Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

У вересні 2010 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей за період з 01 лютого 2007 року по 28 липня 2010 року включно в загальній сумі 191099 грн. 28 коп. Справа була розглянута по суті з постановленням заочного рішення 24.12.2010 року, яке скасоване ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 26.06.2017 року за заявою представника відповідача [PERSON] [PERSON]. В ході судового розгляду справи позивач збільшила розмір позовних вимог, відповідно до поданої нею 13.11.2017 року заяви остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в порядку ст. 196 Сімейного кодексу України за період з 01 лютого 2007 року по 28 липня 2010 року включно в загальній сумі 191099 грн. 28 коп., а також компенсацію за несвоєчасну її виплату станом на 30.09.2017 року у розмірі 233902 грн. 22 коп. Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 13.11.2017 року позовну заяву задоволено частково стягнуто з [PERSON] [PERSON] на користь [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітніх синів [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за період з 01 лютого 2007 року по 28 лютого 2010 року включно в сумі 2351 (дві тисячі триста пятдесят одна) грн. 92 коп. В іншій частині в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Позивачем [PERSON] подано апеляційну скаргу на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 13.11.2017 року та справа направлена на розгляд до Апеляційного суду Полтавської області. Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 07.12.2017 року справу повернуто до Ленінського районного суду м. Полтави для ухвалення додаткового рішення, оскільки судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі в порушення ст. 88 ЦК України не було вирішено питання про розподіл судових витрат між сторонами з урахуванням положень Декрету Кабінету міністрів України "Про державне мито". Учасники процесу в судове засідання не з'явились, не повідомивши про причини неявки, незважаючи н те, що про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Як встановлено в п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Згідно з п. 5 ст. 4 Декрету Кабінету міністрів України "Про державне мито", чинного на час пред'явлення позову до суду, від сплати державного мита звільняються позивачі - за позовами про стягнення аліментів. Зміст позову [PERSON] свідчить про те, що предметом позовних вимог, з якими вона звернулась до суду у вересні 2010 року, є стягнення неустойки (пені) за час прострочення сплати аліментів на утримання дітей. У зв'язку з чим при зверненні до суду вона повинна була сплачувати судовий збір за ставками, встановленими в ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України "Про державне мито". Разом з тим, матеріали справи свідчать про те, що позивачем при зверненні до суду з позовом судовий збір не сплачувався. Відтак, вказане питання повинно бути вирішене судом при ухваленні остаточного рішення по справі. Як встановлено в ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 13.11.2017 року, тобто на час постановлення судового рішення у даній справі), стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково судові витрати присуджуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до положень ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України "Про державне мито" ставки державного мита із позовних заяв встановлюються у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 3 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і не більше 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що з урахуванням розміру позовних вимог позивача становить 1910 грн. 99 коп. Оскільки згідно змісту положень ст. 5 Закону України "Про судовий збір", станом на час доповнення позивачем [PERSON] позовних вимог у листопаді 2017 року позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення були звільнені від сплати судового збору, позивач не повинна була сплачувати судовий збір при зверненні до суду з заявою про збільшення розміру позовних вимог. Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задоволені частково, на її користь з відповідача стягнуто лише 2351 грн. 92 коп., а в іншій частині в задоволенні позову відмовлено, суд приходить до висновку, що зі [PERSON] підлягає стягненню на користь держави частина судового збору, який вона мала сплатити при зверненні до суду з позовом, у розмірі 1887 грн. 47 коп., а з відповідача [PERSON] [PERSON] 23 грн. 52 коп., пропорційно до задоволеної та відхиленої частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved