Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

27.04.2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яким просить: визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS] . Обґрунтовано позовні вимоги тим, що позивачка є власником вказаної вище квартири. За проханням відповідача, вона погодилася зареєструвати його на своїй житловій площі, з метою працевлаштування останнього в м. Одесі. Позивач зазначає, що [PERSON] в зазначеній квартирі проживав в період з вересня 2010 року до жовтня 2015 року, після чого добровільно забрав свої речі та виїхав. Де він зараз мешкає їй невідомо. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі, належній позивачці, порушує її право власності. Так, виходячи з кількості зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, розраховується вартість житлово-комунальних послуг. За надані житлові комунальні послуги позивачка оплачує самостійно, що покладає на позивачку додаткові витрати за плату за житлово-комунальні послуги. Також реєстрація місця проживання відповідача у спірній квартирі носить формальний характер, та обмежує право позивачки на розпорядження квартирою. Дані обставини стали підставою для звернення до суду. Нормативно позивач обґрунтувала свої вимоги: ст.ст. 317,319, 391,405 ЦК України. Ухвалою судді від 05.05.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено судове засідання. Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про розгляд справи. Заявою від 02.08.2021 року просила розглянути справу у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явився, був повідомлений про розгляд справи належним чином, за місцем реєстрації, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось до суду із відміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою», що вказує на вручення судової повістки належним чином (п.4 ч.8 ст.128 ЦПК). Третя особа [PERSON] до судового засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про розгляд справи, заявою від 31.05.2021 року просив розглянути справу за його відсутності, підтвердив не проживання відповідача [PERSON] в квартирі з жовтня 2015 року. Згідно з положеннями ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи згоду позивача на проведення заочного розгляду справи, відсутність відзиву на позовну заяву, заяв про відкладення розгляду справи, належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, неповідомлення відповідачем причин неявки на судове засідання, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів, постановивши заочне рішення, що відповідає ч.1 ст. 280 ЦПК України. Судом не здійснювалось фіксування судового засідання, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню,з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] , на підставі договору дарування від 28 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Василенко О. В., реєстровий номер 377. Це підтверджується матеріалами справи, зокрема інформаційною довідкою від 02.08.2021р. № 268610326 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В квартирі [ADDRESS] зареєстровано три особи: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Це вбачається судом із довідки № ГЗ-75154-ф/л від «07» квітня 2021 року, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. У відповідності до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до закону від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р." Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та №11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проаналізувавши наведену норму закону, суд дійшов висновків, що при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності, їх поважність та термін відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Подібної позиції дотримується Верховний суд при розгляді аналогічних спорів (постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 грудня 2020 р. у справі № 209/2642/18). У судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт не проживання відповідача [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , понад один рік, відсутність належних йому речей в квартирі. Це підтверджується актами від 07.04.2020 року, 02.04.2021 року, 23.06.2021 року, складеними та підписаними сусідами позивача, посвідченими керівництвом ТОВ "КК Суворовський". Поважної причини відсутності відповідача [PERSON] за місцем своєї реєстрації: в квартирі [ADDRESS] , понад рік, судом не встановлено, як і наявності домовленості між ним та власником житла [PERSON] . Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003р. зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщення. Зазначена норма вказує на достатність рішення суду, яке набрало законної сили про визнання особи такою, що втратила право користування житлом для зняття її з реєстраційного обліку відповідним органом. Виходячи з вимог ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на те, що відповідач [PERSON] на спірній житловій площі більше одного року не проживає без поважних на те причин, належні йому речі в квартирі відсутні, відсутність за місцем реєстрації з 2015 року свідчить про свідому поведінку такої особи та про втрату нею інтересу до житлового приміщення - квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного суд дійшов висновку, що пред`явлені позові вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved