Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

11.04.2016 позивач в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виготовлення проїздного документу для виїзду дітей за кордон та на тимчасовий виїзд їх за кордон без згоди і супроводу їх батька. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з відповідачем проживала однією сім'єю в незареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], які проживають з нею та знаходяться на її утриманні та вихованні. Відповідач з 2014 року покинув свою сім'ю, у догляді і вихованні дітей участі не приймає та будь-який зв'язок з ними не підтримує. Протягом 2016-2017 року вона має намір разом з дітьми виїхати за межі країни до Латвії, відвідати своїх родичів, а також періодично тимчасово в'їжджати до тимчасово окупованої території, м. Луганськ для побачення з родичами, які за віком та станом здоров'я не можуть відвідати онуків. Необхідного для цього дозволу від батька дітей не може отримати, оскільки він проживав в м. Луганськ, а теперішне його місце проживання не відоме їй. Позивач в судове засідання не з'явилася, до позовної заяви долучено клопотання про розгляд справи без її присутності. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, про день, час і місце судового засідання повідомлявся - через опублікування оголошення на веб- порталі Судова влада України" на офіційній сторінці Марківського районного суду Луганської області в розділі "Справи Кам'янобрідського районного суду м.Луганська" оскільки відповідач зареєстрований у м.Луганську куди не здійснюється доставка поштової кореспонденції підприємстом поштового зв'язку "Укрпошта". В силу положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву та дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Згідно копії паспорту серії номер [NUMBER], виданого Димитровським МВ ГУМВС України в Донецькій області, 15.01.2008р. [PERSON] є громадянкою України та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-8 ). Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 31 січня 2012 року Кам'янобрідським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, [PERSON], народилася [INFO] року, батьком записаний [PERSON], матірю - [PERSON] (а.с.9 )реєстраційний номер облікової картки плптника податків дитини - [NUMBER] (а.с.12) . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 24 червня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Димитровського міського управління юстиції у Донецькій області, народився [PERSON] [INFO] року, батьком записаний [PERSON], матірю - [PERSON] (а.с.10 ) реєстраційний номер облікової картки плптника податків дитини - [NUMBER] (а.с.12) Згідно копії довідки від 03.11.2014 р. № [NUMBER] про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення АТО, [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] перемістилася з тимчасово окупованої території м. Луганськ до м. Димитров Донецької області (а.с.11). Таким чином сторони хоч і не перебувають у шлюбі але між ними існують правовівідносини , які регулюються нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України, оскільки вони мають спільних дітей, наразі існує необхідність у наданнідозволу на виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, без згоди та супровіду другого з батьків. Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Конституцією України від 28 червня 1996 року (ст. 33) кожному, хто незаконних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка недосягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 6 Сімейного Кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. Судом встановлено, що позивач разом зі своїми дітьми має намір тимчасово виїхати за межі країни до Латвії, відвідати своїх родичів, а також періодично тимчасово в'їжджати до тимчасово окупованої території, м. Луганськ для побачення з родичами. На підставі наданих доказів суд приходить до висновку, що відсутність батька дитини і даних щодо місця його знаходження робить неможливим отримання від нього письмової згоди на виїзд дитини за кордон, позбавляє дитину права всебічного та гармонійного розвитку, спілкування з родичами, тому суд, враховуючи інтереси дитини, вважає за можливе дозволити тимчасовий виїзд за кордон України, а саме до Латвійської Республіки на період з квітня 2016 року по квітень 2017 року включно за виключенням виїзду на постійне місце проживання, без письмової згоди та супроводу їх батька [PERSON], у супроводі матері [PERSON], [INFO].

Outcome: approved