Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача ДП «Львіввугілля», у позовній заяві вказав, що 08.08.1979р. він прийнятий на роботу підземним машиністом гірничо-виймальних машин на шахту №10 «Великомостівська», 28.11.1979р. переведений підземним машиністом гірничих виймальних машин, 14.05.1980р. його переведено на посаду підземного машиніста гірничо-виймальних машин, 21.07.1982р. позивача переведено підземним машиністом гірничих виймальних машин, 28.03.1994р. переведено на посаду підземного гірничого майстра, 10.09.1997р. позивач переведений на посаду підземного гірничого майстра - помічника начальника дільниці, 16.01.1998р. переведений на посаду підземного гірничого майстра, 01.03.1998р. позивач переведений учнем підземного машиніста гірничо-виймальних машин, 12.03.1998р. переведений підземним машиністом гірничих виймальних машин. 23.09.1999р. по стану здоров»я, згідно висновку ЛКК переведений учнем поверхневого гірничого робітника. 31.01.2000р. позивач звільнений з роботи за власним бажанням. Зазначає, що за час роботи на шахті 02.08.1993р. із ним стався нещасний випадок, в результаті падіння породи йому травмовано руку. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 23.09.1999р. встановлено, що професійне захворювання виникло в наслідок контакту з шахтним пилом на протязі 20 років роботи в шахті. Висновком до виписки з акту огляду МСЕК від 04.11.1999р. позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 23.11.2000р. Сокальської районної МСЕК позивачу підтверджено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. Згідно висновку МСЕК від 21.11.2002р. позивачу підтверджено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. Висновком МСЕК від 04.11.2004р. позивачу безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. Вважає, що внаслідок отриманого професійного захворювання йому завдано великої моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, став інвалідом, у нього з'явились постійні болі в кистях рук, болі в спині, попереку, позивач змушений постійно звертатись за медичною допомогою, стан здоров'я став незадовільним. У зв'язку із отриманим професійним захворюванням порушено всі нормальні умови життя позивача, він відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, йому стало важко займатись домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль, змушений докладати додаткових зусиль для організації життя, вести малорухомий спосіб життя. Вважає, що у нього наявний факт заподіяння моральної шкоди, оскільки безстроково на 50% втратив працездатність внаслідок професійного захворювання, що значно посилює його фізичні та моральні страждання. З покликанням на "Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків" затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23.06.1993 року, постанову Пленуму Верховного суду України № 6 від 23.02.1992 року "Про практику розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди" ст.ст. 153, 173 КЗпП України, ст. 440-1 ЦК Української РСР (1963 року), Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року, постанову Пленуму Верховного суду № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", просить суд стягнути з відповідача ДП "Львіввугілля" в його користь 30000грн. відшкодування моральної, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, внаслідок професійного захворювання. В запереченні на позовну заяву представник відповідача вказав, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря - психіатра лікувально - профілактичного закладу, або лікарсько - консультаційної чи медико - соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. В даному випадку висновки МСЕК не можуть бути доказом спричинення власником моральної шкоди, оскільки вони встановлюють лише факт втрати працездатності. З»ясуванню підлягає підтвердження моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вона заподіяна, з чого позивач виходить при оцінці заподіяної шкоди. Наявність моральної шкоди не визначена прямим наслідком роботи в шкідливих умовах праці. Зазначає, що позивачем не наведено жодних розрахунків розміру відшкодування моральної шкоди, яким чином визначено розмір такого відшкодування і за який строк нараховувалася така сума. Також зазначає, що можливість захисту прав у примусовому порядку обмежується позовною давністю. У випадку порушення законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від працівника додаткових зусиль для організації свого життя, застосовується тримісячний строк позовної давності, визначений ст. 233 КЗпП України. Позовна заява пред'явлена 15.10.2015р., тоді як професійне захворювання встановлено 04.11.1999р., таким чино, позивачем пропущено строк звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Крім цього наголошує на тому, що позивач при влаштуванні на роботу був ознайомлений з умовами праці на шахті. Просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити, в обґрунтування зіслався на доводи аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просить задовольнити в повному обсязі, в обґрунтування навів обставини, викладені у позовній заяві, вважає, що спричинення позивачу значної моральної шкоди є повністю доведеним в ході розгляду справи як наданими поясненнями так і чисельними медичними документами. Представник відповідача Тарчанин О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, підтримав обґрунтування, надане у письмовому запереченні на позовну заяву. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Як встановлено із дослідженої в судовому засіданні трудової книжки на ім»я [PERSON], з 08.08.1979р. по 31.01.2000р. він працював на шахті №10 «Великомостівська» комбінату «Укрзахідвугілля» та виконував роботу підземного машиніста гірничих виймальних машин з повним робочим днем в шахті, підземного гірничого майстра. Із дослідженого акту розслідування професійного захворювання (отруєння) від 23.09.1999 року встановлено, що професійне захворювання [PERSON] виникло внаслідок контакту з шахтним пилом на протязі 20 років роботи в шахті. Із виписки з акту огляду МСЕК Серії 2-18 АИ №004804 від 04.11.1999р. [PERSON] вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати професійної працездатності. З виписки з акту огляду МСЕК Серії ЛВА-2 №001871 від 23.11.2000р. [PERSON] підтверджено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати профпрацездатності. Згідно виписки з акту огляду МСЕК Серії ЛВА-2 №017650 від 21.11.2002р. [PERSON] підтверджено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати профпрацездатності. Відповідно до виписки з акту огляду МСЕК Серії ЛВА-2 №02465 від 04.11.2004р. [PERSON] безтерміново встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати профпрацездатності. У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач [PERSON] неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історій хвороби. Таким чином, вперше позивачу [PERSON] встановлено ІІІ групу інвалідності та 50% втрати працездатності - 04.11.1999 року. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров»я, у позивача виникло 04.11.1999 року, коли висновком МСЕК йому вперше встановлено 50% втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. На цей час спірні правовідносини були врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я, пов»язаним з виконанням трудових обов»язків, затвердженими постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963р., який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється три роки. Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР 1963р. позовна давність не поширюється на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК не застосовуються. Оскільки вимоги позивача випливають з порушення особистих немайнових прав тому, відповідно до ст. 83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не розповсюджується на такі вимоги позивача. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963р. моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. У п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р. звернуто увагу на те, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках та інш. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. В ході розгляду справи встановлено, що виконуючи трудові обов»язки позивач [PERSON] отримав ушкодження здоров»я, з приводу чого тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні та продовжує лікуватися. Даний факт стверджується дослідженими медичними документами, а також актом розслідування професійного хронічного захворювання від 23.09.1999р.. Згідно із п. 1 «Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затверджених постановою КМУ №472 від 23.06.1993р. (які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин), власник підприємства, установи і організації (надалі - підприємство) або уповноважений ним орган (надалі - власник) несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків (надалі - ушкодження здоров'я), а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Таким чином, суд покладає обов'язок відшкодувати моральну шкоду позивачу [PERSON] на відповідача Державне підприємство «Львіввугілля», яка спричинена ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання. В свою чергу, що стосується розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує те, що даний розмір згідно із п. 11 Правил (в ред. від 23.06.1993р. яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), не може перевищувати 200 мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Враховуючи роз»яснення, викладені у п. 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995р., до розрахунку суми відшкодування заподіяної моральної шкоди суд застосовує розмір мінімальної заробітної плати, який діє на час розгляду справи. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому, позовну вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди в сумі 30000грн., суд задовольняє частково на суму 10000 грн., що відповідає граничному розміру відшкодування.

Outcome: partial