Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації про зобов"язання вчинити певні дії, посилаючись на те, що Відповідно до ч. І ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Частиною 1 статті 17-1 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» - передбачено щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, яку здійснюють органи праці та соціального захисту населення. Позивач зазначив, що 22 грудня 2010 року Святошинським районним судом м. Києва за позовом [PERSON]. було постановлене рішення по адміністративній справі №2а-1177/2010 року про зобов'язання Відповідача провести перерахунок та виплатити щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2010 рік. згідно ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». 18.11.2011 року Постановою Київського адміністративного апеляційного суду було скасоване дане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі ЖК/800/30119/13 від 10 квітня 2014 року було скасовано Постанову Київського адміністративного апеляційного суду та залишено без змін Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2010 року. Позивач зазначив, що 22.08.2014 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції v м. Києві за заявою Стягувана та на підставі виконавчого листа від 14.05.2014 року була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження за №44489664, якою боржнику надано строк на самостійне виконання рішення суду. Відповідно до пункту 2.8 Положення про управління праці і соціального захисту Святошинської в м. Києві держадміністрації, затвердженого Розпорядженням Голови № 80 від 19.01.2017 року основними завданням Управління є виконання функцій головного розпорядника коштами місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм з соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Позивач зазначив, що за час здійснення виконавчого провадження Відповідач окрім постійного визнання свого боргу, жодного разу не звертався, як до Святошинської в м. Києві держадміністрації так і до Київської міської ради чи до іншої вищестоящої установи на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для проведення виплат згідно рішення суду. Та не вжив жодних інших вагомих заходів для виконання рішення суду, хоч мав для цього достатню часу та можливості. Внаслідок чого, станом на 2018 рік, рішення Святошинського району м. Києва від 23 грудня 2010 року №2а-1177/2010 року Відповідачем виконане не було. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень, який передбачає, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. 28.12.2017 року державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гречух О.Я. звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з Поданням про зміну способу та порядку виконання рішення суду у справі № 2а-1177/10 та стягнення з Відповідача на користь відповідача коштів в розмірі 4522 грн. Обгрунтовуючи Подання державний виконавець вказав, що рішення суду зобов'язальний характер але на протязі декількох років не було виконано, оскільки існують обставини, що утруднюють виконання судового рішення Відповідачем. Ухвалою Київського Апеляційного адміністративного суду по справі № 759/122/18 Рішення Святошинського району м. Києва від 18.05.2018 року було залишено без змін. Позивач зазначив, що відповідно до ст. 52 Закону України «Про Державний бюджет України на 2010 рік» з 1 жовтня прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність встановлювався в розмірі 723 гривни. Розрахунок: 723 грн. * 7 мінімальних пенсій за віком 5061 грн., а Позивачу фактично за матеріалами справи було виплачено тільки 420 грн., тобто було не доплачено 4641 грн.. що є еквівалентним 582 долара США за офіційним курсом НБУ 7.98 грн. За час здійснення виконавчого провадження з виконання рішення суду ці кошти знецінилися в чотири рази і на сьогоднішній день ця сума становить лише 180 доларів США за офіційним курсом НБУ (27,95 грн.). Ухвалою суду від 30.08.2018 року відкрито провадження у справ. у підготочому судовіому засіданні 14.01.2019 року суд ухвалив перейти у спрощене позовне провадження та проводити засідання за відсутності учасників справи на підставі наданих доказів. Представник позивача підтримав заявлений позов, з викладених в ньому підстав. Представник Відповідача , надавав до суду відзив, в якому не погоджується з позовними вимогами. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У зв'язку з цими конституційними гарантіями Позивач вирішив звернулись до суду за захистом своїх порушених прав. Статті 76 ЦПК визначають, що доказами в цивільному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Грошовим зобов'язанням вважається зобов'язання, змістом якого є сплата боржником грошей. Правила даної статті розповсюджуються на будь-які грошові зобов'язання в тому числі на цивільно - правову відповідальність за порушення грошового зобов'язання, яка настає на підставі вимог закону, а саме ст. 625 ЦК. Стаття 1166 ЦК України також передбачає підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду. Та визначає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частини 10 та 11 статті 265 ЦПК передбачають, що суд, приймаючи рішення простягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні пронарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуваннямприписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сумавідсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії(рішення) якого можуть бути оскаржені. Зобов'язання із заподіяння шкоди (інколи їх називають зобов'язаннями із правопорушення або деліктними зобов'язаннями) - найпоширеніший вид недоговірних зобов'язань. Зобов'язання із заподіяння шкоди - це зобов'язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немай-нових прав абсолютного характеру і мета яких - забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Цивільне законодавство, охороняючи права та інтереси як фізичних, так і юридичних осіб, передбачає відшкодування шкоди, яка заподіяна як внаслідок невиконання договірних зобов'язань, так і у випадках, коли між сторонами договірні відносини відсутні взагалі.Залежно від підстав виникнення зобов'язань із заподіяння шкоди розрізняють: договірну та недоговірну (деліктну) відповідальність.І договірна, і недоговірна відповідальність мають спільні риси: мета - поновити порушені права;- мають майновий характер;- реалізуються примусово силами юрисдикційних органів;- виконують попереджувальну, виховну функцію. Водночас між договірною і недоговірною (деліктною) відповідальністю існують і певні відмінності:1) договірна настає, коли сторони перебувають у відносних правовідносинах, недоговірна - в абсолютних;2) договірна покладається на порушника договору або на особу, яка за договором відповідає за порушника (поручитель, гарант), недоговірна - на порушника або на особу, яка за законом відповідає за порушника (батьки, опікуни, лікувальна установа), або взагалі на третю особу, в інтересах якої вчиняються дії (заподіяння шкоди в стані крайньої необхідності);3) договірна - це додатковий обов'язок, який приєднується до невиконаного обов'язку (поставити продукцію і сплатити штраф), а недоговірна - це новий обов'язок замість невиконаного (заподіяв шкоду - відшкодуй);4) договірна передбачена як законом, так і договором, недоговірна - виключно законом;5) договірна виступає у вигляді відшкодування збитків, стягнення пені, штрафу, неустойки, а недоговірна - виключно у вигляді відшкодування збитків. Крім Цивільного кодексу України, правовідносини щодо відшкодування шкоди регулюються й іншими нормативними актами. Серед них закони України: від 28 лютого 1991 р. "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (в редакції Закону від 19 грудня 1991 p.); від 17 квітня 1991 р. "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"; від 14 жовтня 1992 р. "Про охорону праці" (в редакції Закону від 21 листопада 2002 p.); від 1 грудня 1994 р. "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду"; від 23 вересня 1999 р. "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності"; від 18 січня 2001 р. "Про об'єкти підвищеної небезпеки"; від 18 січня 2001 р. "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням"; від 31 грудня 2001 р. "Про цивільну відповідальність за ядерну шкоду та її фінансове забезпечення"; від 1 липня 2004 р. "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ін. Серед підзаконних нормативних актів :Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затверджене наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 4 березня 1996 р. № 6/5/3/41; Перелік професійних захворювань, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2000 р. № 1662; постанову Кабінету Міністрів України від 23 червня 2003 р. № 953 "Про обов'язкове страхування відповідальності за ядерну шкоду"; Порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2004 р. № 1112 тощо. Роз'яснення законодавства щодо недоговірної відповідальності дано в постановах Пленуму Верховного Суду України: від 27 березня 1992 р. № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"; від 31 березня 1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди"; від 2 липня 2004 р. № 13 "Про практику застосування судами України законодавства, яким передбачені права потерпілих від злочинів" та в роз'ясненнях Вищого арбітражного (господарського) суду: від 1 квітня 1994 р. № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди"; від 29 лютого 1996 р. № 02- 5/95 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди". Як договірна, так і недоговірна відповідальність настає лише за наявності певних умов (підстав), передбачених законом. Такі загальні підстави встановлені в ст. 1166 ЦК. Відповідальність за заподіяння шкоди настає за загальним правилом за наявності таких умов: 1) шкода;2) протиправність поведінки заподіювана;3) причинний зв'язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою;4) вина заподіювана шкоди.Сукупність цих умов і є підставою для покладання на особу цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди. Ці умови є загальними для виникнення зобов'язань із заподіяння шкоди, оскільки їх сукупність вимагається в усіх випадках, крім тих, які спеціально передбачені в законі.Зобов'язання, які виникають внаслідок заподіяння шкоди, на жаль, досить часто мають місце в реальному житті. Заява про відшкодування шкоди може мати такий вигляд. в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Судом встановлено, що рішення по адміністративній справі №2а-1177/2010 року про зобов'язання Відповідача провести перерахунок та виплатити щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2010 рік. згідно ст.13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту». 18.11.2011 року Постановою Київського адміністративного апеляційного суду було скасоване дане рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 грудня 2010 року. Ухвалою Вищого адміністративного суду України по справі ЖК/800/30119/13 від 10 квітня 2014 року було скасовано Постанову Київського адміністративного апеляційного суду та залишено без змін Постанову Святошинського районного суду м. Києва від 23.12.2010 року. Судом встановлено, що 22.08.2014 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції v м. Києві за заявою Стягувана та на підставі виконавчого листа від 14.05.2014 року була винесена Постанова про відкриття виконавчого провадження за №44489664, якою боржнику надано строк на самостійне виконання рішення суду. Відповідно до пункту 2.8 Положення про управління праці і соціального захисту Святошинської в м. Києві держадміністрації, затвердженого Розпорядженням Голови № 80 від 19.01.2017 року основними завданням Управління є виконання функцій головного розпорядника коштами місцевого бюджету на здійснення заходів з виконання державних програм з соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету. Судом встановлено, що за час здійснення виконавчого провадження Відповідач окрім постійного визнання свого боргу, жодного разу не звертався, як до Святошинської в м. Києві держадміністрації так і до Київської міської ради чи до іншої вищестоящої установи на виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для проведення виплат згідно рішення суду. Та не вжив жодних інших вагомих заходів для виконання рішення суду, хоч мав для цього достатню часу та можливості. Внаслідок чого, станом на 2018 рік, рішення Святошинського району м. Києва від 23 грудня 2010 року №2а-1177/2010 року Відповідачем виконане не було. Нормами частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов'язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. При цьому підстави для виникнення зобов'язань визначені у ст. 11 ЦК України та є наступними: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Таким чином законодавець в у зазначені вище нормі закону чітко визначив завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (делікт) як підставу для зобов'язання.Проте, існуюча судова практика не давала однозначної відповіді на питання застосування відповідальності боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, яке виникло з невиконання судового рішення про стягнення грошових коштів. Так наприклад Верховний Суд України у своїй постанові від 02.03.2016 № 6-2491цс15 висловився про те, що статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Дія статті поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. ВП ВС відступила від правової позиції ВСУ висловлені у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, на що посилався відповідач, запреречуючи проти позову, яка полягала у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) та постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, яка полягала у тому, що дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач не виконав зобов'язання а тому позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved