Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

У червні 2015 року Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулося до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 26 березня 2012 року у м. Києві на площі перемоги з вини відповідача [PERSON], який керував автомобілем [NUMBER] сталася дорожньо-транспортна пригода. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була. У результаті ДТП було пошкоджено автомобіль [NUMBER], власником якого є [PERSON], цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ "СК "Провідна". Вартість відновлювального ремонту автомобіля "Чері" згідно висновку спеціаліста складає 7168,23 грн. 17 травня 2012 року потерпілий подав повідомлення, а 28 травня 2012 року звернувся до позивача з заявою про відшкодування завданої шкоди. Для зясування причини настання страхового випадку, позивач залучив аварійного комісара, за послуги якого було сплачено 932,16 грн. 18 травня 2012 року позивач направив відповідачу лист з пропозицією самостійно врегулювати спір з потерпілим, проте відповідач завдану шкоду не відшкодував. Відповідно до пункту 41.1. ст. 41 Закону України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодувало шкоду [PERSON], на умовах, визначених цим Законом, оскільки шкода заподіяна транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. встановлено, що МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 7168,23 грн. виплаченого страхового відшкодування, 932,16 грн. витрат на залучення аварійного комісара, 243,40 грн. судового збору та 1500 грн. витрат на юридичні послуги. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі, доповнив їх стягненням з відповідача на користь позивача витрат за розміщення оголошення в газеті "Урядовий курєр" про виклик в судове засідання [PERSON] в сумі 420 грн., не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] на виклик суду не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений шляхом оголошення в газеті центральних органів виконавчої влади України "Урядовий курєр" № 156 (5530) від 27 серпня 2015 року (а.с.87-88), про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив, що згідно постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 04 травня 2012 року, яка набрала законної сили, 26 березня 2012 року о 05 годині 15 хвилин [PERSON], керуючи автомобілем "Ауді", державний номерний знак [NUMBER] по площі Перемоги в м. Києві, всупереч п.16.6 ПДР України, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі світлофора, не надав перевагу в русі автомобілю "Чері", державний номерний знак [NUMBER], що рухався в зустрічному напрямку, в результаті чого скоїв зіткнення з цим автомобілем, що спричинило пошкодження транспортних засобів. Зазначеною постановою [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 [PERSON] та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 400 грн (а.с.11). Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, суд вважає, що вина відповідача [PERSON] у вчиненні ДТП доведена належним чином. 17 травня 2012 року водій пошкодженого у ДТП автомобіля ""Чері" [PERSON] письмово повідомив Моторне (транспортне) страхове бюро України про ДТП, що сталася 26.03.2012 року (а.с. 6). Згідно звіту № 51 про оцінку автомобіля матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля "Чері" з державним номерним знаком АА 0797 ВХ внаслідок пошкодження під час ДТП, яке мало місце 26.03.2012 року складає 7168,23 грн (а.с. 13-27). 28 травня 2012 року водій пошкодженого у ДТП автомобіля "Чері" [PERSON] звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з заявою про здійснення відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу під час ДТП з вини водія транспортного засобу, який не мав договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату ДТП (а.с. 7). У звязку з невідшкодуванням відповідачем у добровільному порядку завданої шкоди, наказом позивача від 25.06.2012 року № 1957 було вирішено сплатити [PERSON] 7168, 23 грн. в рахунок відшкодування шкоди, заподіяної в результаті ДТП з фонду захисту потерпілих (а.с. 26). Платіжним дорученням № 3029 від 26.06.2012 року проведеним АТ «Брокбізнесбанк» 27.06.2012 року позивач перерахував [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 7168,23 грн (а.с. 27). Судом встановлено, що на момент ДТП, цивільно-правова відповідальність відповідача застрахована не була. Встановленим судом фактам відповідають позадоговірні цивільні правовідносини, що регулюються, зокрема, Цивільним кодексом України (далі ЦК України) та Законом України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" від 1.07.2004 року № 1961-ІV в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин. Так, згідно ч. 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. У даному випадку таким актом є Закон України "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Відповідно до підпункту (а) пункту 41.1. ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Підпунктом 38.2.1. пункту 38 ст. 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] винен у ДТП, у якому був пошкоджений автомобіль "Чері", державний реєстраційний номер [NUMBER], внаслідок чого власнику пошкодженого автомобіля [PERSON] було завдано матеріальну шкоду в розмірі 7168,23 грн, При цьому, відповідач добровільно завдану шкоду не відшкодував, страхове відшкодування провів позивач, у якого виникло право зворотної вимоги до відповідача. Окрім того, позивач, відповідно до положень пункту 40.3. ст. 40 Закону "Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", залучав аварійного комісара, у зв'язку з чим поніс витрати у розмірі 932,16 грн, які підлягають стягненню з відповідача на користь МТСБУ. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн, який підлягає стягненню з [PERSON] на корить позивача МТСБУ (а.с.1). Підлягають також стягненню з відповідача на користь позивача документально підтвердженні витрати за розміщення оголошення в газеті "Урядовий курєр" про виклик в судове засідання [PERSON] в сумі 420 грн. (а.с.86). Разом з тим, вимога про стягнення з відповідача на корить позивача витрат за надання юридичних послуг в розмірі 1500 гривень задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною 1 ст. 56 ЦПК України встановлено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу віднесено до судових витрат. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної допомоги. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Пунктом 2 додаткової угоди № 30 від 21.05.2015 року до Контракту про надання правової допомоги № 61 від 27.09.2012 передбачено, що оплата послуг виконавця, у розмірах, вказаних в контракті, здійснюється замовником шляхом безготівкового перерахунку 1500 грн. на поточний рахунок виконавця протягом 5-ти банківських днів з моменту підписання сторонами акту про виконані роботи. Разом із тим, суду не надано жодного доказу того, що позивачем здійснено витрати на правову допомогу згідно додаткової угоди № 30 від 21.05.2015 року до контракту № 61 від 27.09.2012 та доказів і розрахунків погодинної роботи, що підтверджують участь представника позивача у судових засіданнях, а отже підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1500 грн. у суда не має. На підставі викладеного та

Outcome: partial