Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-13 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач 1) звернувся до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Вікналенд» (далі - відповідач 1) та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Стахування» (далі - відповідач 2) про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, в обґрунтування якої вказав, що 19 листопада 2017 року близько 20 год. 50 хв. на 145 км+450 м а/д Київ-Одеса поблизу м. Жашків, громадянин [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись в напрямку м. Одеса, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. 20.11.2017р. вказане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017250000000410. Згідно висновку судово-медичної експертизи №05-7-02/471 від 13.03.2018р. смерть [PERSON] , 1987р.н., настала в результаті спричинених йому тілесних ушкоджень, які утворилися від твердих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові слідчого і носять ознаки тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вказані тілесні ушкодження у [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Постановою від 27.06.2018р. слідчого ВРЗСТ СУ Головного управління поліції в Черкаській області ст. лейт. поліції Забудського В.В., кримінальне провадження №12017250000000410 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В результаті загибелі [PERSON] , його близьким родичам, а саме: батькові [PERSON] було завдано моральної шкоди. Згідно матеріалів кримінального провадження шкоду загиблому [PERSON] було завдано джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу загиблого. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. На час скоєння ДТП гр. [PERSON] , [INFO] , працював водієм у ТОВ «Вікналенд» та виконував трудові обов?язки, а тому ТОВ «Вікналенд» як володілець джерела підвищеної небезпеки є співвідповідальною особою за завдані збитки. Цивільно-правова відповідальність, пов?язана з експлуатацією транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дії якого загинув [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відповідно до договору обов?язковогострахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК8656017. У результаті настання страхового випадку 16.10.2018р. позивач 1 звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» із заявою про виплату йому частки страхового відшкодування, пов?язаного із моральною шкодою, яка з урахуванням норм п.27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. складає 19200 грн. П.27.3 ст.27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Згідно статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з1 січня встановлена - 3200 гривень. Загальний розмір страхового відшкодування пов?язаного з моральною шкодою, у такому випадку, становить: 38400,00 грн. (3200,00 грн. х 12 місяців) (розмір страхового відшкодування моральної шкоди на всіх членів сім`ї загиблого). Отже частка моральної шкоди, яка належить кожному потерпілому ( [PERSON] -батьку загиблого та [PERSON] - матері загиблого) становить 19200,00 грн. (38400/2). 19.12.2018р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» перерахувало на реквізити представника позивачів [PERSON] грошові кошти у розмірі 22461,55 грн. в якості страхового відшкодування належного [PERSON] (батьку загиблого) та [PERSON] (матері загиблого). 07.03.2019р. представник позивачів звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про роз`яснення суми виплаченого страхового відшкодування. Проте, відповіді страховик так і не надав. З урахуванням того, що виплачена сума є значно меншою ніж та, що була заявлена, позивач 1 прийняв рішення про звернення в суд з позовом до страховика та роботодавця водія, який спричинив ДТП, за захистом своїх порушених прав. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч.2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. «Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім?єю» (ч.2 ст.1168 ЦКУ). Внаслідок загибелі сина, позивачу -1 було завдано значну моральну шкоду, яка виразилася у тому, що батько втратив молодого сина, який був єдиною дитиною в сім`ї та його надією на допомогу в старості. Незважаючи на те, що пройшов вже час, позивач-1 постійно згадує за сина, та не може змиритися з тим, що його вже немає, що він і дружина залишилися самотніми. Також, покійний син часто сниться позивачу 1, через що останній втратив нормальний спокійний сон, часто просинається вночі, внаслідок чого погіршився стан здоров`я. Крім того позивач 1 часто згадує свого сина у розмовах з дружиною про те яким він був, як їм стало важко без нього і що тепер ніколи не почують його голосу, прохань, не поділяться з ним своїми досягненнями, успіхами та планами, не пожаліються йому на важкості які їх спіткали. Страждають також і близькі позивача 1, зокрема, дружина, що також призводить по моральних страждань. Все це призводить до великих страждань, які не закінчаться ніколи оскільки ситуації, які трапляються в житті кожного батька так чи школи, оскільки життєві ситуації пов?язані із потребою дітей. Отже, з урахуванням викладеного, глибини вже перенесених позивачем страждань та тих нескінченних страждань що будуть переслідувати позивача 1 довготривалий час, перенесених ним моральних страждань, які продовжують тривати в даний час і ніколи не закінчаться та пов?язаних з цим істотними вимушеними змінами у життєвих стосунках, часу та зусиль, які неможливо хоч частково відновлять стан психологічного здоров?я, величину моральної шкоди позивач оцінює у 300 000 грн. Разом з тим, враховуючи частку моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», то решта суми моральної шкоди, завданої внаслідок смерті його сина в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, яка підлягає відшкодуванню за рахунок ТОВ «Вікналенд», становить 280800,00 грн. За вказаних обставин позивач 1 звернувся до суду з позовом та просить стягнути на його користь: з ТОВ «Вікналенд» 280800,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок джерела підвищеної небезпеки; з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 19200,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок джерела підвищеної небезпеки; пропорційно з ТОВ «Вікналенд» і ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 12000,00 грн. судових витрат, пов?язаних з оплатою правничої допомоги. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 10.06.2019р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 27.08.2019р. відповідачем 2 на позовну заяву було подано відзив, де відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. У постанові про закриття кримінального провадження №12017250000000410 установлено, що водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] і в його діях невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору, впливали на виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди не вбачається. Отже, вказане свідчить, що діях водія [PERSON] порушення вимог ПДР України, які б перебували у причинному зв?язку з ДТП відсутні. Враховуючи ст.1187 Цивільного кодексу України та п.36.3. ст.36 спеціального Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р., розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб (водія - особи, відповідальність якої застрахована/особи, яка брала участь в дорожньому русі та пішохода (потерпілого) - особи, якій заподіяна шкода/особи, яка брала участь в дорожньому русі) було визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Таким чином, страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу 1, що складається з відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 9600,00 грн., що розрахований відповідно до формули: 3200,00 грн. х 12 = 19200,00 грн. (згідно п.27.3. кількість осіб, які мають право на відшкодування). 19200,00 грн./2 = 9600,00 грн. (згідно п.36.3. кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди). Отримання позивачем 1 суми страхового відшкодування - не спростовується. Згідно п.36.3. ст.36 Закону, поділ розміру заподіяної шкоди розподіляється на кількість осіб, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками ДТП, а не на кількість джерел підвищеної небезпеки або власників наземних транспортних засобів, як зазначає позивач 1 у позовній заяві. Крім того, відповідно до п.1.10. Правил дорожнього руху України: водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста- машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі; пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу; учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному. Отже, відповідно до норм Закону, до осіб відносяться як водії транспортних засобів так і потерпілі (пішоходи), життю яких заподіяна шкода, тобто всі учасники дорожнього руху. Відповідно до п.п.1.3. - 1.5. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов?язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Отже, в рамках кримінального провадження було встановлено, що ДТП сталася за умови одночасного руху пішохода та забезпеченого транспортного засобу, які були особами, які брали участь в процесі руху на дорозі та учасниками дорожнього руху, тобто шкода завдана сукупними діями зазначених осіб. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 роз`яснено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли інше не встановлено законом, розмір відшкодування, належного з володільця джерела підвищеної небезпеки, має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. У листі ВССУ від 01.02.2012 року про Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках, зазначено, що як грубу необережність, зокрема, може бути враховано нетверезий стан, нехтування правилами безпеки руху і т.п. Отже, дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 19.01.2017р., сприяла груба необережність потерпілого [PERSON] та нехтування правилами безпеки руху. Таким чином, страховик повністю виконав свої обов`язки згідно Закону, сплативши представнику позивача 1 страхове відшкодування в повному обсязі, отже позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування є незаконними та задоволенню не підлягають. [PERSON] (далі - позивач 2) звернулася до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю «Вікналенд» та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Стахування» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, в обґрунтування якої вказала, що 19 листопада 2017 року близько 20 год. 50 хв. на 145 км+450 м а/д Київ-Одеса поблизу м. Жашків, громадянин [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись в напрямку м. Одеса, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події. 20.11.2017р. вказане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017250000000410. Згідно висновку судово-медичної експертизи №05-7-02/471 від 13.03.2018р. смерть [PERSON] , 1987 р.н., настала в результаті спричинених йому тілесних ушкоджень, які утворилися від твердих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові слідчого і носять ознаки тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вказані тілесні ушкодження у [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Постановою від 27.06.2018р. слідчого ВРЗСТ СУ Головного управління поліції в Черкаській області ст. лейт. поліції Забудського В.В., кримінальне провадження №12017250000000410 закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В результаті загибелі [PERSON] , його близьким родичам, а саме: матері [PERSON] було завдано матеріальної та моральної шкоди. Згідно матеріалів кримінального провадження шкоду загиблому [PERSON] було завдано джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу загиблого. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. На час скоєння ДТП гр. [PERSON] , [INFO] , працював водієм у ТОВ «Вікналенд» та виконував трудові обов?язки, а тому ТОВ «Вікналенд» як володілець джерела підвищеної небезпеки є співвідповідальною особою за завдані збитки. Цивільно-правова відповідальність, пов?язана з експлуатацією транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дії якого загинув [PERSON] була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відповідно до договору обов?язковогострахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК8656017. В результаті настання страхового випадку 16.10.2018р. представник позивача 2 повідомив відповідача 2 - ПрАТ «СК «Арсенал страхування» про настання страхового випадку та у порядку, визначеному Законом №1961-IV, звернувся із заявою на виплату страхового відшкодування, в якій позивач 2 просила відшкодувати: - 19200,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої позивачу 2 (відповідно до п.27.3 ст.27 Закону №1961-IV, тобто 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (3200,00 х 12 = 38400,00 грн. /2 (частка матері загиблого); - 8240,18 грн. в рахунок відшкодування витрат на поховання сина; - 57600,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої внаслідок втрати годувальника (відповідно до п.27.2 ст.27 Закону №1961-IV, тобто 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку (3200,00 х 36 = 115200,00 грн. /2 (частка матері загиблого). Згідно статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з1 січня встановлена - 3200 гривень. П.27.2 ст.27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. передбачено, що Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Отже, загальний розмір страхового відшкодування пов?язаного з втратою годувальника, становить: 115200,00 грн. (3200,00 грн. х 36 місяців). Згідно ч.1 ст.1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед. Від дати смерті годувальника по дату написання позовної заяви минуло 1 рік та 6 місяців, дорівнює 18 місяців. Виплата страхового відшкодування, у розмірі 36 мінімальних плат, покриває шкоду по втраті годувальника за період з 19.11.2017р. (дати смерті годувальника) по 19.11.2023р. Отже, шкода по втраті годувальника, яка підлягає стягненню з відповідача 2 на користь позивача 2 має проводитися наступним чином: -57600,00 грн. одноразовим платежем за три роки наперед, тобто з 19.11.2023р. по 19.11.2026р. (1600,00 грн. х 36 міс., де 1600,00 грн. - частка, яка припадала на одного утриманця; 36 міс. - 3 роки); -щомісячно по 1600,00 грн., починаючи з 19.11.2026р. і довічно. П.27.3 ст.27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування пов?язаного з моральною шкодою, становить: 38400,00 грн. (3200,00 грн. х 12 місяців) (розмір страхового відшкодування моральної шкоди на всіх членів сім`ї загиблого). Отже, частка моральної шкоди, яка належить кожному потерпілому ( [PERSON] -батьку загиблого та [PERSON] - матері загиблого) становить 19200,00 грн. (38400/2). 19.12.2018р. ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» перерахувало на реквізити представника позивачів [PERSON] грошові кошти у розмірі 22461,55 грн. в якості страхового відшкодування належного [PERSON] (батьку загиблого) та [PERSON] (матері загиблого). 07.03.2019р. представник позивачів звернувся до ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» про роз`яснення суми виплаченого страхового відшкодування. Проте, відповіді страховик так і не надав. З урахуванням того, що виплачена сума є значно меншою ніж та, що була заявлена, позивач 1 прийняв рішення про звернення в суд з позовом до страховика та роботодавця водія, який спричинив ДТП, за захистом своїх порушених прав. П.27.4 ст.27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. передбачено, що страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. З урахуванням ліміту страхового відшкодування по витратах на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника 38400,00 грн., встановленого вищевказаним Законом, розмір страхового відшкодування, належний позивачу 2 внаслідок смерті її сина становить 8240,18 грн. Згідно ч.1 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч.2 ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров?я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. «Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім?єю» (ч.2 ст.1168 ЦКУ). Внаслідок загибелі сина, позивачу 2 було завдано значну моральну шкоду, яка виразилася у тому, що мати втратила молодого сина, який був єдиною дитиною в сім`ї та його надією на допомогу в старості. Незважаючи на те, що пройшов вже час, позивач 2 постійно згадує за сина, та не може змиритися з тим, що його вже немає, що вона і чоловік залишилися самотніми. Також, покійний син часто їй сниться, через що остання втратила нормальний спокійний сон, часто просинається вночі, внаслідок чого погіршився стан здоров`я. Крім того позивач 2 часто згадує свого сина у розмовах з чоловіком, про те яким він був, як їм стало важко без нього і що тепер ніколи не почують його голосу, прохань, не поділяться з ним своїми досягненнями, успіхами та планами, не пожаліються йому на важкості які їх спіткали. Страждають також і близькі позивача 2, зокрема, чоловік, що також призводить по моральних страждань. Все це призводить до великих страждань, які не закінчаться ніколи оскільки ситуації, які трапляються в житті кожної матері так чи школи, оскільки життєві ситуації пов?язані із потребою дітей. Отже, з урахуванням викладеного, глибини вже перенесених позивачем страждань та тих нескінченних страждань, що будуть переслідувати позивача 2 довготривалий час, перенесених ним моральних страждань, які продовжують тривати в даний час і ніколи не закінчаться та пов?язаних з цим істотними вимушеними змінами у життєвих стосунках, часу та зусиль, які неможливо хоч частково відновлять стан психологічного здоров?я, величину моральної шкоди позивач 2 оцінює у 300 000 грн. Разом з тим, враховуючи частку моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», то решта суми моральної шкоди, завданої внаслідок смерті його сина в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, яка підлягає відшкодуванню за рахунок ТОВ «Вікналенд», становить 280800,00 грн. За вказаних обставин позивач 2 звернулася до суду з позовом та просить стягнути на її користь: з ТОВ «Вікналенд»: - 280800,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - 57400,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки одноразовим платежем за три роки наперед, починаючи з 19.11.2023 по 19.11.2026р., - 1600,00 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої втратою годувальника внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки щомісячно, починаючи з 19.11.2026р. і довічно; з ПрАТ «СК «Арсенал Страхування»: - 115200,00 грн. страхового відшкодування, пов?