Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

08 жовтня 2019 року позивач [PERSON] , звернулася до суду з позовом до Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс", про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення незаконно звільненого працівника, просить суд: стягнути середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період вимушеного прогулу у розмірі 27472 грн. 48 коп., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1807, 40 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03.12.2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області\~ було винесено рішення по справі № 495/3406/14-ц за позовом [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» про визнання звільнення з роботи незаконним, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за зустрічним позовом Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» до [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення. 24.12.2014 року додатковим рішенням доповнено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області. Таким чином, на підставі вищезгаданих рішень в сукупності, поновлено [PERSON] на посаді керуючого Білгород-Дністровським відділенням філії «ОУВТ» Концерну «Військторгсервіс» з 17.04.2014 року. Стягнуто моральну шкоду у розмірі 1000 грн, судовий збір у розмірі 243,60 грн, середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20875,49 грн. Вказано також, що рішення в частині поновлення на роботі та про стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. В задоволенні зустрічного позову Концерну «Військторгсервіс» в особі філії «Одеське управління військової торгівлі» - відмовлено. Позивач вказує, що 04.12.2014 року надала до філії «Одеське управління військової торгівлі»\~ заяву про виконання рішення суду, а саме про поновлення її на посаді як незаконно звільненого працівника, та рішення суду не виконувалось, поновлення на роботі не відбулось. 26.02.2015 року державним виконавцем Козюком О.М. було видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 46674496\~ про негайне виконання вимог виконавчого документа,\~ але і постанова державної виконавчої служби не виконувалась. 20.08.2015 року вона звернулась в адміністрацію Президента України. Лише після цього їй надійшов лист про передачу матеріалів виконавчого провадження виконавцю [PERSON] , а\~ [PERSON] за невиконання без поважних причин своїх обов`язків було звільнено. Невдовзі після цього, 05.10.2015 року в присутності державного виконавця Білого К.І. її було ознайомлено з наказом філії «Одеське управління військової торгівлі» за № 134 л від 02.10.2015 року про поновлення на посаді керуючого Білгород-Дністровським відділенням філії «УВТ «Концерну «Військторгсервіс» з 17.04.2014 року, скасування наказу про звільнення з 17.04.2014 року та виплатою однією середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказуючи на обов`язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника одразу після оголошення рішення суду, зазначає, що в період з 03.12.2014 року по 02.10.2015 року мав місце вимушений прогул, у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі. Також\~ вказує, що час вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. З урахуванням усього вищевикладеного, вона і звернулась до суду за захистом своїх порушених трудових прав. 11 жовтня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін. 17 березня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого просять суд позовну заяву позивача залишити без задоволення, вказуючи, що судове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2014 року набрало законної сили 05.11.2015 року після прийняття апеляційним судом Одеської області ухвали, якою рішення суду від 03.12.2014 року залишено без змін. В той же час, наказом начальника філії «ОУВТ» № 134л від 02.0.2015 року скасовано наказ від 17.04.2014 року про звільнення [PERSON] ; поновлено [PERSON] на посаді керуючого Білгород-Дністровським відділенням філії «ОУВТ» з 17.04.2014 року; доручено бухгалтерії філії «ОУВТ» виплатити [PERSON] одну середньомісячну заробітну плату час\~ вимушеного прогулу. Таким чином, стверджує, що рішення суду від 03.12.2014 року було виконано Концерном «Військторгсервіс» в особі філії «ОУВТ» у відповідності до вимог чинного законодавства. Крім того, відповідач вказував на невірно взяту величину кількості днів вимушеного прогулу при обрахування середнього заробітку за період 03.12.2014 року по 02.10.2015 року, адже позивач розрахунок вела у календарних днях, замість вірного згідно Висновку ВСУ КЦС від 31.10.2018 року у справі № 569/10189/16-ц, - у робочих. Не менш вагомим аргументом для відмови у задоволенні позову, відповідач вважає наявність інших обставин, які виключають підстави для задоволення позову, адже ухвалою Господарського суду м. Киїєва від 21.03.2017 року по справі № 910/23971/16 було відкрито провадження у справі про банкрутство Концерну «Військторгсервіс». Ухвалою від 17.04.2018 року у справі № 910/23971/16 Господарський суд м. Києва затвердив мирову угоду у справі про банкрутство Концерну «Військторгсервіс», у якій п.6 визначено, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» строк або відхилені за відповідними вимогами, визнаються такими, що не підлягають виконанню. Крім того, вказує, що дана мирова угода була затверджена ухвалою господарського суду м. Києва 17.04.2018 року у справі № 910/23971/16 