Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП "Черкаський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику та моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 01.07.2002 року він працював на підприємстві та 23.06.2020 р. був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату та чисельності працівників. В останній робочий день 23.06.2020 р. він отримав трудову книжку, але остаточний розрахунок по зарплаті з ним не проведений по даний час. Відповідно до довідки про заборговану заробітну плату № 92 від 30.06.2020 року, виданої філією «Золотоніський райавтодор» ДП «Черкаський облавтодор», вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед ним становить 45098,95 грн. Розмір середньоденного заробітку позивача становить 391,70 грн. Отже, з моменту звільнення з 23.06.2020 і до дня подачі позову затримка у розрахунку із звільненим працівником становить 20 днів, за які середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить 7834,00 грн. Також ним були придбані запасні частини, які були використані для ремонту техніки відповідача на суму 700,00 грн. Таким чином, позивач вважає, що має право на стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 45098,95 грн., середнього заробітку за час затримки виплати зарплати при звільненні за період з 23.06.2020 р. по 13.07.2020 р. 7834,00 грн. з утриманням податків, обов`язкових платежів та зборів та 700,00 грн. вартості придбаних деталей . Крім того, просить стягнути з відповідача моральну шкоду через моральні страждання, які він переніс, так як було порушено його право на отримання заробітної плати, він був змушений шукати додаткові доходи, щоб забезпечити свою сім`ю елементарними засобами для існування, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків. Моральну шкоду позивач оцінив у розмірі 5000,00 грн. Заявлені позовні вимоги просив стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 30.07.2020 у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному (письмовому) провадженні без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, оскільки, згідно з положеннями процесуального закону, справи, що виникають з трудових відносин, розглядаються у порядку спрощеного позовного провадження, як передбачено ч. 4 ст. 19, п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України. Проти такого порядку розгляду справи учасники справи не заперечували. Відповідач, скориставшись своїм правом подав до суду відзив, в якому позовні вимоги визнав частково та пояснив, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вже відкрито виконавче провадження про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі на суму 23168,85 грн., тому відповідач вважає, що з нього підлягає до стягнення заборгованість по заробітній платі в сумі 21930,10 грн., також відповідач вважав необґрунтованим стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вважає, що розмір середнього заробітку порахований виходячи із заробітної плати за останні два місяці роботи, а не за 12 місяців, як це визначено у п.1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Стягнення коштів за придбані за власний рахунок матеріали не відносяться до складових заробітної плати, тому в стягненні 700,00 грн. необхідно відмовити. Також відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, оскільки вважає, що позивачем не надано доказів понесення моральних страждань внаслідок дій відповідача. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши доводи сторін, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до копії трудової книжки [NUMBER] та копії Наказу ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» ДП «Черкаський облавтодор» філія «Золотоніський райавтодор», [PERSON] 01.07.2002 року був прийнятий в філію «Золотоніський райавтодор» на посаду шляховим робітником. Наказом ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» ДП «Черкаський облавтодор» філія «Золотоніський райавтодор» № 15-к від 23 червня 2020 року [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку з реорганізацією підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Щодо стягнення невиплаченої заробітної плати суд зазначає наступне. Відповідно до довідки про заборговану заробітну плату № 92 від 30.06.2020 року, виданої філією «Золотоніський райавтодор», вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] становить 45098,95 грн. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст. ст. 21, 43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: "Про оплату праці", та ін. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та ін. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95 (1949), яка ратифікована 30.06.61 р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Судом встановлено, що на час винесення рішення заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 45098,95 грн., при цьому відповідачем вже в позасудовому порядку визнано та на підставі посвідчення комісії з трудових спорів № 22/5 від 12 травня 2020 року передано на примусове стягнення заборгованість по заробітній платі на користь позивача в розмірі 23168,85 грн., тому суд не знаходить підстав для повторного стягнення всієї суми заборгованості на користь позивача, тому задовольняє позовні вимоги частково на суму 21930,10 грн., що визнається відповідачем. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Як визначено ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно довідки про середньомісячну заробітну плату № 93 від 30.06.2020 року виданої філією «Золотоніський райавтодор», вбачається , що середньоденна заробітна плата позивача (обрахована виходячи за останні два місяці) складає 391,70 грн. Хоча відповідач і зазначав у відзиві, що середньоденна заробітна плата зазначена в довідці, розрахована невірно, але доказів на спростування даних фактів не надав суду. Належних та допустимих доказів щодо розміру середньоденної заробітної плати позивача, відповідачем не надано. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. За таких обставин, до стягнення з підприємства на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 24.06.2020 року (наступний робочий день після звільнення) по 17.12.2020 року (по день винесення рішення суду), що складає 124 робочих дні. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 48570,80 грн., (391,70 грн. (розмір середньоденного заробітку)*124 робочих дні за період затримки=48570,80 грн.), який і підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача. Підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку відсутні. Вирішення даного спору узгоджується з рішеннями ВП ВС від 26.06.2019 справа № 761/9584/15-ц, від 31.01.2019 р. справа № 910/4518/16, Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа № 6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа № 6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа № 6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа № 6-144цс13, від 27 квітня 2016 року № 6-113цс16. При цьому, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, слід здійснити з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Вимоги щодо стягнення з відповідача 700,00 грн. витрачених на придбання деталей для ремонту техніки не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами правову підставу їх придбання за згодою роботодавця. Крім того, факт встановлення даних деталей на техніку не стверджено актом виконаних робіт. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, а тому розмір такого відшкодування суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті та з урахуванням інших обставин справи , за таких обставин суд вважає, наявність моральних страждань внаслідок дій відповідача пов`язана з тривалою невиплатою заробітної плати, проте виходить із засад розумності та співмірності та задовольняє позовні вимоги частково на суму 1000 грн. Враховуючи вимоги ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за затримання розрахунку та стягнення моральної шкоди 840,80 грн., що підтверджується квитанцією, тому такі витрати слід стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн., від якого при подачі заяви був звільнений позивач за вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Outcome: partial