Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У квітні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 001376, укладеного 07 квітня 2015 року між ним і Товариством з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" (далі - ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс"), розірвати цей договір і стягнути з останнього на його користь сплачені кошти в сумі 16650 грн., комісію за прийом платежів у сумі 156 грн. 60 коп. та завдану моральну шкоду в розмірі 100000 грн. В обґрунтування позову зазначав, що з метою розширення особистого господарства він вирішив придбати трактор марки "МТЗ КИЙ-425", який за своїми характеристиками і вартістю ідеально підходить для його господарства. У зв'язку із підвищення курсу долара США до національної валюти гривні техніка в Україні значно подорожчала, тому придбати трактор без одержання кредиту чи розстрочки платежів у нього можливості немає. Знайшовши в Інтернеті оголошення Закритого акціонерного товариства "Сільгосптехніка" про продаж такого трактора вартістю 65000 грн. у лізинг, він зателефонував до товариства, де підтвердили можливість придбання ним трактора марки "МТЗ КИЙ-425" і навісного обладнання після сплати всього лише 20 % їх вартості та одержання трактора протягом трьох днів. На його прохання того ж дня електронною поштою йому надіслали зразок договору. Ознайомившись з умовами договору, вирішив укласти договір із вказаним товариством. Після запису по телефону на прийом, він прибув до офісу товариства за адресою: м. Полтава, вул. Калініна, 9, де з'ясувалось, що тут знаходиться офіс відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс". Менеджер компанії Просяник О.І. повідомила, що вони є дочірньою фірмою Закритого акціонерного товариства "Сільгосптехніка". Під час попередніх переговорів в офісі компанії менеджер Просяник О.І. підтвердила надану по телефону інформацію та можливість придбання трактора марки "МТЗ КИЙ-425" і навісного обладнання всього за 83600 грн., після чого надала йому рахунок на суму 16560 грн., звернувши увагу на те, що ця сума складає 20 % вартості обраного ним товару (вказаної вище марки трактора і навісного обладнання) та повідомила про необхідність обов'язкової сплати рахунку у Приватбанку, поки вона буде оформляти договір. Після оплати ним рахунку на суму 16560 грн. менеджер компанії Просяник О.І. надала йому для підписання договір фінансового лізингу № 001376. На його питання чому у договорі зазначений трактор марки "Шифенг SF 244 каб", а не обрана ним марка "МТЗ КИЙ-425", пояснила, що останній знятий з виробництва, тому лізингова компанія не може придбати та поставити йому протягом трьох днів цей трактор. Однак, на складі компанії у залишку є ще трактори цієї марки, тому коли його доставлять, йому будуть надані нові документи на трактор та новий графік внесення платежів, що передбачено умовами договору. Вказаний договір фінансового лізингу він підписав, вважаючи, що зразок договору, який був надісланий йому для ознайомлення, та договір наданий для укладення є за своїм змістом ідентичними та не мають розбіжностей. Наступного дня, 08 квітня 2015 року він знову зателефонував менеджеру Просяник О.І. щодо питання передачі йому трактора марки "МТЗ КИЙ-425" і навісного обладнання. Остання повідомила, що трактор та обладнання йому будуть доставлені 11 квітня 2015 року. Зателефонувавши до центрального офісу ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" йому порадили детально вивчити умови укладеного 07 квітня 2015 року договору та повідомили, що за умовами договору протягом 120 днів буде доставлено трактор марки "Шифенг SF 244 каб." лише після оплати ним 50 % його вартості в сумі 81000 грн., а здійснена ним оплата в сумі 16560 грн. є адміністративним платежем, що складає 10 % вартості трактора вказаної марки та не повертається у разі розірвання договору фінансового лізингу. Ознайомившись більш детально з умовами договору фінансового лізингу він зрозумів, що його свідомо ввели в оману, оскільки під час попередніх переговорів питання про комісію в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та авансовий платіж у розмірі 50 % від вартості трактора не обговорювалися. Його запевнили, що розмір авансового платежу складає 20 % від вартості трактора, який він отримає протягом трьох днів після сплати авансового платежу. Вивчивши зміст договору № 001376 фінансового лізингу, він зрозумів, що сплачені кошти йому не повернуть, можливість розірвати цей договір відсутня, оскільки у договорі немає положень щодо розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. Достовірної інформації про умови договору лізингу представником відповідача йому надано не було, призначення платежу, що виявився адміністративним платежем і винагородою компанії за укладення ним даного договору, йому роз'яснено не було, детально ознайомитись з умовами договору можливості йому теж не надали, спонукаючи до скорішого підписання договору, мотивуючи тим, що інші люди очікують на укладення договорів. Умови договору № 001376 фінансового лізингу від 07 квітня 2015 року, укладеного ним із ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", зокрема п. 12.1 договору, згідно із ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є несправедливими умовами договору, так як надають можливість продавцю (виконавцю) не повертати сплачені споживачем кошти у разі розірвання договору, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Умови договору про те, що лізингоодержувач зобов'язаний сплатити адміністративний платіж - першочерговий платіж за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору суперечать вимогам чинного законодавства, порушують принципи добросовісності і справедливості, тому п. 12.1 договору № 001376 фінансового лізингу від 07 квітня 2015 року має бути визнаний судом недійсним відповідно до вимог ст. ст. 203, 215 ЦК України з моменту його укладення, а договір фінансового лізингу - розірваний на вимогу споживача. Діями ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс", крім майнової шкоди в сумі 16560 грн., йому завдано ще й моральної шкоди, розмір якої він оцінює в 100000 грн., яка полягає у тому, що через безпідставну сплату значної суми коштів у зазначеному вище розмірі 16650 грн., які відповідач повертати не збирається, у нього погіршилися відносини з рідними, його постійно звинувачують у погіршенні матеріального стану сім'ї. Душевні переживання з цього приводу призвели до погіршення стану здоров'я. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, просив суд задовольнити його вимоги повністю, посилаючись на те, що при укладенні договору фінансового лізингу із умовами договору його не ознайомили, призначення платежу в сумі 16560 грн. не роз'яснили. Зазначивши в односторонньому порядку у договорі трактор іншої марки, вартістю у два рази більше, відповідач фактично змінив істотні умови договору, що було зроблено умисно з метою більшої сплати ним адміністративного платежу, який за умовами п. 12.1 договору лізингу поверненню не підлягає, що він вважає несправедливими умовами договору. Відповідач ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" у судове засідання не з'явилося, направило до суду заперечення на позов, у яких зазначає, що позовні вимоги є безпідставними і необґрунтованими. Просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. 2 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до норми ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно із ч. 2 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. 07 квітня 2015 року відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", в особі представника Просяник Олени Іванівни (далі - Лізингодавець), та позивач [PERSON] (далі - Лізингоодержувач) уклали договір № 001376 фінансового лізингу (далі - договір лізингу) (а. с. 12-29). За умовами п. 1.1 ст. 1 цього договору предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб марки "Шифенг SF 244 каб.", хоча позивач [PERSON] мав намір придбати трактор марки "МТЗ КИЙ-425". Відповідно до п. 1.4 ст. 1 договору Лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно із п. 1.8 ст. 1 договору лізингу предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів, з моменту сплати останнім на рахунок Лізингодавця: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого платежу, у разі зміни вартості предмета лізингу. У преамбулі договору лізингу визначено, що адміністративний платіж - першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку № 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток вартості предмета лізингу. За змістом п. 8.1 ст. 8 договору лізингові та інші платежі, що підлягають сплаті за цим договором на користь Лізингодавця, розраховуються відповідно до чинного курсу обміну долара США до української гривні за готівковими операціями, встановленим комерційним банком АТ "Райффазен Банк Аваль" при продажу долара США станом на дату здійснення платежу. Із додатку № 1 до договору лізингу вбачається, що адміністративний платіж становить 10 % вартості предмета лізингу та складає 613,58 доларів США за курсом долара США на дату підписання договору (1 долар США = 26,50 грн.), що становить 16260 грн. 07 квітня 2015 року згідно із квитанцією позивач [PERSON] сплатив у Полтавському відділенні ПриватБанку на користь відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" платіж у сумі 16560 грн., а також на користь банку комісію в сумі 165 грн. 60 коп. (а. с. 30). Свідок [PERSON] у суді показав, що 07 квітня 2015 року він разом із позивачем [PERSON] їздив у Полтаву для укладання останнім договору щодо придбання трактора марки "МТЗ КИЙ-425". Прибувши до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" представник компанії (жінка) запевнила їх, що після сплати 20 % вартості трактора вказаної марки, який коштував 65000 грн., і обраного навісного обладнання, вони будуть доставлені позивачеві протягом трьох днів. Такі ж умови передбачав і попередньо надісланий [PERSON] договір. Для оплати 20 % вартості трактора у сумі 16560 грн. менеджер компанії надала рахунок та сказала оплатити обов'язково цей платіж у Приватбанку, а вона тим часом підготує договір лізингу для укладання. Платіж у сумі 16560 грн. становив приблизно 20 % вартості трактора і навісного