Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в порядку ч. 1 ст. 1212 ЦК України та просив суд стягнути з відповідача кошти в розмірі 3 660,92 грн., оскільки у нього відсутні підстави для отримання їх по Полісу № АВ/8014465 від позивача. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 07.10.2013 року в м. Києві при виїзді на Ленінградську площу сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Згідно Довідки про ДТП № 9279585 від 14.10.2013 зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] дорожнього руху України. Позивач зазначає, що оскільки цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну потерпілим, внаслідок експлуатації транспортного засобу «автомобіля [NUMBER], застрахована у нього на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8014465 від 31.10.2012р., то 22.10.2014 року [PERSON] звернувся до нього з заявою про страхове відшкодування, згідно якої просив здійснити страхове відшкодування шкоди заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу автомобіля [NUMBER] під час дорожньо-транспортної пригоди 07.10.2013 року, яка сталась з вини водія [PERSON], в розмірі 5 230,25 грн. готівкою через банк Аваль. На підставі страхового акту № №23585Р/01/2013 від 01.11.2013 року та розрахунку суми страхового відшкодування, позивачем було сплачено [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 3 660,92 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 120970 від 28.11.2013р. Проте, постановою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2014 року провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП [PERSON] закрито, у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2015р. постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2014 року залишено без змін, а апеляційну скаргу [PERSON] - без задоволення. Так, позивач в позові вказує, що згідно вказаних постанов суду, у причинному зв'язку в ДТП знаходяться дії водія автомобіля [NUMBER], [PERSON], які суперечили п.п.1.5 та 8.3.7 (е) ПДР України. А оскільки, вина водія [PERSON] у скоєнні ДТП відсутня, то його, позивача, цивільно-правова відповідальність не настала, а у позивача не виникло обов'язку здійснення страхової виплати відповідачу, в зв'язку з чим у відповідача відсутні підстави для отримання страхових виплат по Полісу №АВ/8014465 від позивача, а тому кошти в розмірі 3 660,92 грн. є безпідставно отримані відповідачем. Позивач в позовній заяві зазначає, що після встановлення вказаних вище обставин, звернувся до відповідача з претензією про повернення безпідставно набутих коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (вих.№01- 1/593 від 12.12.2014), проте станом на дату подання позову відповідач не повернув коштів. З урахуванням викладеного, просив позов задовольнити. 11.06.2015 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Представник позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги і просив суд позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави», так-як страхова виплата позивачем на користь відповідача була проведена за договором страхування на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/ 8014465 від 31.10.2012 року, і перехід до страховика права вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки, визначений положеннями Цивільного кодексу України, які регулюють договірні зобов'язання, а тому застосування до спірних правовідносин положень Цивільного кодексу України, які регулюють недоговірні зобов'язання, є невірним. До того ж, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач посилався на ту обставину, що оскільки встановлена вина водія автомобіля [NUMBER], [PERSON], то враховуючи положення ст. 1188, 1191 ЦК України позивач повинен позовні вимоги пред'являти саме до [PERSON] Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову з підстав викладених в відзиві відповідача на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.10.2013 року в м. Києві при виїзді на пл. Ленінградська сталася дорожньо - транспортна пригода за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON]. Також встановлено, що у зв'язку з тим, що в Довідці про ДТП № 9279585 від 14.10.2013р. було зазначено, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм [PERSON] дорожнього руху України, а його цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну потерпілим, внаслідок експлуатації транспортного засобу «автомобіля [NUMBER] застрахована на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АВ/8014465 від 31.10.2012р. у позивача, [PERSON] виплачено страхове відшкодування, на підставі страхового акту № №23585Р/01/2013 від 01.11.2013 року та розрахунку суми страхового відшкодування, в розмірі 3 660,92 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 120970 від 28.11.2013р. Також, встановлено, що постановою Апеляційного суду м. Києва від 07.04.2015р. апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2014 року - без змін, якою провадження в справі про притягнення до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП [PERSON] закрито, у зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Як вбачається, враховуючи зазначені вище обставини, позивач звернувся до відповідача з претензією про повернення безпідставно набутих коштів на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України (вих.№01- 1/593 від 12.12.2014), проте станом на дату подання позову відповідач не повернув коштів. Позивач, просить стягнути з відповідача перераховану суму посилаючись на ту обставину, що оскільки вина водія [PERSON] у скоєнні ДТП відсутня, то його цивільно-правова відповідальність не настала, в зв'язку з чим у відповідача відсутні підстави для отримання страхових виплат по Полісу №АВ/8014465 від позивача, а тому кошти в розмірі 3 660,92 грн. є безпідставно отримані відповідачем, а тому враховуючи положення ст. 1212 ЦК України відповідач повинен повернути їх позивачу. Суд відмічає, що дана позиція заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 1 Закону України "Про страхування" страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 4 Закону України "Про страхування" визначено, що майнові інтереси, які пов'язані із володінням, користуванням і розпорядженням майном, а також інтереси, пов'язані з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності) віднесені до об'єктів страхування. Статтею 9 Закону України „Про страхування" визначено, що страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов'язаний провести виплату при настанні страхового випадку, також визначено, що страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Частиною 36.4 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків. Стаття 22 Цивільного кодексу України встановлює, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно із п. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Суд зазначає, що згідно постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 18.11.2014 року, ДТП сталось в наслідок дій водія автомобіля [NUMBER], [PERSON], який порушив п.п.1.5 та 8.3.7 (е) ПДР України. Таким чином, суд приходить до висновку, що у зв'язку з відсутністю вини водія [PERSON] у скоєнні ДТП його цивільно-правова відповідальність не настала, а тому у відповідача відсутні підстави для отримання страхових виплат по Полісу страхування №АВ/8014465 від 31.10.2012 р. Заперечуючи проти заявлених позовних вимог, відповідач у своєму відзиві посилається на те, що страховик або у порядку суброгації, передбаченої ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», має право пред'явити вимоги до будь-якої іншої особи, відповідальної за завдані збитки, або подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП у випадках, передбачених ст. 1191 Цивільного кодексу України та п. 38. 1 ст. 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте, така позиція представника відповідача не приймається до уваги з огляду на наступне. Стаття 979 ЦК України визначає, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до іншої особи, відповідальної за завдані збитки. З аналізу зазначених статей вбачається, що у них мова йде про виплати за договором майнового страхування, а у даному випадку виплата була здійсненна на підставі полісу обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності, а не за договором майнового страхування, в зв'язку з чим застосування ст. 979, 993 ЦК України до правовідносин між сторонами при розгляді даної справи, є безпідставним та необґрунтованим. Згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України вбачається, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 цього Кодексу. З постанови Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року по справі № 6-88цс13 вбачається, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Згідно ст. 1212 ЦК України зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 статті 11 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України вбачається, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Крім того, згідно правового висновку Верховного Суду України, який був зроблений 24 вересня 2014 року при розгляді справи № 6-122 цс 14, предметом якої був спір про стягнення безпідставно набутих коштів вбачається, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Проаналізувавши межі заявлених вимог та відповідність їх нормам матеріального права, можна зробити висновок, що відносини, які склалися між позивачем та відповідачем не носять договірний характер. Крім того, позивач сплатив відповідачу кошти в розмірі 3660,92 грн. за матеріальну шкоду, яка була заподіяна за відсутності вини страхувальника, а це є неналежною правовою підставою набуття майна (отримання грошей), а тому є безпідставно сплаченими та набутими відповідачем в порядку ст. 1212 ЦК України. Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. При доведеності під час розгляду справи факту порушень відповідачем прав позивача відповідно до визначених позивачем підстав заявленого позову та на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, про задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачем.

Outcome: approved