Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

у грудні 2016 року [PERSON] звернулася у суд з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд на кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обгрунтування заяви зазначає, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 19 травня 2001 року. Від шлюбу подружжя має спільну доньку - [PERSON], [INFO]. З 21 вересня 2016 року дитина проживає з позивачем за місцем їх спільної реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Дитина перебуває виключно на утриманні позивача, є дитиною-інвалідом, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та з 3 квітня 2014 року отримує державну соціальну допомогу. На даний час між подружжям ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Проте відповідач безпідставно чинить перешкоди позивачці у виконанні нею батьківських обов"язків, як-то здійснення заходів, спрямованих на покращення здоров"я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Зокрема відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд дитини з матір"ю до Німеччини для відпочинку та психічного оздоровлення доньки, вивчення німецької мови та ознайомлення з культурою країни, підготовкою до самостійного життя. Усі видатки, пов"язані з перебуванням позивача та її дитини у Німеччині нестиме сторона,що запрошує - Німецько - українська комісія істориків, яка надала позивачу стипендію для перебування у Німеччині та надіслала запрошення. Позивач зазначає, що з 05 жовтня 2016 року вона зверталася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд дитини за кордон, проте відповідач відмовив. За таких підстав, позивач просить надати їй дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої [PERSON], [INFO], без дозволу (згоди) батька дитини -[PERSON], надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітньої доньки без дозволу (згоди) батька дитини до досягнення нею повноліття до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, а також дозволити позивачу або її офіційному представникові оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітньої [PERSON] без згоди батька дитини [PERSON] за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні позивач та її предствник підтримали вимоги позовної заяви та просили суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом. Представник третьої особи - служби у справах дітей Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання надала висновок № 109/02/40-741 від 27.01.2017 р. про те, що орган опіки та піклування не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] із чітко визначеними термінами повернення дитини в Україну. Суд за згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 19 травня 2001 року, в якому [INFO] року народилася дитина [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER], виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві. Позивач зазначає, що з 21 вересня 2016 року дитина проживає з нею за місцем їх реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Ведення спільного господарства та сумісного проживання припинено, у зв"язку з чим сторони не можуть узгодити питання виїзду за кордон їх дитини, яка проживає з матір'ю. Неповнолітня [PERSON], [INFO], є дитиною - інвалідом, перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації та з 03 квітня 2014 року отримує державну соціальну допомогу. [PERSON] має намір і можливість з метою забезпечення розвитку дитини та її оздоровлення періодично виїжджати з донькою за кордон, проте, батько дитини, який заперечуючи проти виїзду доньки за кордон у супроводі матері, не вчиняє передбачених законом та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України відповідних дій, а саме не надає нотаріально посвідченої згоди на виїзд за межі України [PERSON], [INFO], у супроводі матері, чим фактично створює перешкоди дитині у виїзді за кордон. Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що мати неповнолітньої дитини діє не в її інтересах або на шкоду їм, суду у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України порядку не надано. [PERSON] у позовній заяві зазначає чітке визначення періоду перебування дитини за кордоном та країни, до якої просить надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька, що відповідає вимогам закону, зокрема до 23 лютого 2017 року до Німеччини. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, як обгрунтовані. На підставі ст. 88 ЦПК України стягнути з відповідача в дохід держави 551 грн. 21 коп. судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved