Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

16.10.2018 року позивач звернулась до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ТОВ «Елемент-Перетворювач» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди, а також витрат пов`язаних з отриманням правничої допомоги. В позові вона вказала, що з 04.01.2000 року працювала в ТОВ «Елемент-Перетворювач» на посаді випробувача деталей та приладів. Відповідач, в порушення вимог ст.115 КЗпП України, щомісячно не виплачував заробітну плату в повному обсязі, в зв`язку з чим станом на липень 2018 року утворилася заборгованість по заробітній платі в сумі 18588,15 грн., про що свідчить довідка № 1267/4-25 від 16.07.2018 року. 17.07.2018 року вона була звільнена з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію, про що зазначено у її трудовій книжці, наказі про звільнення № 142 від 16.07.2018 року. В день звільнення, в порушення вимог ст. 116 КЗпП України, відповідач не провів з нею повний розрахунок та не виплатив заборгованість по заробітній платі. Позивач вважає, що відповідачем неправомірно нарахована їй заробітна плата у розмірі меншому ніж мінімальна заробітна плата, оскільки вона працювала на умовах повного робочого часу, з наказами про зміну з істотними умовами праці не ознайомлювалась, своєї згоди на відповідні зміни не надавала, жодних претензій щодо невиконання місячної (годинної) норми праці з боку роботодавця не надходило. Надала суду розрахунок, згідно якого заробітна плата за період з 01.04.2017 року по 30.06.2018 року складає 36094,15 грн. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 18.07.2018 року по 10.10.2018 року становить 10756,80 грн. Вважає, що діями відповідача їй заподіяно моральну шкоду в розмірі 5000 грн. 02.05.2019 року позивач подала до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, в якій вказала, що відповідно до відзиву на позовну заяву ТОВ «Елемент-Перетворювач» їй стало відомо, що лише 13.02.2019 року відповідач перерахував недоплачені кошти заробітної плати в сумі 18588,15 грн. Вважає, що заборгованість по заробітній платі становить 17506,00 грн. (36094,15 грн. - 18588,15 грн.). За період з 18.07.2018 року по 30.04.2019 року відповідач затримав розрахунок за 197 робочих днів і має сплатити позивачу 35318,16 грн. (197 днів х 179,28 грн.). Станом на 07 червня 2019 року позивачем понесені витрати на правничу допомогу адвокатів Черкашина І.І. та Федорова М.Д. в розмірі 4300 грн. З урахуванням уточненої заяви позивач просила стягнути з ТОВ «Елемент-Перетворювач» заборгованість по заробітній платі в розмірі 17506,00 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 18.07.2018 року по 30.04.2019 року в розмірі 35318,16 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5500 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідача надав суду заперечення від 17.05.2019 року, відповідно до яких позовні вимоги визнав частково в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.07.2018 року по 12.02.2019 року в розмірі 16220,28 грн. Надав суду довідку про середній заробіток за період лютий - березень 2018 року, згідно якої середньоденна заробітна плата (без утримання податків) позивача складає 186,44 грн. Кількість днів затримки розрахунку складає 87 календарних днів. Справа розглядається в порядку спрощеного провадження Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст. 21 вказаного Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, адміністрація повинна письмово повідомити працівника перед виплатою. Судом встановлено, що [PERSON] працювала в ТОВ «Елемент-Перетворювач», що підтверджується записом в її трудовій книжці. 17.07.2018 року її було звільнено з посади випробувача деталей та приладів на підставі ст.38 КЗпП України, у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно наданої ТОВ «Елемент-Перетворювач» довідки № 1267/4-25 від 16.07.2018 року, заборгованість підприємства по заробітній платі станом на 16.07.2018 року перед позивачкою за період з квітня 2017 року по червень 2018 року становила 18588,15 грн. Заробітна плата, а також інші суми, що належать до виплати працівникові, має бути виплачено в день звільнення, як того вимагає ст. 116 КЗпП України. В період з 22.08.2018 року по 13.02.2019 року відповідач в добровільному порядку перерахував на користь позивача заборгованість в розмірі 18588,15 грн., що підтверджується виписками з відомості розподілу заробітної плати та інших виплат, платіжними дорученнями (а.