Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області звернувся головний лікар КП "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" Рівненської обласної ради О.Колбач із заявою, в якій просить винести рішення згідно якого задоволити заяву комунального підприємства "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , в психіатричний стаціонар в примусовому порядку. Заява обгрунтована тим, що [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , поступив ургентно по направленню амбулаторії у супроводі матері і дідуся в комунальне підприємство "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення", у зв"язку з неадекватною поведінкою. Згідно комісійного огляду лікарів-психіатрів комунального підприємства "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" від 17 липня 2020 року є достатні підстави вважати, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, через який він виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Змінився в поведінці протягом останнього тижня, став неадекватним, підвищено діяльним, некерованим, збудженим. Скоїв ДТП в Києві. Був затриманий поліцією, звідти доставлений в Рівне, у супроводі родичів скерований в ЦПЗН, госпіталізований в відділення первинного психотичного епізоду. Заявляє, що він - коуч і втілює свій метод в практику: створює "ситуації" і спостерігає, як реагують люди, спецслужби, рідні. Для цього поїхав в Київ, де створив ДТП - в"їхав на машині в стовп, щоб подивитися, як працює поліція, потім втік. Надалі "втілював" свій метод в аеропорті Бориспіль, "робив так, щоб працівники подумали, що вони читають мої думки". Розповідає, що розробляв цей метод і вдосконалював його 15 років, а тепер почав втілювати. Впевнений, покращує життя інших людей, змінює їх. Критика відсутня. Ухвалою суду від 20 липня 2020 року відкрито провадження по даній справі та призначено судове засідання на 14 год. 30 хв. 20 липня 2020 року. В судовому засіданні представник КП "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" Рівненської обласної ради підтримала заяву, просила задоволити. Зазначила, що при огляді [PERSON] 17 липня 2020 року встановлено, що останній страждає на тяжкий психічний розлад, через які він вчиняє дії небезпечні для себе та оточуючих, у зв"язку з чим потребує тривалого перебування і лікування в психіатричному стаціонарі. Лікар-психіатр підтримав подану заяву. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заяву не підтримала, просила відмовити в її задоволенні. [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти госпіталізації. Представник [PERSON] - адвокат Гарголь В.В. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні заяви. Прокурор в судовому засідання підтримала заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 липня 2020 року [PERSON] звернулася із заявою до КЗ "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" Рівненської обласної ради, в якій просила пролікувати в примусовому порядку її сина, [PERSON] , [INFO] , у зв"язку погіршенням стану психічного здоров"я: некерований, збуджений, погано спить та мало, дуже активний, багатослівний. Від лікування категорично відмовляється. В такому стані скоїв ДТП, в"їхав у стовп. Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів КЗ "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" Рівненської обласної ради від 17 липня 2020 року встановлено, що [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, через який він вчиняє дії небезпечні для себе та оточуючих. Змінився в поведінці протягом останнього тижня, став неадекватним, підвищено діяльним, некерованим, збудженим. Скоїв ДТП в Києві. Був затриманий поліцією, звідти доставлений в Рівне, у супроводі родичів скерований в ЦПЗН, госпіталізований в відділення первинного психотичного епізоду. Заявляє, що він - коуч і втілює свій метод в практику: створює "ситуації" і спостерігає, як реагують люди, спецслужби, рідні. Для цього поїхав в Київ, де створив ДТП - в"їхав на машині в стовп, щоб подивитися, як працює поліція, потім втік. Надалі "втілював" свій метод в аеропорті Бориспіль, "робив так, щоб працівники подумали, що вони читають мої думки". Розповідає, що розробляв цей метод і вдосконалював його 15 років, а тепер почав втілювати. Впевнений, покращує життя інших людей, змінює їх. Критика відсутня. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров"я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов"язком держави. Підпунктом "е" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту "е" пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як "психічно хвора", якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. У пункті 39 рішення у справі "Вінтерверп проти Нідерландів" від 24 жовтня 1979 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що за виключенням випадків крайньої необхідності, людина не повинна позбавлятися свободи до тих пір, доки не буде переконливо доведено, що вона дійсно є душевнохворою. Сама сутність того, в чому потрібно переконати компетентні державні органи - наявність психічного розладу, - вимагає об"єктивної медичної експертизи. З огляду на вимоги процесуального закону та відповідно до статей 14-16 Закону України "Про психіатричну допомогу" рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом. Законом України "Про психіатричну допомогу" закріплена презумпція психічного здоров"я, відповідно до якої кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України (стаття 3). Презумпція психічного здоров"я є неспростовною, тобто вважається юридичним фактом, допокине буде спростованою на підставах та в порядку, передбачених Законами України. До настання такого спростування вказана презумпція діє, оскільки вона передбачена Законом, і не потребує встановлення судом. Згідно із ст. 341 ЦПК України, заява про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку розглядається судом у такі строки з дня її надходження до суду: про госпіталізацію особи до психіатричного закладу - протягом 24 годин; про психіатричний огляд - протягом трьох днів; про надання амбулаторної психіатричної допомоги, її продовження та продовження госпіталізації - протягом десяти днів. Справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов"язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов"язані з наданням психіатричної допомоги. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 342 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні, яке підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Відповідно до ст.14 ЗУ "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог статті 16 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яку було госпіталізовано до закладу з надання психіатричної допомоги за рішенням лікаря-психіатра на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону, підлягає обов"язковому протягом 24 годин з часу госпіталізації огляду комісією лікарів-психіатрів закладу з надання психіатричної допомоги для прийняття рішення про доцільність госпіталізації. У випадках, коли госпіталізація особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку визнається доцільною, представник закладу з надання психіатричної допомоги, в якому перебуває особа, протягом 24 годин з часу госпіталізації направляє до суду за місцем знаходження закладу з надання психіатричної допомоги заяву про госпіталізацію особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до закладу з надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації. Сама по собі наявність такого висновку лікарів-психіатрів при відсутності інших належних і допустимих доказів про відповідний стан особи є недостатньою для ухвалення рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу без його усвідомленої згоди. Відповідно до ч.4 ст.340 ЦПК України у випадках, коли відповідно до закону госпіталізація у примусовому порядку була проведена за рішенням лікаря-психіатра і визнана доцільною комісією лікарів-психіатрів, психіатричний заклад, в якому перебуває особа, направляє до суду заяву про її госпіталізацію у примусовому порядку протягом 24 годин. Отже, виходячи із засад пріоритету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку та зважаючи на відсутність будь-яких доказів того, що [PERSON] являє собою безпосередню небезпеку для себе чи оточуючих, суд правових підстав для задоволення заяви не вбачає. Окрім того, Висновок комісії лікарів-психіатрів КЗ "Рівненський обласний центр психічного здоров"я населення" Рівненської обласної ради складено 17 липня 2020 року, а до суду представник заявника звернувся 20 липня 2020 року в порушення статті 14 Закону України "Про психіатричну допомогу". Відповідно до положень принципу 15 "Принципи госпіталізації" додатку до резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 18 лютого 1992 року №46/119 "Захист осіб із психічними захворюваннями та поліпшення психіатричної допомоги" передбачено, що "…Коли особа потребує лікування в психіатричному закладі, необхідно докладати всіх зусиль, щоб уникнути примусової госпіталізації…". Це є неприпустимим порушенням прав та свобод особи, оскільки метою примусового лікування є надання своєчасної допомоги за наявності виключних підстав (наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку, нездатність самостійно задовольняти основні свої потреби, можливість завдання значної шкоди своєму здоров"ю у зв"язку з погіршенням психічного стану у разі ненадання їй психіатричної допомоги),наявність психічного захворювання як такого за відсутності відповідних підстав та їх доказів не може виправдовувати обмеження свободи особи. Згідно частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Конституційний Суд України виходить із того, що серед фундаментальних цінностей дієвої конституційної демократії є свобода, наявність якої у особи є однією з передумов її розвитку та соціалізації. Право на свободу є невід`ємним та невідчужуваним конституційним правом людини і передбачає можливість вибору своєї поведінки з метою вільного та всебічного розвитку, самостійно діяти відповідно до власних рішень і задумів, визначати пріоритети, робити все, що не заборонено законом, безперешкодно і на власний розсуд пересуватися по території держави, обирати місце проживання тощо. Право на свободу означає, що особа є вільною у своїй діяльності від зовнішнього втручання, за винятком обмежень, які встановлюються Конституцією та законами України. Статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" встановлена презумпція психічного здоров"я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Правова позиція щодо презумпції психічного здоров"я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов"язковою для застосування національними судами. За даних обставин суд вважає, що на даний час відсутні підстави, які передбачені ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу", які б давали суду право надати згоду на госпіталізацію [PERSON] та проведення лікування у психіатричній лікарні в примусовому порядку, а тому, вважає, що у задоволенні заяви, слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed