо суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] позов не визнала та надала письмові заперечення проти позову, в яких послалась на те, що спірні будівлі та споруди є приналежностями двоквартирного будинку, в якому по одній квартирі належить їй та позивачу. Відтак, позивач та вона мають рівні права володіння та користування вказаними будівлями і спорудами, як співвласники будинку. Відповідач веде своє господарство та намагається використовувати для своїх потреб, в тому числі, спірні господарські будівлі і споруди, однак останнім часом позивач вважає їх своєю особистою власністю, через що між сторонами існує спір щодо майнових прав на ці будівлі і споруди. Крім того, відповідач послалась на те, що за даних обставин не виникли відносини набувальної давності, оскільки на цій підставі може бути набуте право власності, яке є чужим для претендента на набуття права власності, тоді як позивач вважає, що спірні будівлі і споруди є складовою частиною половини будинку, яку він придбав в порядку приватизації, тобто вважає їх своєю власністю, а звернення до суду обґрунтовує відсутністю правовстановлюючих документів. Також відповідач зауважила, що спірні будівлі і споруди не введені в експлуатацію, не зареєстровані як приналежність до будинку чи його половини, що унеможливлює визнання за позивачем права власності із заявлених ним підстав. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши норми матеріального права, що регулюють спірні відносини, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що з вересня 1989 року позивач почав проживати як наймач у квартирі № 1 в двоквартирному будинку за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Леваневського, 59. Це підтверджується поясненнями самого позивача, які він надав в судовому засіданні, а також тим, що в документах щодо приватизації цього жилого приміщення йдеться саме про приватизацію «квартири № 1» позивачем, та приватизацію «квартири № 2» громадянином [PERSON] Так, у Розпорядженні органу приватизації Комбінату комунальних підприємств, від 24.12.1993 року № 08, зазначено, що від наймача [PERSON] надійшла заява на приватизацію квартири № 1 в 2-квартирному будинку за вказаною адресою, і цим розпорядженням вирішено таку заяву задовольнити квартиру № 1 передати [PERSON] у приватну власність. На підставі цього Розпорядження позивачу було видано Свідоцтво про право власності на житло, в якому зазначено, що [PERSON] належить на праві приватної власності ? частина будинку за вказаною адресою, однак при цьому на зворотній стороні цього Свідоцтва містить реєстраційний запис, згідно якого саме квартира № 1 зареєстрована Пологівським малим підприємством «Імпульс» на праві приватної власності за позивачем (запис в реєстровій книзі № 12/9). Крім того, 29.12.1993 року був складений Технічний паспорт на квартиру № 1 за вказаною вище адресою, в якому ідеальна частка, належна [PERSON], зазначена як «1». Іншим Розпорядженням Комбінату комунальних підприємств від 21.01.1994 року № 08, було вирішено передати [PERSON] в порядку приватизації ? частину будинку, в якому він мешкає, за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Леваневського, 55. На підставі цього Розпорядження [PERSON] було видане Свідоцтво про право власності на житло, в якому було зазначено, що йому на праві приватної власності належить ? частина будинку за адресою Запорізька область, Оріхівський район, смт Комишуваха, вул. Леваневського, 59. Однак при цьому Свідоцтво містить виправлення, згідно якого цей документ підтверджувало право власності [PERSON] на квартиру № 2 у вказаному двоквартирному будинку, про що свідчить також реєстраційний запис на зворотньому боці цього свідоцтва. На підстав цього Свідоцтва, пізніше, у 2006 році, КП «БТІ Оріхівського району» виготовило Технічний паспорт саме на квартиру № 2. Згідно листа КП «Імпульс» Пологівської районної ради від 18.10.2017 року № 133, по вул. Леваневського, 59, в смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області, зареєстровані два обєкти нерухомості на квартири № 1 та № 2, перша з яких зареєстрована за [PERSON] (реєстровий номер 12/9), друга за [PERSON] (реєстровий номер 12/11), яку він потім продав [PERSON] Також судом встановлено, що згідно Технічного паспорту на квартиру № 1 у двоквартирному будинку № 59 по вул. Леваневського в смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області, на момент приватизації цього жилого приміщення на присадибній земельній ділянці (прибудинковій території), на якій розташований будинок, спірні будівлі та споруди вже були фактично збудовані та існували як обєкти матеріального світу. Таким чином, судом встановлено, що, незважаючи на окремі неточності у правовстановлюючих документах, у 1993 році позивач набув в порядку приватизації право власності на квартиру № 1, а у 1994 році [PERSON] на був порядку приватизації право власності на квартиру № 2 у двоквартирному № 59 по вул. Леваневського в смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області. У звязку з цим, між ними виникли відносини власників та мешканців жилих приміщень у багатоквартирному житловому будинку, а на спірні будівлі та споруди став розповсюджуватись правовий режим допоміжних приміщень та споруд у такому будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками допоміжних приміщень будинку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов'язані брати участь у загальних витратах, пов'язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Офіційне тлумачення цієї правової норми викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 у справі про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків. Так, у п. 4.2 цього Рішення зазначено, що згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі Закон № 2482-12) суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, а отже, у їхню власність як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв тощо) державного житлового фонду. Закон № 2482-12 врегульовує також відносини, пов'язані з виникненням, оформленням та набуттям права приватної власності на квартири та інші об'єкти приватизації державного житлового фонду. Допоміжні приміщення, відповідно до пункту 2 статті 10 Закону № 2482-12, стають об'єктами права спільної власності співвласників багатоквартирного будинку, тобто їх спільним майном, одночасно з приватизацією громадянами квартир, що засвідчується єдиним документом - свідоцтвом про право власності на квартиру. Для підтвердження набутого в такий спосіб права не потребується вчинення будь-яких інших додаткових юридичних дій. Власникам квартир немає необхідності створювати з цією метою об'єднання співвласників багатоквартирного будинку. Набуте громадянами право на квартири державного житлового фонду та належні до них допоміжні приміщення є непорушним (стаття 41 Конституції України, забезпечується державою і захищається судом (стаття 55 Конституції України). Крім того, відповідно до Конституції України всі суб'єкти права власності рівні перед законом. У багатоквартирних будинках, де не всі квартири приватизовані чи приватизовані повністю, власник (власники) неприватизованих квартир (їх правонаступники) і власники приватизованих квартир багатоквартирного будинку є рівноправними співвласниками допоміжних приміщень. Вони є рівними у праві володіти, користуватися і розпоряджатися допоміжними приміщеннями. Ніхто з власників квартир не має пріоритетного права користуватися та розпоряджатися цими приміщеннями (п. 4.3 того саме Рішення Конституційного Суду України). Беручи до уваги викладене офіційне тлумачення Закону № 2482-12, суд приходить до висновку про те, що з моменту приватизації квартир у двоквартирному № 59 по вул. Леваневського в смт Комишуваха Оріхівського району Запорізької області, всі допоміжні будівлі і споруди, в тому числі, право власності на які просить визнати за собою позивач, в силу закону стали обєктом спільної власності позивача та власника іншої квартири [PERSON] При цьому той факт, що в подальшому [PERSON] продав квартиру № 2 у вказаному будинку відповідачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 03.08.2006 року, посвідченого нотаріусом Оріхівської державної нотаріальної контори Запорізької області [PERSON] (реєстровий № 3179), - на правовий режим спірних будівель та споруд не вплинув. Зокрема, як розяснюється у згаданому Рішенні КСУ № 4-рп/2004, а також у Рішенні КСУ від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація, купівля-продаж, спадкування, інші цивільно-правові угоди є однаковими юридично значимими підставами набуття права власності на квартиру. Зі змісту пункту 2 статті 10 Закону № 2482-12 вбачається, що в ньому не встановлено обмежень щодо набуття права власності на допоміжні приміщення будинку залежно від підстав набуття права власності на житло. Також у своєму Рішенні від 09.11.2011 року № 14-рп/2011 КСУ підкреслив, що відповідно до частини другої статті 382 Цивільного кодексу України власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. Згідно зі статтею 19 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" від 29 листопада 2001 року N 2866-III спільне майно співвласників багатоквартирного будинку складається з неподільного та загального майна. Неподільне майно перебуває у їхній спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Таким чином, на допоміжні приміщення багатоквартирного будинку поширюється правовий режим як спільної сумісної, так і спільної часткової власності, який передбачає особливий порядок здійснення правомочностей власника щодо володіння, користування і розпорядження. При цьому в законодавчому порядку не виокремлюються суб'єкти права спільної власності залежно від підстав набуття права власності на квартиру. Правовим регулюванням відносин спільної сумісної власності в Україні визначаються особливості здійснення прав власників виходячи з її правового режиму. Ці особливості полягають у різних формах реалізації відповідного права: при спільній сумісній власності - шляхом взаємного волевиявлення усіх співвласників, при спільній частковій власності - лише за волею власника відповідної частки, виділеної в натурі з майна, що є у спільній сумісній власності. Крім того, таке функціональне призначення, як обслуговування дво- або багатоквартирного будинку, має і прибудинкова територія навколо нього, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою. З цього випливає, що допоміжне приміщення може бути розташоване і поза межами дво- або багатоквартирного будинку. Отже, суд приходить до висновку, що станом на час розгляду цієї справи позивач та відповідач [PERSON] в силу ч. 2 ст. 10 Закону № 2482-12 є співвласниками спірних господарських (допоміжних) будівель і споруд, а тому питання щодо володіння, користування та розпорядження ними мають вирішуватись за правилами Глави 26 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З наведеного випливає, що суд не вправі виходити за межі предмету та підстав позову. Підставою своїх позовних вимог позивач визначив набувальну давність. Однак суд приходить до висновку, що в даному випадку відносини набувальної давності відсутні не лише через викладені вище обставини, а й через відсутність всіх необхідних для цього ознак, передбачених ст. 344 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.104 року № 5 розяснюється, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. В даному випадку добросовісність обґрунтовується позивачем лише тим, що він заволодів спірними будівлями і спорудами на певній правовій підставі, але без правовстановлюючих документів, проте при цьому завжди вважав, що має певні права на них, що як таке виключає ознаку добросовісності в розумінні ст. 344 ЦК України, оскільки позивач міг і повинен був знати як про свої права на спірне майно, так і про права інших осіб. Крім того, наявність заперечень з боку відповідача [PERSON] проти позову свідчить про те, що володіння позивача спірними будівлями і спорудами не є безспірним, що також виключає застосування до цих відносин правил набувальної давності. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. 382 ЦК України, ч. 2 ст. 10 "Про приватизацію державного житлового фонду", Рішень Конституційного Суду України від 02.03.2004 року № 4-рп/2004 та від 09.11.2011 року № 14-рп/2011,

Outcome: dismissed