язаного із втратою годувальника внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки одноразовим платежем у розмірі, визначеному п.27.2. ст.27 закону України №1961-IV від 01.07.2004р.; - 19200,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; - 8240,18 грн. страхового відшкодування витрат на поховання сина, загиблого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; - пропорційно з ТОВ «Вікналенд» і ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» 12000,00 грн. судових витрат, пов?язаних з оплатою правничої допомоги. Ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області від 10.06.2019р. позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 27.08.2019р. відповідачем 2 на позовну заяву позивача 2 було подано відзив, де він заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на наступне. У постанові про закриття кримінального провадження №12017250000000410 установлено, що водій [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] і в його діях невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору, впливали на виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди не вбачається. Отже, вказане свідчить, що діях водія [PERSON] порушення вимог ПДР України, які б перебували у причинному зв?язку з ДТП відсутні. При цьому, слідчим встановлено, що пішохід [PERSON] рухався назустріч транспортному потоку (біг по смузі руху автомобіля MAN, реєстраційний номер [NUMBER] ) та перебував у стані тяжкого ступеню алкогольного сп`яніння (3,07 проміле). Отже, в діях пішохода [PERSON] вбачається порушення вимог п. 4.4. (У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху.), п. 4.8 (якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.), п. 4.14 а, б (Пішоходам забороняється Виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід), Правил дорожнього руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди. Щодо рішення, прийнятого страховиком про здійснення страхового відшкодування згідно п. 27.3 ст.27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). 06.03.2017 між ПрАТ «СК «Арсенал Страхування» та ТОВ «Вікналенд» (надалі - страхувальник) було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/3240864 (надалі - Поліс № АК/3240864), забезпечений транспортний засіб «MAN», р.н. [NUMBER] (надалі - забезпечений транспортний засіб). Правовідносини, які склались між позивачем та відповідачем регулюються спеціальним Законом. Згідно п.1 ст.2 Закону, відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Страховиком від представника позивача 2 [PERSON] отримано заяву виплату страхового відшкодування, повідомлення про настання події, що має ознаки страхового випадку та інші документи щодо справи. Згідно зі ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум. Зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Граничні розміри страхового відшкодування, порядок підтвердження витрат потерпілого (його представників), порядок розрахунку та виплати страхового відшкодування та інше встановлені Законом. Згідно ст.23 Закону, шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, - шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Відповідно до ст.27 Закону, страхове відшкодування виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно п.27.3. ст.27 Закону, страховик відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. За результатами проведеного страховиком розслідування, на підставі наданих представником позивача 2 документів, з урахуванням положень ст.27 Закону, страховиком було установлено, що правом на одержання страхового відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з смертю потерпілого [PERSON] володіють його батьки [PERSON] (позивач 1) та [PERSON] (позивач 2) Згідно п.36.3. ст.36 Закону, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов?язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 27.06.2018р. слідством установлено: -в діях водія забезпеченого транспортного засобу порушення вимог Правил дорожнього руху України, які б перебували в причинному зв`язку з ДТП - відсутні; -з мотивувальної частини постанови про закриття кримінального провадження вбачається, що пішохід перебуваючи в стані тяжкого алкогольного сп`яніння рухався (біг) по смузі руху забезпеченого транспортного засобу, отже в його діях вбачається порушив вимоги підпунктів 4.4, 4.8, а), б) пункту 4.14 ПДР України, в результаті чого настала ДТП. Враховуючи ст.1187 Цивільного кодексу України та п. 36.3. ст. 36 спеціального Закону, розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб (водія - особи, відповідальність якої застрахована/особи, яка брала участь в дорожньому русі та пішохода (потерпілого) - особи, якій заподіяна шкода/особи, яка брала участь в дорожньому русі) було визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Таким чином, страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування та здійснено його виплату позивачу 2 у розмірі 9600,00 грн., що складається з відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого, розмір якої розрахований відповідно до формули: 3200,00 грн. х 12 = 19200,00 грн.(згідно п.27.3. кількість осіб, які мають право на відшкодування); 19200,00 грн. : 2 = 9600,00 грн. (згідно п.36.3. кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди). Враховуючи ст.1187 Цивільного кодексу України та п.36.3. ст.36 спеціального Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р., розмір страхового відшкодування за кожну з таких осіб (водія - особи, відповідальність якої застрахована/особи, яка брала участь в дорожньому русі та пішохода (потерпілого) - особи, якій заподіяна шкода/особи, яка брала участь в дорожньому русі) було визначено шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Таким чином, страховиком прийнято рішення про виплату страхового відшкодування позивачу 2, що складається з відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю потерпілого у розмірі 9600,00 грн., що розрахований відповідно до формули: 3200,00 грн. х 12 = 19200,00 грн. (згідно п.27.3. кількість осіб, які мають право на відшкодування). 19200,00 грн./2 = 9600,00 грн. (згідно п.36.3. кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди). Отримання позивачем суми страхового відшкодування - не спростовується. Щодо відшкодування витрат на поховання вказав, що згідно п.27.4 ст.27 спеціального Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р., страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. У відповідності до ст.2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» - поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. За результатами проведеного аналізу наданих документів страховиком було враховано документи щодо витрат на поховання на загальну суму 6123,09 грн. та не було враховано квитанцію на суму 2117,09 грн. «за судово-медичні послуги», оскільки ці витрати не є витратами в розумінні Закону України «Про поховання та похоронну справу» і з наданого чеку не вбачається, які саме послуги і кому були надані, і що саме позивач 2 здійснив такі витрати. Тому, з урахуванням вищевикладеного, позивачу 2 було виплачено страхове відшкодування витрат на поховання у розмірі 3061,55 грн. (6123,09 грн. : 2). Таким чином відповідачем 2 було здійснено виплату у загальному розмірі 12761,55 грн. (9700,00 грн. + 3061,55 грн.). Отже, виплата страхового відшкодування на поховання була здійснена страховиком у повному обсязі, у порядку встановленому Законом. Згідно п.36.3. ст.36 Закону, поділ розміру заподіяної шкоди розподіляється на кількість осіб, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками ДТП, а не на кількість джерел підвищеної небезпеки або власників наземних транспортних засобів, як зазначає позивач 2 у позовній заяві. Крім того, відповідно до п.1.10. Правил дорожнього руху України: водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста- машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі; пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу; учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному. Отже, відповідно до норм Закону, до осіб відносяться як водії транспортних засобів так і потерпілі (пішоходи), життю яких заподіяна шкода, тобто всі учасники дорожнього руху. Відповідно до п.п.1.3. - 1.5. ПДР України, учасники дорожнього руху зобов?язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків. Отже, в рамках кримінального провадження було встановлено, що ДТП сталася за умови одночасного руху пішохода та забезпеченого транспортного засобу, які були особами, які брали участь в процесі руху на дорозі та учасниками дорожнього руху, тобто шкода завдана сукупними діями зазначених осіб. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року №6 роз`яснено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли інше не встановлено законом, розмір відшкодування, належного з володільця джерела підвищеної небезпеки, має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. У листі ВССУ від 01.02.2012 року про Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-2011 роках, зазначено, що як грубу необережність, зокрема, може бути враховано нетверезий стан, нехтування правилами безпеки руху і т.п. Таким чином, дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 19.01.2017р., сприяла груба необережність потерпілого [PERSON] та нехтування правилами безпеки руху. Щодо виплати страхового відшкодування позивачу 2 як утриманцю загиблого заперечував, посилаючись на відсутність на це підстав. Як вже було зазначено, до відповідача 2 звернувся представник [PERSON] із заявою на виплату страхового відшкодування, відповідно до яких просив здійснити виплату страхового відшкодування позивачу 2 як утриманцю загиблого. Згідно п.27,2. ст.27 Закону страховик здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Пунктом 35.2. ст.35 Закону передбачений перелік документів, які додаються до заяви про страхове відшкодування, зокрема: є) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону страховик за наявності документів, зазначених у статті 35 Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування. Тобто, лише при наявності всіх перелічених документів, надання яких є обов`язковим, можливо прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Позивач 2 у позовній заяві стверджує, що вона у розумінні ст.1200 ЦК є особою, яка має право на відшкодування шкоди у зв`язку із загибеллю сина, оскільки на день його смерті є непрацездатною особою та пенсіонером за віком. Відповідач 2 не погоджується з даними доводами позивача 2 та вважає їх безпідставними та такими, які не відповідають дійсним обставинам справи на підставі наступного. Згідно ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання. За змістом абзацу 1 частини першої та частини другої ст.1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Особам, визначеним у пунктах 1-5 частини першої цієї статті, шкода відшкодовується у розмірі середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого з вирахуванням частки, яка припадала на нього самого та працездатних осіб, які перебували на його утриманні, але не мають права на відшкодування шкоди. До складу доходів потерпілого також включаються пенсія, суми, що належали йому за договором довічного утримання (догляду), та інші аналогічні виплати, які він одержував. Тобто, коло осіб, які мають право на відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, можна розділити на дві групи: а) непрацездатні особи, які були на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання утримання; б) дитина потерпілого, народжена після його смерті. Поняття «непрацездатні громадяни» надається у статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до якої непрацездатними вважаються особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Факт перебування особи на утриманні померлого має значення для відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для позивача постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання позивачем заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Непрацездатні члени сім`ї загиблого, які мали самостійний заробіток або одержували пенсію на час його смерті, можуть бути визнані утриманцями потерпілого, якщо частка заробітку останнього, що припадала на кожного з них, була основним і постійним джерелом їх існування (підпункт «г» пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»). З системного аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, утримання означає відсутність у члена сім?ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо, крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то слід встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу, і що померлий взяв на себе обов?язок щодо утримання цього члена сім?ї. Основне значення допомоги слід з?ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у вигляді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Відповідних доказів, що заробіток загиблого був основним і постійним джерелом існування позивача 2 - матеріали справи не містять. Особа вважається такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, для набуття права на утримання непрацездатна особа повинна мати дохід, менший встановленого законом прожиткового мінімуму на місяць, а не від мінімального розміру пенсії, як помилково зазначає Позивач. Прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості (стаття 1 Закону України «Про прожитковий мінімум»). Сума прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць встановлюється державним бюджетом України на кожен рік. Згідно ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік», прожитковий мінімум на одну особу для осіб, які втратили працездатність в розрахунку на місяць з 01 січня 2017 року - 1247 гривень., з 01 травня 2017 року - 1312 грн., з 01 грудня 2017 року - 1373 грн. Згідно довідки про розмір пенсії, яку отримує позивач 2 за віком, що додана до позовної заяви, з листопада 2016 року по вересень 2017 року розмір її пенсії становив 1447,54 гри., з жовтня 2017 року - 1825,37 грн., що свідчить про те, що позивач 2 має дохід, що перевищує прожитковий мінімум. За призначенням пенсії по втраті годувальника позивач 2 не зверталась, що свідчить про те, що позивач 2 не бажала встановлювати факт перебування на утриманні, оскільки відповідні докази цього відсутні. Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Підставою виникнення зобов`язання між повнолітніми дітьми і їхніми батьками щодо утримання останніх є склад юридичних фактів: а) походження дітей (родинний зв?язок батьків і дітей); б) непрацездатність батьків; в) потреба батьків у матеріальній допомозі. Однак, матеріали справи не містять доказів фактичних обставин, які б свідчили про потребу Позивача у матеріальній допомозі, передбаченою статтею 202 СК України. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 11.04,2018 у справі №640/5041/17, а також у постанові від 18.04.2018 у справі № 165/325/17. Таким чином, з урахуванням того, що розмір пенсії, яку отримувала та отримує Позивач 2 перевищує розмір прожиткового мінімуму, вона не є особою, яка була на утриманні або мала право на одержання утримання від [PERSON] . До позовної заяви позивач 2 додала копію довідки Тихохутірської сільської ради від 18.06.2018р., відповідно до якої [PERSON] проживав разом із [PERSON] та [PERSON] . Відповідач 2 вважає, що дана довідка не є доказом перебування Позивача на утриманні, оскільки факт проживання за однією адресою із загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. При цьому інформація, зазначена у вказаній довідці суперечить інформації, встановленій у процесі досудового розслідування та зазначеній у постанові про закриття кримінального провадження, а саме: допитана у якості потерпілої Позивач 2 пояснила, що: «син [PERSON] останні роки проживав в с. Кабачків Хутір Жашківського району Черкаської області, а зареєстрований був за адресою: с. Тихий Хутір Жашківського району Черкаської області, адресу не пам`ятає». Отже, слідством зі слів позивача 2 установлено, що загиблий разом з нею не проживав. Таким чином, дані докази є суперечливими та не підтверджують перебування позивача 2 на утриманні загиблого. В матеріалах справи відсутні також докази про те, що син позивача 2 працював та отримував хоча б якийсь дохід. Крім того, у постанові про закриття кримінального провадження позивач 2, допитана у якості потерпілої, пояснила, що її син [PERSON] останні роки жив неблагополучним способом життя та час від часу зловживав алкогольними напоями. Останній раз позивач 2 яз сином «близько півроку тому». Отже, слідством зі слів позивача 2, установлено, що загиблий жив неблагополучним способом життя та не підтримував спілкування з матір`ю. Враховуючи вищевказане відповідач 2 вважає, що матеріали справи не містять доказів про те, що матеріальна допомога з боку загиблого надавалась позивачу 2 взагалі, а також те, що така допомога була основним і постійним джерелом її існування та мала стабільних характер. Встановлення саме цього факту є вирішальним при визнанні особи такою, що перебувала на утриманні або мала право на одержання утримання. Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач 2 не є особою, яка перебувала на утриманні у загиблого сина [PERSON] оскільки: -мала дохід (пенсію), який перевищує розмір прожиткового мінімуму, а отже не є особою, яка потребує матеріальної допомоги; -не надала відповідних належних доказів стосовно того, що загиблий син надавав їй матеріальну допомогу, яка була основним і постійним джерелом її існування та мала стабільний характер. Отже, лише за наявності всіх перелічених документів, надання яких є обов?язковим, можливе прийняття рішення про виплату страхового відшкодування. Таким чином, відповідач 2 повністю виконав свої обов`язки згідно Закону, сплативши представнику позивача 2 страхове відшкодування в повному обсязі, отже позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування є незаконними та задоволенню не підлягають. 27.08.2019р. представник ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Стахування» подав заяву про зменшення витрат на правову допомогу, які по кожній справі складають 12000, 00 грн., посилаючись на те, що по обох справах предметом позову є стягнення страхового відшкодування у зв`язку зі смертю потерпілого [PERSON] , позивачі по даних справах є потерпілими за одним і тим же страховим випадком, та дані справи є аналогічними, а обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг) значно зменшується у зв`язку з тим, що по обох справах адвокат опрацьовує одні й ті ж докази. 30 серпня 2019 року за клопотпнням представника ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Стахування» ухвалою Жашківського районного суду Черкаської області цивільні справи за позовами [PERSON] та [PERSON] до товариства з обмеженою відповідальністю «Вікналенд» та приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Стахування» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, було об?єднано в одне провадження. 11.09.2019р. представник позивача 1 адвокат Лабик Р.М. подав заяву про зменшення позовних вимог до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Стахування», в якій просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Стахування» на користь [PERSON] : - 9600,00 грн. - решта суми страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. В іншій частині позовні вимоги просив залишити незмінними. 11.09.2019р. представник позивача 2 адвокат Лабик Р.М. подав заяву про зменшення позовних вимог до ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Стахування», в якій просив стягнути з ПрАТ «Страхова компанія «Арсенал Стахування» на користь [PERSON] : - 115200,00 грн. страхового відшкодування пов?язаного з втратою годувальника внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки одноразовим платежем у розмірі, визначеному п.27.2 ст.27 ЗУ №1961-IV від 01.07.2004р.; - 9600,00 грн. - решта суми страхового відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; - 3061,00 грн. - решта суми страхового відшкодування витрат на поховання сина. В іншій частині позовні вимоги просив залишити незмінними. 11.09.2019р. представник позивача 1 адвокат Лабик Р.М. подав відповідь на відзив відповідача 2, в якій вказав, що доводи викладені відповідачем 2 у своєму відзиві необґрунтовані з урахуванням наступного. По-перше, позивач 2 не погоджується з доводом відповідача 2 про те, щов ДТП, внаслідок якої загинув пішохід [PERSON] , відповідальними є двоє осіб, а саме водій та пішохід та вважає його таким, що суперечить частині 5 статті 1187 ЦК України урахуванням наступного. Згідно ч.5 ст.1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, в даній дорожньо-транспортній пригоді непереборною силою може бути виключно надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, яка не залежить від учасників пригоди, а саме ні від водія транспортного засобу, ні від велосипедиста. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 не підтвердив наявність непереборної сили, внаслідок якої відбулося зіткнення, належними та допустимими доказами. Щодо умислу потерпілого, то в даному випадку слідством не встановлено того, що пішохід [PERSON] , усвідомлював, які суспільно небезпечні наслідки можуть настати від його конкретної дії (бездіяльності), яка вчинена у даний момент, у певній обстановці і за певних обставин. Отже, так як відсутні будь-які прямі докази, які б підтверджували факт усвідомлення потерпілою особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання, то і відповідно відсутній умисел потерпілого. Щодо неправомірності шкоди завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки вказав, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.ст.1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Таким, чином з вищенаведеного вбачається, що відповідальність пішохода [PERSON] наступає виключно, якщо у встановленому законом порядку буде доведено, що шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого. 11.09.2019р. представник позивача 2 адвокат Лабик Р.М. подав відповідь на відзив відповідача 2, в якій вказав, що доводи викладені відповідачем 2 у своєму відзиві необґрунтовані з урахуванням наступного. По-перше, позивач 2 не погоджується з доводом відповідача 2 про те, щов ДТП, внаслідок якої загинув пішохід [PERSON] , відповідальними є двоє осіб, а саме водій та пішохід та вважає його таким, що суперечить частині 5 статті 1187 ЦК України урахуванням наступного. Згідно ч.5 ст.1187 цього Кодексу особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Отже, в даній дорожньо-транспортній пригоді непереборною силою може бути виключно надзвичайна або невідворотна зовнішня подія, яка не залежить від учасників пригоди, а саме ні від водія транспортного засобу, ні від велосипедиста. З матеріалів справи вбачається, що відповідач 2 не підтвердив наявність непереборної сили, внаслідок якої відбулося зіткнення, належними та допустимими доказами. Щодо умислу потерпілого, то в даному випадку слідством не встановлено того, що пішохід [PERSON] , усвідомлював, які суспільно небезпечні наслідки можуть настати від його конкретної дії (бездіяльності), яка вчинена у даний момент, у певній обстановці і за певних обставин. Отже, так як відсутні будь-які прямі докази, які б підтверджували факт усвідомлення потерпілою особою суспільно небезпечного характеру свого діяння та бажання настання таких наслідків або свідоме припущення їх настання, то і відповідно відсутній умисел потерпілого. Щодо неправомірності шкоди завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки вказав, що саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду завдану ними в розумінні ст.ст.1166, 1187 ЦКУ, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Таким, чином з вищенаведеного вбачається, що відповідальність пішохода [PERSON] наступає виключно, якщо у встановленому законом порядку буде доведено, що шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого. По-друге, позивач 2 не погоджується з доводом відповідача 2 про те, що вона не має права на отримання відшкодування по втраті годувальника, оскільки не надала доказів того, що вона була на утриманні загиблого сина та мала право на утримання. Ч.1 ст.1200 ЦК України передбачено, що у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: 1) дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ним двадцяти трьох років); 2) чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; 3) особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; 4) одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; 5) іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. З наведеної правової норми закону слідує те, що для отримання такого виду відшкодування, позивачу необхідно надати такі документи: документ, яким підтверджено те, що позивач являється матір?ю загиблого; документ, яким встановлено дату народження позивача для з`ясування досягнення позивачем пенсійного віку. Подання інших доказів ні Цивільним кодексом України, ні Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено. З матеріалів справи вбачається, що позивач 2 являється матір?ю загиблого, яка досягла пенсійного віку до смерті свого сина. Таким чином, позивачем 2 надано суду всі необхідні докази на підтвердження того, що позивач 2 є тією особою, яка мала надень смерті сина право на одержання від нього утримання, що в свою чергу дає їй право на отримання відшкодування по втраті годувальника, передбаченого статтею 1200 ЦКУ. Крім цього, відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 березня 2019 року у справі №643/207/16-ц, до переліку документів на підтвердження факту перебування особи на утриманні потерпілого можна віднести довідку (реєстрації) із житлово-експлуатаційної організації або довідку органу місцевого самоврядування про перебування на утриманні чи про спільне проживання з заявником. На підтвердження факту спільного проживання та перебування позивача 2 на утриманні у загиблого сина, представником позивача надано суду довідку №496 від 18.06.2018р., видану Тихохутірською сільською радою Жашківського району Черкаської області. 19.09.2019р. відповідач 2 на відповідь на відзив представника позивача 1 адвоката Лабика Р.М. подав заперечення, в якому просив відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. У відповіді на відзив представник позивача 1, посилаючись на ч.5 ст.1187 ЦК України, стверджує, що не погоджується із твердженням відповідача 2 про необхідність застосування при розрахунку розміру страхового відшкодування норми п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), Відповідач 2 категорично не погоджується з такими твердженнями на підставі наступного. Представник позивача 1 довільно трактує положення п.36.3 ст.36 Закону, зазначаючи, що вказані положення стосуються відшкодування шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, випадки застосування п.36.3 ст.36 Закону мають місце, якщо буде доведено, що шкоду завдано умислу потерпілого. Відповідно до норм ст.2 Закон - є спеціальним по відношенню нормативних-правових актів, в т.ч. Цивільного кодексу України. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага спеціальному, про що також зазначено ст.2 Закону. Верховним Судом у Постанові від 09.11.2018р. по справі №263/15749/16-а зазначено, що змістовні колізії - це колізії, що виникають внаслідок часткового збігу обсягів регулювання правовідносин різними нормами права, обумовлені специфікою суспільних відносин та пов`язані з поділом норм права на загальні, спеціальні та виняткові. Крім того, у випадку наявності колізії між спеціальним законом та загальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону. При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat general!, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною. Крім того, про перевагу норм Lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» від 25.03.99 р., п.15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» від 26.07.2007р., тощо). Таким чином, за наявності правової колізії щодо порядку відшкодування шкоди страховиком договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застосовуються саме норми спеціального Закону. Згідно п.36.3. ст.36 Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. У даній статті передбачено поділ розміру заподіяної шкоди саме на кількість осіб, сукупними діями яких завдано шкоди, та які були учасниками ДТП, а не на кількість джерел підвищеної небезпеки або власників наземних транспортних засобів. У даній статті спеціального Закону немає жодної згадки про джерела підвищеної небезпеки, транспортні засоби, забезпечені транспортні засоби тощо. Згідно ст.1 Закону: потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю га/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п.1.3. ст. І Закону): особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (п.1.4. ст.1 Закону): Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст.6 Закону). Відповідно до п.22.1. ст.22 Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Крім того, відповідно до п.1.10. Правил дорожнього руху України; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста - машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі: пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу; учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному. Отже, відповідно до норм Закону, до осіб, в розумінні п.36.3. ст.36 Закону відносяться як водії транспортних засобів так і потерпілі (пішоходи), життю яких заподіяна шкода, тобто всі учасники дорожнього руху. В рамках кримінального провадження було встановлено, що ДТП сталася за умови одночасного руху пішохода та забезпеченого транспортного засобу, які були особами, які брали участь в процесі руху на дорозі та учасниками дорожнього руху, тобто шкода завдана сукупними діями зазначених осіб. Щодо посилання позивача на ч.5 ст.1187 ЦК України, відповідач 2 зазначив, що дана норма передбачає порядок звільнення особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки від відповідальності за завдання шкоди. Тобто, у випадку, якщо володілець джерела підвищеної небезпеки доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого його може бути звільнено від відповідальності за завдання шкоди. Проте, вищевказана норма не стосується передбаченого п.36.3 ст. 36 спеціального Закону поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками ДТП. У даному випадку за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями відповідальними є декілька осіб - [PERSON] , як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та [PERSON] , у діях якого вбачається порушення вимог п.4.4. (У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху.), п.4.8 (якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.), п.4.14 а, б (пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху. раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід). Правил дорожньою руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди. Отже, розрахунок Страховика є вірним. Також відповідач 2 зазначив, що в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року №6 роз`яснено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли інше не встановлено законом, розмір відшкодування, належного з володільця джерела підвищеної небезпеки, має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. У листі ВССУ від 01.02.2012 року про Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-201 1 роках, зазначено, що як грубу необережність, зокрема, може бути враховано нетверезий стан, нехтування правилами безпеки руху і т.п. Таким чином, дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 19.01.2017, сприяла груба необережність потерпілого [PERSON] та нехтування правилами безпеки руху, що має бути враховано судом при розгляді справи. Зазначаючи у відповіді на відзив, що слідством не встановлено, що пішохід [PERSON] усвідомлював, які суспільно-небезпечні наслідки можуть настати від його конкретної дії, представник позивача 1 фактично нівелює встановлені слідством факти щодо перебування [PERSON] в стані тяжкого алкогольного сп`яніння під час руху (бігу) по смузі руху забезпеченого транспортного засобу, в порушення вимог підпунктів 4.4, 4.8, а), б) пункту 4.14 ПДР України, та створення ним небезпеки не тільки собі, а й іншим учасникам дорожнього руху. Таким чином, сплативши на користь позивача 1 страхове відшкодування у розмірі 9600,00 грн. страховик здійснив відшкодування шкоди за свого страхувальника, при розрахунку розміру відшкодування, врахувавши (на підставі п.36.3 ст.36 Закону) також дії [PERSON] , як особи, яка також відповідальна за завдання шкоди. Виходячи з вищевикладеного, страховик повністю виконав свої обов`язки згідно Закону, сплативши представнику позивача страхове відшкодування в повному обсязі, отже позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування є незаконними та задоволенню не підлягають. 19.09.2019р. відповідач 2 на відповідь на відзив представника позивача 2 адвоката Лабика Р.М. подав заперечення, в якому просив відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. У відповіді на відзив представник позивача 2, посилаючись на ч.5 ст.1187 ЦК України, стверджує, що не погоджується із твердженням відповідача 2 про необхідність застосування при розрахунку розміру страхового відшкодування норми п.36.3 ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон), Відповідач 2 категорично не погоджується з такими твердженнями на підставі наступного. Представник позивача 2 довільно трактує положення п.36.3 ст.36 Закону, зазначаючи, що вказані положення стосуються відшкодування шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, випадки застосування п.36.3 ст.36 Закону мають місце, якщо буде доведено, що шкоду завдано умислу потерпілого. Відповідно до норм ст.2 Закон - є спеціальним по відношенню нормативних-правових актів, в т.ч. Цивільного кодексу України. При розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага спеціальному, про що також зазначено ст.2 Закону. Верховним Судом у Постанові від 09.11.2018 року по справі №263/15749/16-а зазначено, що змістовні колізії - це колізії, що виникають внаслідок часткового збігу обсягів регулювання правовідносин різними нормами права, обумовлені специфікою суспільних відносин та пов`язані з поділом норм права на загальні, спеціальні та виняткові. Крім того, у випадку наявності колізії між спеціальним законом та загальним законом застосуванню підлягають норми спеціального закону. При цьому, при наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat general!, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною. Крім того, про перевагу норм Lex specialis над іншими загальними нормами зазначає у своїх рішеннях і Європейський суд з прав людини (п. 69 рішення у справі «Ніколова проти Болгарії» від 25.03.99 р., п.15 рішення у справі «Баранкевич проти Росії» від 26.07.2007р., тощо). Таким чином, за наявності правової колізії щодо порядку відшкодування шкоди страховиком договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, застосовуються саме норми спеціального Закону. Згідно п.36.3. ст.36 Закону у разі, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. У даній статті передбачено поділ розміру заподіяної шкоди саме на кількість осіб, сукупними діями яких завдано шкоди, та які були учасниками ДТП, а не на кількість джерел підвищеної небезпеки або власників наземних транспортних засобів. У даній статті спеціального Закону немає жодної згадки про джерела підвищеної небезпеки, транспортні засоби, забезпечені транспортні засоби тощо. Згідно ст.1 Закону: потерпілі - юридичні та фізичні особи, життю, здоров`ю га/або майну яких заподіяна шкода внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з використанням транспортного засобу (п.1.3. ст.1 Закону): особи, відповідальність яких застрахована, - страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду (п.1.4. ст.1 Закону): Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (ст.6 Закону). Відповідно до п.22.1. ст.22 Закону в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Крім того, відповідно до п.1.10. Правил дорожнього руху України; водій - особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста - машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії. Водієм також є особа, яка навчає керуванню транспортним засобом, перебуваючи безпосередньо в транспортному засобі: пішохід - особа, яка бере участь у дорожньому русі поза транспортними засобами і не виконує на дорозі будь-яку роботу; учасник дорожнього руху - особа, яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному. Отже, відповідно до норм Закону, до осіб, в розумінні п.36.3. ст.36 Закону відносяться як водії транспортних засобів так і потерпілі (пішоходи), життю яких заподіяна шкода, тобто всі учасники дорожнього руху. В рамках кримінального провадження було установлено, що ДТП сталася за умови одночасного руху пішохода та забезпеченого транспортного засобу, які були особами, які брали участь в процесі руху на дорозі та учасниками дорожнього руху, тобто шкода завдана сукупними діями зазначених осіб. Щодо посилання позивача на ч.5 ст.1187 ЦК України, відповідач 2 зазначив, що дана норма передбачає порядок звільнення особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки від відповідальності за завдання шкоди. Тобто, у випадку, якщо володілець джерела підвищеної небезпеки доведе, що шкоди було завдано внаслідок дії непереборної сили або умислу потерпілого його може бути звільнено від відповідальності за завдання шкоди. Проте, вищевказана норма не стосується передбаченого п.36.3 ст. 36 спеціального Закону поділу розміру заподіяної шкоди на кількість осіб, відповідальних за завдання шкоди, сукупними діями яких завдано шкоди та які були учасниками ДТП. У даному випадку за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями відповідальними є декілька осіб - [PERSON] , як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та [PERSON] , у діях якого вбачається порушення вимог п.4.4. (У темну пору доби та в умовах недостатньої видимості пішоходи, які рухаються проїзною частиною чи узбіччям, повинні виділити себе, а за можливості мати на зовнішньому одязі світлоповертальні елементи, для своєчасного їх виявлення іншими учасниками дорожнього руху.), п.4.8 (якщо в зоні видимості немає переходу або перехрестя, а дорога має не більше трьох смуг руху для обох його напрямків, дозволяється переходити її під прямим кутом до краю проїзної частини в місцях, де дорогу добре видно в обидва боки, і лише після того, як пішохід упевниться у відсутності небезпеки.), п.4.14 а, б (пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохідний перехід) Правил дорожньою руху України, що стало умовою виникнення та причиною настання даної дорожньо-транспортної пригоди. Отже, розрахунок Страховика є вірним. Також відповідач 2 зазначив, що в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року №6 роз`яснено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли інше не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування, має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено. У листі ВССУ від 01.02.2012 року про Узагальнення судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010-201 1 роках, зазначено, що як грубу необережність, зокрема, може бути враховано нетверезий стан, нехтування правилами безпеки руху і т.п. Таким чином, дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 19.01.2017, сприяла груба необережність потерпілого [PERSON] та нехтування правилами безпеки руху, що має бути враховано судом при розгляді справи. Зазначаючи у відповіді на відзив, що слідством не встановлено, що пішохід [PERSON] усвідомлював, які суспільно-небезпечні наслідки можуть настати від його конкретної дії, представник позивача 2 фактично нівелює встановлені слідством факти щодо перебування [PERSON] у стані тяжкого алкогольного сп`яніння під час руху (бігу) по смузі руху забезпеченого транспортного засобу, в порушення вимог підпунктів 4.4, 4.8, а), б) пункту 4.14 ПДР України, та створення ним небезпеки не тільки собі, а й іншим учасникам дорожнього руху. Таким чином, сплативши на користь позивача 2 страхове відшкодування в сумі 9600,00 грн. страховик здійснив відшкодування шкоди за свого страхувальника при розрахунку розміру відшкодування, врахувавши (на підставі п.36.3 ст.36 Закону) також дії [PERSON] , як особи, яка також відповідальна за завдання шкоди. Щодо відсутності доказів про перебування позивача 2 на утриманні, відповідач 2 вказав наступне. У відповіді на відзив представник позивача 2 стверджує про те, що єдиними доказами про перебування позивача 2 на утриманні в загиблого сина є документ, що підтверджує, що позивач є матір?ю загиблого та документ, що підтверджує її дату народження. Крім того, представник позивача 2 зазначає, що на підтвердження перебування позивача 2 на утриманні в загиблого сина, позивачем 2 було надано довідку Тихохутірської сільської ради від 18.06.2018р. про проживання разом із загиблим сином. Відповідач 2 вважає, що вказана довідка не є доказом перебування позивача 2 на утриманні в загиблого сина, оскільки факт проживання за однією адресою з загиблим не може свідчити про перебування на його утриманні. При цьому інформація, зазначена у вказаній довідці суперечить інформації, установленій у процесі досудового розслідування та зазначеній у постанові про закриття кримінального провадження, а саме: допитана в якості потерпілої позивач 2 пояснила, що: «Син [PERSON] останні три роки проживав в с. Кабачків Хутір Жашківського району Черкаської області, а зареєстрований був за адресою: с. Тихий Хутір Жашківського району Черкаської області, адресу не пам?ятає.» Отже, слідством зі слів позивача 2 установлено, що загиблий син разом з позивачем 2 не проживав. Таким чином, докази є суперечливими та не підтверджують перебування позивача 2 на утриманні загиблого сина. Щодо встановлення факту перебування на утриманні у загиблого та документи, які це підтверджують, відповідач 2 зазначив, якщо предметом позову є відшкодування шкоди, завданої смертю потерпілого, доказуванню підлягає не лише факт родинних відносин, а й факт перебування на утриманні померлого та потреба у матеріальній допомозі. Факт перебування на утриманні встановлюється судом з урахуванням системного аналізу сукупності доказів щодо: -доходів як особи, яка претендує на утримання так і загиблого (оскільки ст.1200 ЦК України передбачає розрахунок розміру утримання в залежності від середньомісячного заробітку (доходу) потерпілого); -потреби особи, яка претендує на утримання в матеріальній допомозі; -фактичне надання загиблим такої допомоги. З наданих позивачем 2 документів не вбачається, що вона перебувала на утриманні загиблого сина, а тому підстави для стягнення з відповідача 2 страхового відшкодування у розмірі 115200,00 грн. відсутні. Виходячи з вищевикладеного, відповідач 2 повністю виконав свої обов`язки згідно Закону, сплативши представнику позивача 2 страхове відшкодування в повному обсязі, а тому позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування є незаконними та задоволенню не підлягають. У судове засідання 14.12.2020р. представник позивачів адвокат Лабик Р.Р. не з?явився. У судове засідання 14.12.2020р. представник відповідача 1 [PERSON] не з`явився по невідомих суду причинах, про місце і час слухання справи повідомлена належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи поштовим повідомленням. У судове засідання 14.12.2020р. представник відповідача 2 [PERSON] не з?явилася. У відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. У відповідності до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленному цим Кодеком, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Встановлені обставини справи та письмові докази. 19 листопада 2017 року близько 20 год. 50 хв. на 145 км+450 м а/д Київ-Одеса поблизу м. Жашків, громадянин [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , рухаючись в напрямку м. Одеса, здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , [INFO] , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці події, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 19.06.208р. (а.с.18). Згідно висновку судово-медичної експертизи №05-7-02/471 від 13.03.2018р. смерть [PERSON] , 1987р.н., настала в результаті поєднаної травми тіла: відкритої черепно-мозкової травми з ушкодженням кісток основи та склепіння черепа, крововиливами під м`які мозкові оболонки з забоєм-розмізченням головного мозку, закритої травми грудної клітки з переломами ребер справа та двостороннім гемотораксом (накопичення крові в плевральних порожнинах); закритої травми органів черевної порожнини з розривом печінки та гемоперітонеумом (накопиченням крові в плевральних порожнинах); закритого перелому лівого плеча та відкритого перелому правої гомілки, що в своєму перебігу ускладнилася розвитком травматичного та геморагічного шоку. Вказані ушкодження утворились від твердих предметів, можливо в час та при обставинах вказаних в постанові слідчого і носять ознаки тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя. Вищевказані тілесні ушкодження у [PERSON] знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті. Також під час експертизи у доставленому зразку крові трупа [PERSON] було виявлено етанол в кількості 3,07 г/дм (проміле) (а.