обладнання від загальної суми 83000 грн. Після попередньої сплати [PERSON] платежу в сумі 16560 грн. менеджер компанії надала позивачу для підписання договір лізингу, у якому була зазначена інша марка трактора. На запитання позивача з цього приводу пояснила, що це не має ніякого значення. Достатнього часу для ознайомлення з умовами договору менеджер компанії не надала, мотивуючи тим, що договір відповідає примірнику, який надсилався позивачеві, тому договір необхідно скоріше підписувати, тим більше, що авансовий платіж уже сплачений. Відповідно до умов п. 12.1 ст. 12 договору лізингу Лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити Лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу Лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, Лізингодавець розглядає заяву Лізингоодержувача та надає письмову відповідь, у якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. У такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає. Зазначений вище п. 12.1 ст. 12 договору фінансового лізингу позивач [PERSON] вважає несправедливими умовами договору. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що несправедливими є умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Верховний Суд України у постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 зазначив, що, аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Аналізуючи положення п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, суд вважає, що умови договору лізингу, передбачені у даному пункті, не ґрунтуються на засадах цивільного законодавства щодо добросовісності та справедливості, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін і завдають істотної шкоди споживачеві, оскільки надають можливість продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати сплачені споживачем кошти у значному розмірі (10 % вартості предмета лізингу + 40 % внесених платежів). Більш того, згідно із умовами договору № 001376 фінансового лізингу від 07 квітня 2015 року адміністративний платіж у розмірі 10 % вартості предмету лізингу, який є істотною умовою договору та змінений відповідачем в односторонньому порядку на товар більшої вартості з метою отримання більшого у два рази розміру даного платежу, сплачується споживачем за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Одержання плати продавцем (виконавцем, виробником) за послуги, які фактично споживачеві не надаються, суперечить принципам добросовісності та справедливості. Виходячи з наведеного, суд вважає доведеним і встановленим у судовому засіданні включення відповідачем ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" до договору лізингу, укладеного сторонами 07 квітня 2015 року, несправедливих умов (п. 12.1 ст. 12 договору). У ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін містять й інші положення договору лізингу від 07 квітня 2015 року щодо розірвання даного договору з ініціативи Лізингодавця (підпункти 3.2.6, 3.2.7 п. 3.2 ст. 3 договору), якими передбачено право Лізингодавця на розірвання договору лізингу в односторонньому порядку без повідомлення Лізингоодержувача, а також у випадку неможливості придбання Лізингодавцем предмета лізингу, тобто фактичного невиконання умов договору останнім. Відповідно до підпункту 3.2.7 п. 3.2 ст. 3 договору лізингу Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання ним предмета лізингу або відмови продавця (постачальника транспортних засобів, з якими Лізингодавець уклав договори) здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу Лізингоодержувачем протягом року, йому Лізингодавцем повертаються кошти на умовах п. 12.1 ст. 12 договору лізингу, тобто без повернення адміністративного платежу в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та 40 % внесених Лізингоодержувачем платежів, чим знову ж таки правам споживача завдається шкода. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ч. 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За змістом п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" Лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу у випадках, передбачених законом. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що договір № 001376 фінансового лізингу, укладений 07 квітня 2015 року між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" і [PERSON], містить несправедливі умови, суд дійшов висновку, що п. 12.1 ст. 12 цього договору підлягає визнанню недійсним, договір лізингу - розірванню, а сплачені позивачем за цим договором на рахунок відповідача кошти в розмірі 16560 грн. підлягають стягненню з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь [PERSON] Що стосується інших позовних вимог: стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої банку комісії в розмірі 156 грн. 60 коп. та моральної шкоди в розмірі 100000 грн., суд вважає, що дані вимоги є необґрунтованими, підстав для їх задоволення суд не вбачає, тому позов у цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно із п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав. У зв'язку з наведеним, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного вище,

Outcome: partial