с.66-84). Таким чином, судом встановлено, що з вини відповідача мала місце затримка розрахунку з позивачем при звільненні. Стосовно недорахованої заробітної плати суд зазначає наступне. Відповідно до наказу № 294-к від 29.12.2016 року на підприємстві відповідача встановлено трьохденний робочий тиждень, з робочими днями понеділок, вівторок, середа. Відповідно до абз. 5 ст.3-1 Закону України «Про оплату праці» у разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці. Позивач не виконувала в повному обсязі місячну норму праці, що підтверджується випискою з табелю обліку використання робочого часу (а.с.86), тому суд вважає вимоги позивача в цій частині безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995р. Відповідно до вказаної постанови за розрахунковий період для визначення середньомісячної заробітної плати беруться виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Позивача було звільнено у липні 2018 року, отже, середньоденна заробітна плата має обчислюватись виходячи із його заробітної плати без виключення сум відрахування на податки та збори за травень та червень 2018 року та її діленням на кількість відпрацьованих днів за цей період. Відповідно до табелю обліку робочого часу, позивачем у травні 2018 року було відпрацьовано 9 робочих днів та отримано 1810 грн., у червні 2018 року відпрацьовано 1 робочий день та отримано 190 грн. Таким чином, заробітна плата позивача за травень-червень 2018 року для обчислення середньоденної заробітної плати складає 2000 грн. (1810 грн. + 190 грн.). Кількість відпрацьованих днів за вказаний період складає 10 днів (9 робочих днів +1 робочий день). Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає 200 грн., виходячи з такого розрахунку: 2000 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьований час за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню) : 10 днів (кількість відпрацьованих днів за цей період) = 200 грн. Сумарне число робочих днів за період з 18.07.2018 року по 12.02.2019 року включно, згідно з графіком роботи підприємства, встановленого наказом № 294-к від 29.12.2016 року, становить 86 робочих днів, з яких за липень 2018 року - 6 робочих днів, серпень - 13 робочих днів, вересень - 12 робочих днів, жовтень - 14 робочих днів, листопад - 12 робочих днів, грудень - 12 робочих днів, січень 2019 року - 12 робочих днів, лютий - 5 робочих днів. Враховуючи викладене, з відповідача за затримку розрахунку при звільненні підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 17200 грн., із розрахунку 200,00 грн. х 86 робочих днів = 17200 грн. Згідно ст.18 Податкового кодексу України особа, яка нараховує та виплачує доходи на користь фізичної особи називається податковим агентом, тобто відповідач є відповідальним за нарахування та сплату до бюджету податку з доходів фізичних осіб, який утримується з нарахованої виплати. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000 грн. Обґрунтовуючи вказані вимоги, позивач посилається на ст. 237-1 КЗпП України, в якій зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, які виражаються в необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя та сильних душевних стражданнях. Відповідно до абз. 1 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 р. № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 4. Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" із змінами та доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 №5 та від 27.02.2009 №1 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідно до роз`яснень, вказаних в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до п.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Однак позивачем не визначено, з яких саме міркувань вона виходить, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 5000 грн. та чому саме ця сума є відповідним відшкодуванням. Отже суд вважає зазначені вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає, що порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Факт надання правової допомоги підтверджено копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Черкашиним І.І. , договором про надання правової допомоги від 08.10.2018 року, копіями квитанцій. Приймаючи до уваги викладене, з урахуванням вимог ст. 137 ЦПК України суд приходить до висновку, що вимоги про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню частково в розмірі 5500 грн. Згідно вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Конституція України гарантує особі право на звернення до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 55 Основного Закону України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 768,40 грн., що підтверджено квитанцією від 27.03.2019 року.

Outcome: partial