про банкрутство Концерну та була схвалена Комітетом кредиторів Концерну «Військторгсервіс» в особі Л. Гончарової та погоджена Міністерством оборони України. Відповідно, вважає, що позивач до затвердження мирової угоди ухвалою господарського суду м. Києва від 17.04.2018 року повинна була б звернутися з кредиторськими вимогами, які на її думку виникли у період з 03.12.2014 року по 02.10.2015 року, та заявити їх з метою подальшого задоволення у разі визнання їх законними та обґрунтованими. Крім того, відповідач посилався на пропуску строку для звернення із заявою про вирішення трудового спору згідно із положеннями ч.1 ст 233 КЗпП України. З урахуванням усього вищенаведеного, вважав доцільним просити суд залишити без задоволення позов [PERSON] . У відповідь на відзив, що надійшла до суду 20.03.2020 року, позивач наполягала, що видання наказу філії «ОУВТ» за № 134л\~ від 02.10.2015 року було проведено із затримкою виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.12.2014 року у справі № 495/3406/14-ц та додаткового рішення від 24.12.2014 року по тієї ж справі, в частині негайного виконання, а саме поновлення на роботі. Позивач знов ж таки наполягала на вірному розрахунку, обчислення середнього заробітку за час затримки виконання рішення та стягнення з відповідача 27 472,48 грн. Крім того, вказала, що згідно запиту в Міністерство юстиції України від 14.03.2020 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, юридична особа Концерн «Військторгсервіс», код ЄДРПОУ 33689922 знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд 28-А, в графі дані про перебування юридичної особи у процесі провадження у справі про банкрутство, санації чи в процесі припинення не перебуває. Таким чином, вказує, що момент подачі позову до суду та відкриття провадження у справі від 11.10.2019 року,\~ відповідач як юридична особа у процесі банкрутства чи припинення не перебував. Провадження у справі № 910/23971/16 про банкрутство Концерну «Військторгсервіс» закрито ухвалою господарського суду м. Київ від 17.04.2018 року. Стосовно пропуску строку звернення з відповідним позовом до суду, позивач заявила, що у порядку ч.2 ст. 233 КЗпПП України, працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить. У своїх запереченнях на відповідь на відзив від 15.04.2020 року, відповідачем про дубльовані його доводи з приводу безпідставності та недоведеності позовних вимог, викладені у відзиві від 17.03.2020 року. 28 липня 2020 року позивач надала заяву про уточнення назви відповідача, відповідно до якої\~ просила уточнити назву і адресу відповідача, як: Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Південна», Концерну «Війсьторгсервіс»", код ЄДРПОУ у філії 35123222.. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні повністю заперечував проти задоволення позову, вказуючи на його безпідставності. Вислухавши вступне слово позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, судом зазначається про наступне. Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.\~ У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналогічний висновок зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що «в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат». Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім`ї. Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Відповідно до ст. 1 даної Конвенції, її метою є термін «заробітна плата», який означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Таким чином, з огляду на вищенаведене, вимога про оплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення є спором про оплату праці, а відтак працівник, в даному випадку особа позивача не позбавлена можливості звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати /з врахуванням трактування визначеного терміну\~ позиціями ВСУ та КСУ/ без обмеження будь-яким строком. Матеріалами справи встановлено, що дійсно 03 грудня 2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 495/3406/14-ц, згідно якого позовні вимоги\~ [PERSON] до Концерну «Військторгсервіс» в особі\~ філії «Одеське управління військової торгівлі» про визнання звільнення з роботи незаконним, про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі,\~ стягнення моральної шкоди - задоволені частково. Наказ начальника філії «Одеське управління військової торгівлі» №38л від 17 квітня 2014 року про звільнення [PERSON] , керуючу Білгород-Дністровським відділенням філії «ОУВТ» Концерну «Військторгсервіс» з 17.04.2014 року у зв`язку з нез`явленням на роботу впродовж більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності на підставі п.5 ст.40 КЗпП України - скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді\~ керуючого\~ Білгород-Дністровським відділенням філії «ОУВТ» Концерну «Військторгсервіс\~ з 17 квітня 2014 року. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі\~ філії «Одеське управління військової торгівлі» на користь [PERSON] моральну шкоду у\~ розмірі 1000\~ грн. (тисяча гривень). Стягнуто з\~ Концерну «Військторгсервіс» в особі\~ філії «Одеське управління військової торгівлі» судовий збір у розмірі 243,6 грн.(двісті сорок три гривні шістдесят копійок) на користь держави. В решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову\~ Концерну «Військторгсервіс» в особі\~ філії «Одеське управління військової торгівлі» до [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення - відмовлено. 