с.14-17). 20.11.2017р. вказане кримінальне правопорушення було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017250000000410, що підтверджується витягом з ЄРДР від 20.11.2017р. (а.с.10). Постановою слідчого ВРЗСТ СУ Головного управління поліції в Черкаській області ст. лейт. поліції Забудського В.В. від 27.06.2018р., дане кримінальне провадження було закрито у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, оскільки водій не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода (а.с.12-13). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.11.1993р., батьками [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.20), які у кримінальному проваджені були визнані потерпілими. З копії пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 22.05.2018р. вбачається, що [PERSON] було призначено пенсію за віком - довічно (а.с.23). Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України, [PERSON] за період з січня 2018 року по грудень 2018 року отримав пенсію на загальну суму 4688,66 грн. (а.с.24). З копії пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 18.12.2006р. вбачається, що [PERSON] було призначено пенсію за віком - довічно (а.с.107). Згідно довідки Головного управління Пенсійного фонду України, [PERSON] за період з листопада 2016 року по листопад 2017 року отримала пенсію на загальну суму 19573,68 грн. (а.с.108). З довідки від 18.06.2018р., виданої виконавчим комітетом Тихохутірської сільської ради Жашківського району Черкаської області, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , постійно був прописаний в с. Тихий Хутір Жашківського району Черкаської області, але фактично проживав до дня смерті по [ADDRESS] (а.с.25). На час скоєння ДТП гр. [PERSON] , [INFO] , який керував автомобілем «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] (Т2 а.с.2), та здійснив наїзд на пішохода [PERSON] ,працював водієм у ТОВ «Вікналенд» та виконував трудові обов?язки, що підтверджується особовою карткою працівника та книгою обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (Т2 а.с.3). Отже, ТОВ «Вікналенд» являється володільцем джерела підвищеної небезпеки (автомобіля «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] )та є співвідповідальною особою за завдані збитки. Цивільно-правова відповідальність, пов?язана з експлуатацією транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок дії якого загинув [PERSON] , була застрахована у ПрАТ «СК «Арсенал страхування» відповідно до полісу обов?язковогострахування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК8656017 (а.с.26). 16 жовтня 2018 року представником позивачів адвокатом Мелехом Д.О. до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було направлено: - повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 19.11.2017р. участю транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , яким керував [PERSON] , та пішохода [PERSON] (а.с.27); - заяву на виплату страхового відшкодування, пов?язаного з моральною шкодою в розмірі 19200,00 грн. (1/2 частки, що належить батькові загиблого [PERSON] ) (а.с.28); - заяву на виплату страхового відшкодування, пов?язаного з моральною шкодою в розмірі 19200,00 грн. (1/2 частки, що належить матері загиблого [PERSON] ) (а.с.118); - заяву на виплату страхового відшкодування витрат на поховання, яке належить матері загиблого [PERSON] в розмірі 82540,18 грн. (а.с.117); - заяву на виплату страхового відшкодування, пов?язаного з втратою годувальника в розмірі 57600,00 грн. (1/2 частки, що належить матері загиблого [PERSON] , пенсіонерці за віком - [PERSON] ) (а.с.119). 06 листопада 2018 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» представнику позивачів адвокату Мелеху Д.О. було направлено лист про надання належним чином оформлених копій документів (а.с.30, 121). 05 березня 2019 року представником позивачів адвокатом Мелехом Д.О. до ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було направлено заяву, де він повідомляє, що 19 грудня 2018 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» було здійснено страхове відшкодування по справі [PERSON] в розмірі 12761,55 грн. та 9700,00 грн. та просить відповідача 2 зазначити структуру виплати, тобто за що саме було здійснено страхове відшкодування по справі [PERSON] відносно потерпілих [PERSON] та [PERSON] (а.с.31, 122). На підставі платіжних доручень №9744018 та №9743990 від 19 грудня 2018 року ПрАТ «СК «Арсенал страхування» представнику позивачів адвокату Мелеху Д.О. перерахувало страхову виплату в розмірах 12761,56 грн. та 9700,00 грн. З товарного чеку №148 від 20.11.2017р., рахунків-замовлень та квитанцій від 21.11.2020р. вбачається, що [PERSON] було сплачено за ритуальні послуги 6123,09 грн. (а.с.112, 113). Обгрунтування та висновки. Положеннями ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.ч.1,2 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами, суд вважає, що спірні відносини виникли з приводу відшкодування шкоди, яка спричинена смертю особи в результаті дії джерела підвищеної небезпеки, а отже врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Щодо страхового відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи. П.2.1 ст.2 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.04р. №1961-ІV передбачено, що відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Згідно ст.6 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. П.1.10. Правил дорожнього руху України визначено, що: учасник дорожнього руху - особа,яка бере безпосередню участь у процесі руху на дорозі як пішохід, водій, пасажир, погонич тварин, велосипедист, а також особа, яка рухається в кріслі колісному. В рамках кримінального провадження установлено, що ДТП сталася за умови одночасного руху забезпеченого транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , яким безпосередньо керував під час виконання своїх трудових обов?язків [PERSON] , та пішохода [PERSON] , а тому обоє є учасниками дорожнього руху. Як вже зазначалося вище, власником транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , тобто джерела підвищеної небезпеки, є ТОВ «Вікналенд», а тому повністю відповідає за завдану шкоду своїм працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ст.ст.1172, 1187 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «MAN», д.н.з. [NUMBER] , із напівпричепом «WIELTON», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована відповідачем 2 ПрАТ «СК «Арсенал Страхування», що підтверджується Полісом №АК8656017, який був діючим на 16.10.2018р. Статтею 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов?язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно зі ст.22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи. Пунктом 23.1 ст.23 Закону № 1961-IV передбачено, що шкодою, заподіяною життю та здоров?ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов?язана із смертю потерпілого. Згідно п.27.1 ст.27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наземних транспортних засобів» від 01.07.04р. №1961-ІV страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди. П.27.3. ст.27 цього ж Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну шкоду, заподіяну смертю фізичної особи, її чоловіку (дружині), батькам (усиновлювачам) та дітям (усиновленим). Загальний розмір такого страхового відшкодування (регламентної виплати) цим особам стосовно одного померлого становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, і виплачується рівними частинами. П.27.2. ст.27 цього ж Закону передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) здійснює відшкодування шкоди, заподіяної смертю потерпілого, на умовах, встановлених статтею 1200 Цивільного кодексу України, кожній особі, яка має право на таке відшкодування, рівними частинами. Загальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) утриманцям одного померлого не може бути меншим, ніж 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. У відповідності до п.27.4. ст.27 Закону страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Згідно п.27.5. ст.27 Закону відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого, може бути виплачено у вигляді одноразової виплати. Загальний розмір усіх здійснених страхових відшкодувань (регламентних виплат) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю однієї особи, не може перевищувати страхову суму за таку шкоду. Підпунктом е) п.35.2. ст.35 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. передбачено що до заяви про страхове відшкодування додаються документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника. В п.36.1. ст.36 Закону вказано, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ),

Outcome: partial