24.12.2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом було винесено додаткове рішення, яким доповнено рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03 грудня 2015 року у справі за позовом\~ [PERSON] до Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" про визнання звільнення з роботи незаконним, про скасування наказу про звільнення та поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за зустрічною позовною заявою Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" до [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення. Стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» в особі\~ філії «Одеське управління військової торгівлі» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 20875,47 грн. (двадцять тисяч вісімсот сімдесят п`ять гривень сорок сім копійок). Також зазначено, що рішення в частині поновлення на роботі позивача [PERSON] та про стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. 04.12.2014 року позивач звернулась із заявою до начальника філії «Одеське управління військової торгівлі» Концерну «Військторгсервіс» про виконання рішення суду, а саме про поновлення її як незаконно звільненого працівника. На підставі виданого 17.02.2015 року виконавчого листа, заступником начальника першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції Козюком О.М. 26.02.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 46674496, у якій зазначалась вимога про негайне виконання вимоги виконавчого документа. Постанова того ж дня була надіслана на адреси сторін виконавчого провадження. Разом з тим, у зв`язку із невиконанням рішення суду, позивач звернулась з листом до Адміністрації\~ Президента України, що був перенаправлений за залежністю до Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. У відповідності до листа № Р-1360-09/09.2-9702 від 05.10.2015 року Управління державної виконавчої служби повідомлено [PERSON] , що у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин своїх обов`язків, заступника начальника першого Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції [PERSON] звільнено із займаної посади. Матеріали виконавчого провадження за вищезгаданим виконавчим документом передано державному виконавцеві Приморського ВДВС Одеського міського управління юстиції Білому К.І. Тож, лише 02.10.2015 року начальником філії ОУВТ Концерну «Військторгсервіс» винесено наказ за № 134л, згідно якого на виконання рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області по справі № 495/3406/14-ц від 03.12.2014 року та додаткового рішення від 24.12.2014 року, наказано скасувати наказ від 17.04.2014 року № 38л про звільнення [PERSON] , поновити [PERSON] на посаді керуючого Білгород-Дністровським відділенням філії «ОУВТ» Концерну «Військторгсервіс» з 17.04.2014 року, бухгалтеру виплатити [PERSON] одну середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу. 05.10.2015 року [PERSON] ознайомилась з вказаним наказом під підпис. Відмітку про скасування наказу про звільнення [PERSON] та поновлення її на попередній роботі вписано до трудової книжки позивача. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою апеляційного суду Одеської області від 05.11.2015 року рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 03.12.2014 року в частині позовних вимог [PERSON] до Концерн "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" про визнання звільнення з роботи незаконним, про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді, стягнення моральної шкоди , зустрічним позовом Концерну "Військторгсервіс" в особі філії "Одеське управління військової торгівлі" Концерну "Військторгсервіс" до [PERSON] про зміну формулювання причин звільнення залишено без змін. Відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає, або на яку він вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно з ч.1 ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Виходячи зі змісту ст. 235 КЗпП України, ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» негайне виконання рішення суду означає обов`язок, а не право власника не пізніше наступного дня після проголошення судового рішення видати наказ (розпорядження) про поновлення працівника на роботі і фактично допустити його до виконання попередніх обов`язків. Так, згідно п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» відповідно до ст. 24 КЗпП України рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Отже, негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі є обов`язком роботодавця, який реалізується шляхом видання відповідного наказу або розпорядження про таке поновлення. При цьому, чинне законодавство не вимагає від працівника, якого незаконно звільнено із займаної посади, вчинення додатково певних дій щодо спонукання роботодавця на прийняття наказу про поновлення його на посаді. Водночас, прийняття наказу про поновлення працівника, незаконно звільненого з роботи, є обов`язком роботодавця в силу обов`язковості судового рішення, яке підлягає негайному виконанню. У відповідності до ст. 236 КЗпП, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Отже, обов`язок виплатити середній заробіток за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі, є видом відповідальності роботодавця за дії, пов`язані із такою затримкою. При цьому, зазначена норма не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо роботодавець не згоден з рішенням про поновлення на роботі та оскаржує його в апеляційному порядку, в зв`язку з чим питання поновлення незаконно звільненого працівника відкладене до часу перегляду рішення в апеляційному порядку суперечить вимогам трудового законодавства. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 25.07.2018 у справі №552/3404/17, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Положення статті 236 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 ( 100-95-п ) (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348). Таким чином, нарахування\~ виплат,\~ що\~ обчислюються\~ із\~ середньої заробітної плати за останні два\~\~ місяці\~\~ роботи,\~ провадяться\~\~ шляхом\~\~ множення\~\~ середньоденного\~ (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата\~ визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі\~ коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги,\~ вона\~ обчислюється\~ шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим\~ з\~ дотриманням вимог законодавства (п. 8 Постанови №100). Як вбачається з додаткового рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.12.2014 року по справі № 495/3406/14-ц, при визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, судом встановлено середньомісячний заробіток [PERSON] за жовтень листопад 5512,97 грн, середньоденна заробітна плата становить 90,37 грн. У відповідності до ч.4 ст 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вказано, згідно з нормами чинного законодавства нарахування\~ виплат,\~ що\~ обчислюються\~ із\~ середньої заробітної плати,\~ провадяться\~\~ шляхом\~\~ множення\~\~ середньоденного\~ (годинного) заробітку на число робочих днів /годин. Проте, позивачем дещо невірно обраховано кількість днів вимушеного прогулу, адже за основу беруться саме кількість робочих днів, що становить з 03.12.2014 року / часу ухвалення рішення/ до моменту винесення наказу № 134л від 02.10.2015 року/ - 218 днів. Тому,\~ усього середня заробітна плата за час затримки виконання рішення суду становить :90,37 /середньоденна заробітна плата/*218/днів вимушеного прогулу/=19 700,66 грн. Виходячи з позиції відповідача про неможливість стягнення з нього середнього заробітку за час затримки виконання рішення, варто зауважити про таке. Так, 21.03.2017 року ухвалою господарського суду м. Києва було порушено провадження у справі про банкрутство Концерну «Віськторгсервіс» за № 910/23971/16. Визнано ТОВ «Магазин ВВТ» кредитором концерну «Військторгсервіс» на суму 783106 грн. Введено мораторій на задоволення вимог кредиторів боржника з 21.03.2017 року, введено процедуру розпорядження майном боржника з 21.03.2017 року . Призначено розпорядником майна боржника арбітражного керуючого Черепенка В.Р.\~ Оприлюднена на офіційному веб-сайт Вищого господарського суду України повідомлення про порушення справи про банкрутство концерну «Військторгсервіс». Разом з тим, ухвалою Господарського суду м. Києва від 17.04.2018 року у цієї ж справі, задоволено заяву боржника про затвердження мирової угоди у справі № 910/23971/16 від 27.03.2018, затверджено мирову угоду від 06.03.2018 року укладену між кредиторами та боржником у справі №910/23971/16\~ про банкрутство концерну «Військторгсервіс». /л.с.68-77/. Спростовуючи доводи відповідача з цього питання, позивачем приєднано до матеріалів справи\~ Витяг запиту Міністерства юстиції України від 14.03.2020 року в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, згідно якого юридична особа Концерн «Військторгсервіс», код ЄДРПОУ 33689922 знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Молодогвардійська, буд 28-А, в графі дані про перебування юридичної особи у процесі провадження у справі про банкрутство, санації чи в процесі припинення не перебуває. Згодом позивачем приєднані докази, що підтверджують факт, що на момент розгляду справи відповідач як юридична особа у справі про банкрутство, санації чи в процесі припинення не перебуває, згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 24.04.2020 року. Окрім вищенаведених доказів, суд вважає надати оцінку доводам відповідача. Так, відповідачем вказується, що позивач до затвердження мирової угоди ухвалою господарського суду м. Києва від 17.04.2018 повинна була звернутись із кредиторськими вимогами та заявити їх з метою подальшого задоволення у разі визнання їх законними та обґрунтованими. Розгляд спорів з майновими вимогами до суб`єкта господарювання, який перебуває в процедурі банкрутства та визначений позивачем в статусі відповідача у такому спорі, а також справ за позовами арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів) при реалізації ними повноважень щодо повернення майна банкрута до ліквідаційної маси законодавцем віднесено до підсудності господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, без порушення окремих справ позовного провадження. Згідно ч.1,2 ст. 23 Закону, конкурсні кредитори за вимогами, які виникли до дня відкриття провадження (проваджень)\~ у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом тридцяти днів від дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Відлік строку на заявлення грошових вимог кредиторів до боржника починається з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження (проваджень) у справі про банкрутство. Зазначений строк є граничним і поновленню не підлягає. 2. Кредитор, за заявою якого відкрито провадження у справі, має право заявити додаткові грошові вимоги до боржника у межах строку, встановленого частиною першою цієї статті. Відповідно до ч.1,» ст 41 Кодексу України з процедури банкротства, мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію. 2. Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Частина 5 вищезгаданої норми вказує на те, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення. За умовами ч.4 ст 23 Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», особи, вимоги яких заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не є конкурсними кредиторами, а їх вимоги погашаються в шосту чергу в ліквідаційній процедурі. Відповідне правило не поширюється на вимоги кредиторів щодо виплати заробітної плати, авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування і на вимоги Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" та/або її дочірнього підприємства, що здійснювало постачання природного газу на підставі ліцензії, щодо сплати заборгованості (у тому числі неустойки, 3 відсотків річних та інфляційних втрат) за поставлений /спожитий природний газ, що утворилася станом на 1 травня 2015 року. Згідно ч.4 ст. 40 Кодексу України з процедури банкротства, заходи щодо забезпечення вимог кредиторів діють відповідно до дня введення процедури санації і призначення керуючого санацією або до прийняття постанови про визнання боржника банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури і призначення ліквідатора, або до закриття провадження у справі. Між тим, суд враховує період за яким позивач має право на стягнення середнього заробітку, з 03.12.2014 року по 02.10.2015 року, тобто до початку провадження процедури банкрутства відповідача, яка порушена ухвалою господарського суду м. Києва з 21.03.2017 року. Також, виходячи із положень Закону «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», посилання відповідача у п.6 мирової угоди про те, що вимоги конкурсних кредиторів, які не були заявлені в установлений законом строк або відхилені господарським судом вважаються погашеними, а виконавчі документи за відповідними вимогами визнаються такими, що не підлягають виконанню, з посиланням на норми Закону про закриття провадження у справі про банкрутство, жодним чином не стосується прав та обов`язків\~ [PERSON] , яка у відповідності до вимог чинного законодавства не є конкурсним кредитором Концерну «Війсьторгсервіс». Більш того, станом на момент звернення до суду з відповідним позовом відповідач не перебував у стані у процесі провадження у справі про банкрутство, санкції чи в процесі припинення. З огляду на вищевикладене, доводи представника відповідача з цього питання не підтверджені в ході судового розгляду справи. Стосовно вимог позивача про стягнення компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, слід зазначити про наступне. Відповідно до абзацу першого п. 2 Порядку обчислення заробітної плати затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для плати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до абзацу першого п. 7 Порядку № 100 нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням - відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Оскільки позивача було звільнено 17.04.2014 року, розрахунковий період для визначення середнього заробітку для проведення компенсації за невикористані дні відпустки має обраховуватись з квітня 2013 року по березень 2014 року включно. Разом з тим, позивачем не надано суду жодного належного доказу якими аргументуються дані вимоги, адже з її підрахунків дні невикористаної щорічної відпустки 20 днів, які вона помножує на розмір середньоденного заробітку, однак, згідно Порядку обчислення заробітної плати, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки можливо обрахувати лише шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період. Ані з судових рішень по справі № 495/3406/14-ц, ані загалом з матеріалів справи не вбачається можливим підрахування алгоритму вказаної формули. У відповідності до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Жодних клопотань про витребування довідки про доходи позивача за останні 12 календарних місяців, що передували моменту звільнення, [PERSON] не заявлялись. З урахування усього вищевикладеного, позовні вимоги [PERSON] в цій частині є недоведеними, необґрунтованими та такими, що задоволенні бути не можуть. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що позивачем правомірно заявлені вимоги\~ про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, однак з урахуванням часу вимушеного прогулу, та неможливістю із сукупності наданих доказів винайти розрахункову величину для підрахунку компенсації за дні невикористаної щорічної відпустки, позовні вимоги [PERSON] до Концерн "Військторгсервіс" в особі філії " Південна " Концерну "Військторгсервіс" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення незаконно звільненого працівника підлягають частковому задоволенню, саме в частині стягнення з Концерну "Військторгсервіс" в особі філії " Південна" Концерну "Військторгсервіс"\~ на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду у розмірі 19 700,66 грн. В решті позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з частковою обґрунтованістю позовних вимог позивача підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. Рішення в частині стягнення заробітної плати у відповідності ч.1 п.2 ст. 430 ЦПК України підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial