Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом на підставі статей 55, 56 Конституції України до\~ відповідачів, згідно якого просить стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду, завдану йому бездіяльністю відповідачів, а саме, Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області у розмірі 200\~000 грн., Дрогобицької місцевої прокуратури у розмірі 200\~000 грн., прокуратури Львівської області у розмірі 200\~000 грн.. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що 20 липня 2015 року він став жертвою злочинної організації шахраїв, яка діє по всій території України. Того ж дня, він звернувся до Гусятинського РВ УМВС із заявою про злочин, надавши прізвища злочинців, номера їх телефонів, банк і банківські карткові рахунки, які використовують злочинці. Вважає, що в міліції були всі можливості затримати злочинців, проте, вони цього не виконали. І лише 14.08.2015 року були внесені відомості в ЄРДР і розпочато досудове розслідування. В листопаді 2016 року він додатково надав слідству адреси місцезнаходження злочинців. Вважає, що надані ним факти і докази були перевірені та підтверджені, Досудове розслідування було завершено і залишилося скласти обвинувальний акт і направити матеріали провадження в суд. Проте, всупереч ч.1 ст.218 КПК України прокурор прокуратури Гусятинського району змінює підслідність і направляє матеріали досудового розслідування до слідчого відділення Дрогобицького відділу поліції ГУНП у Львівській області. Як зазначив позивач, після отримання матеріалів провадження начальник відділу Дрогобицького відділу поліції ГУНП у Львівській області чи його заступник по слідству мав би визначити слідчого в провадженні і повідомити йому-позивачу прізвище, посаду, звання слідчого і контактний зв»язок з ним. Однак, цього не зроблено. Кримінальне провадження не передано в суд, злочинцям не повідомлено про підозру. Вказані факти свідчать про те, що злочинна організація діє під прикриттям поліції та прокуратури, а йому і його сину( свідку по справі), його сім»ї є реальна загроза безпеці. У зв»язку із цим, він звернувся в Чортківську місцеву прокуратуру із заявою про забезпечення безпеки йому та його рідним, яка 02.11.2016 року направлена для розгляду до Дрогобицької місцевої прокуратури. Проте, в порушення ч.2 ст.22 Закону України «Про забезпечення безпеки осіб, які беруть участь в кримінальному судочинстві» він лише 09.12.2016 року, тобто в порушення трьох добового строку розгляду вказаної заяви, від начальника СВ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області отримав повідомлення про відмову в наданні безпеки, в якому не вказано коли, ким, і в який спосіб прийняте таке рішення. 29.11.2016 року він оскаржив бездіяльність Дрогобицької місцевої прокуратури щодо контролю за досудовим розслідуванням і 25.12.2016 року він отримав з Дрогобицької місцевої прокуратури відповідь: розглянуто, дано вказівки, проводяться розшукові дії. Посилаючись на те, що оскільки слідством не проводяться розшукові дії, не проводяться експертизи чи слідчі експерименти хоч слідству відомі злочинці, їх місце знаходження, він повторно 20.12.2016 року звернувся до прокурора Львівської області з питанням - якого складу злочину не вистачає слідству для пред»явлення підозри злочинцям і направлення справи до суду. У відповідь 29.12.2016 року отримав з прокуратури Львівської області аналогічну відповідь «заслухано»,» з метою активізації надано письмові вказівки». Бездіяльність відповідачів призвела до того, що злочинне угрупування не скриваючись, через рік після вчинення щодо нього злочину, продовжує чинити аналогічні злочини проти громадян різних регіонів України, використовуючи ті самі номера телефонів, банківські рахунки, які вони використовували щодо нього. Отже, як зазначив позивач, бездіяльністю відповідальних службових осіб Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області, Дрогобицької місцевої прокуратури, прокуратури Львівської області йому завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв»язків, знаходженні в постійному страху та стресі, що потребувало від нього додаткових зусиль для організації його життя. Вказав, що весь хід його звичайного життя порушений. Замість того, щоб спокійно проживати свій вік, спілкуватися із своїми дітьми та онуками він вимушений витрачати час на відстоювання своїх прав в правоохоронних органах, судах. Правоохоронні органи і прокуратура, ставши на захист злочинців і відмовляючи йому в наданні безпеки, створили умови за якими він і його родичі перебувають в небезпеці від можливих насильницьких дій з боку злочинців та можливих провокаційних дій з боку прокуратури і правоохоронних органів у звязку чим він був змушений звернутися до національних і міжнародних правозахисних організацій. Боячись за свою безпеку і безпеку своїх рідних, він втратив спокій і сон. Просинається від кожного звуку за вікном, перевіряє чи закриті замки на дверях, але після того вже не може заснути. Він хворіє на професійне захворювання печінки. У зв»язку з постійними стресами він вимушений приймати дорогі ліки, що відбивається на його бюджеті. Відповідачі своєю бездіяльністю намагаються вселити в нього зневіру і безвихідь, забрали в нього віру і надію на справедливість і законність і це подвоює його моральні страждання. Посилаючись на наведене, просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] заявлений позов підтримав. Однак, відмовився від дачі пояснень, запитань до інших учасників судового розгляду, дачі відповідей на поставлені йому запитання, участі в дослідженні доказів по справі та судових дебатах, будучи присутнім в судовому засіданні. Представник відповідача прокуратури Львівської області у судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, посилаючись на те що, позов необґрунтований, безпідставний, позивач в позовній заяві не послався та суду в судовому засіданні не надав жодних доказів наявності підстав, а саме рішень судів, постанов слідчих чи інших процесуальних документів, передбачених ст.ст.1,2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». А тому, вважає, що позивач не є суб"єктом , який має право на відшкодування моральної шкоди на підставі вказаного Закону. Крім того вказано, що позивач 17.08.2015 року визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12015210070000232, а тому відповідно до ст.ст.303-308 КПК України мав право оскаржити в судовому порядку дії чи бездіяльність органів досудового слідства та прокуратури, проте, цього він не зробив. Також представник відповідача вказав, що позивачем не надано суду доказів того, що кримінальним провадженням № 12015210070000234 йому завдано моральну шкоду. Посилання в позовній заяві є надуманим та не відповідають обставинам справи. Рішень, дій, бездіяльності слідчого не оскаржував і це підтверджується листами з прокуратури Львівської області, Дрогобицької місцевої прокуратури, які надані суду позивачем. Представник відповідача [PERSON] місцевої прокуратури у судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про день, час, місце розгляду справи. Проте, до суду надіслано заперечення на позов, згідно яких позов не визнають, у його задоволенні просять відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що Дрогобицьку місцеву прокуратуру необґрунтовано залучено в якості відповідача, оскільки вона не є юридичною особою, а лише структурним підрозділом прокуратури Львівської області. Тому вважають, що оскільки позов пред»явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом в задоволенні позову просять відмовити. Представники відповідачів [PERSON] відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області та Державної казначейської служби України у судове засідання не з»явилися, будучи належним чином повідомленими про день, час, місце розгляду справи. Заяв про неможливість з»явитися в судове засідання до суду та заперечень на позов не представлено. Крім того, зі сторони відповідача [PERSON] відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області надійшов лист, згідно якого повідомлено, що вказаний ВП не є самостійною юридичною особою, а тому для залучення як відповідача [PERSON] відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області рекомендовано звернутися до ГУНП у Львівській області. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача прокуратури Львівської області, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14.08.2015 року в Гусятинський РВ УМВС України В Тернопільській області надійшли матеріали перевірки по заяві позивача з приводу вчинення відносно нього невідомою особою шахрайських дій. Вказані відомості в той ж день внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015210070000234 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК Уркаїни. 05.01.2016 року досудовим слідством Гусятинського ВП Підволочиського ВП ГУНП в Тернопільській області ознаки вищезазначеного кримінального правопорушення перекваліфіковано на ч.2 ст.190 КК України. Позивач у вказаному кримінальному провадженні визнаний потерпілим. Згідно постанови Чортківської місцевої прокуратури Тернопільської області від 30.08.2016 року змінено підслідність вказаного кримінального провадження і 19.09.2016 року матеріали даного кримінального провадження Дрогобицькою місцевою прокуратурою направлено в слідчий відділ Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області для організації проведення досудового розслідування де і на даний час здійснюється досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні. Підозри нікому не оголошено. Позивач як потерпілий у вказаному кримінальному провадженні звертався до першого заступника Чортківської місцевої прокуратури із заявою про забезпечення безпеки йому та його сину. Проте, ця заява була переадресована керівнику Дрогобицької місцевої прокуратури, а останнім - начальнику Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області. оскільки згідно вимог ст.218 КПК України змінено підслідність і передано матеріали кримінального провадження вказаному відділу поліції. 02.12.2016 року постановою слідчого Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області [PERSON] відмовлено в задоволенні клопотання про вжиття відносно [PERSON] та його сина заходів безпеки та листом-відповіддю заступника начальника Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області заявнику [PERSON] повідомлено про відмову в задоволенні вказаного клопотання, оскілки в ході досудового розслідування кримінального провадження не встановлено факту наявності щодо нього та членів його сім»ї будь-якої загрози життю, здоров»ю і їх майну. Наведені вище факти підтверджуються відповідями: Дрогобицької місцевої прокуратури за №04/13-506 вих-17 від 22.03.2017 року; Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області за № 9357/44/01-2017 від 19.06.2017 року та Головного управління національної поліції у Львівській області за № 9000/16/02-17 від 20.06.2017 року та на запити Гусятинського районного суду по даній справі, а також листом Чортківської місцевої прокуратури від 02.11.2016 року № 42-25-15, листом-відповіддю заступника начальника відділу-начальника СВ Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області від 02.12.2016 року № 17910/44/02-2016 року. Як вбачається з ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року слідчим суддею розглянуто скаргу [PERSON] на відмову в забезпеченні безпеки його життю і життю його сина та безпеки їхнього житла і майна від 02.12.2016 року і відмовлено в задоволенні даної скарги. В ухвалі вказано, що вона оскарженню не підлягає. Крім того, встановлено, що позивач як учасник кримінального процесу 30.11.2016 року звертався до прокуратури Львівської області зі скаргою на неналежне розслідування кримінального провадження № 12015210070000234 від 14.08.2015 року, яку переадресовано для розгляду до Дрогобицької місцевої прокуратури 02.12.2016 року, що підтверджується листом-повідомленням прокуратури Львівської області від 02.12.2016 року (а.с.6). У згаданому листі заявнику [PERSON] роз»яснено право на звернення із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора в порядку ст.ст.303-307 КПК України до слідчого судді місцевого суду. Як видно з листа відповіді Дрогобицької місцевої прокуратури від 16.12.2016 року №04/14-1224-16 адресованого [PERSON] на вищевказану скаргу, останньому повідомлено, що прокуратурою вивчено стан досудового розслідування у кримінальному провадженні №12015210070000234 і в порядку п.4 ч.2 ст.36 КПК України дано письмові вказівки та відповідно до ст.114 КПК України для їх належного виконання встановлено процесуальний строк. Також зазначено, що слідчим в кримінальному провадженні проводяться слідчі (розшукові) дії, направлені на встановлення фактичних обставин правопорушення та прийняття у ньому обґрунтованого рішення. Досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває. Заявнику [PERSON] також роз»яснено право на звернення із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора в порядку ст.ст.303-307 КПК України до слідчого судді місцевого суду. 20.12.2016 року [PERSON] повторно звертався як учасник кримінального процесу до прокуратури Львівської області зі скаргою на неналежне розслідування кримінального провадження № 12015210070000234 від 14.08.2015 року. Згідно листа-відповіді прокуратури Львівської області від 29.12.2016 року №04/2/2-881-16, адресованого [PERSON] повідомлено про хід розслідування у вказаному кримінальному провадженні та роз»яснено останньому право на звернення із скаргою на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора в порядку ст.ст.303-307 КПК України до слідчого судді місцевого суду. Згідно із статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 6\~ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до вимого ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини. Частинами 1, 2\~ст. 23 ЦК України\~передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з ч. 3\~ст. 23 ЦК України\~моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п. 9 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Відповідно до ст.ст.\~10,11,\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із частинами 3, 4\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст.\~10,\~11 ЦПК України). Саме на ст.ст.55,56 Конституції посилався позивач [PERSON] обґрунтовуючи свої позовні вимоги. Статтею 179 ЦПК України\~встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст.\~1167 ЦК України\~доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками. Згідно п.5 постанови Пленуму Верховний Суд України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року (з наступними змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд виходить з того, що для наявності зобов'язання по відшкодуванню шкоди відповідно до вимог\~ст. 1176 ЦК України\~потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності працівників міліції, прокуратури, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв'язок між його діями та шкодою. Суд звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів щодо завдання шкоди, і що бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні ст.ст.\~55,56 Конституції України, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України). Таких доказів також не здобуто в судовому засіданні. Посилання позивача на, те, що бездіяльнісіть поліції та прокуратури сприяє прикриттю злочинної організації, створює реальну загрозу безпеці його, його сину і його сім»ї, суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року, якою відмовлено в задоволенні скарги на відмову в забезпеченні безпеки його життю і життю його сина та безпеки їхнього житла і майна від 02.12.2016 року. Посилання позивача про наявність ухвали колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Львівської області від 27 січня 2017 року, якою розглянуто його скаргу на ухвалу слідчого судді Дрогобицького ВП ГУНП України у Львівській області від 16.12.2016 року про повернення йому скарги у зв»язку із пропуском строку не може слугувати підставою для відшкодування йому моральної шкоди та не свідчить про бездіяльність відповідачів відносно позивача [PERSON]. і спростовується ухвалою слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 лютого 2017 року, якою відмовлено в задоволенні скарги на відмову в забезпеченні безпеки його життю і життю його сина та безпеки їхнього житла і майна від 02.12.2016 року. Посилання позивача на те, що бездіяльність відповідачів призвела до того, що злочинне угрупування не скриваючись, через рік після вчинення щодо нього злочину, продовжує чинити аналогічні злочини проти громадян різних регіонів України, використовуючи ті самі номера телефонів, банківські рахунки, які вони використовували щодо нього, суд не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними. Посилання позивача на те, що правоохоронні органи і прокуратура, які існують за його рахунок і таких як він платників податку, обов»язком яких є захист прав і свобод громадян, стали на захист злочинців, забезпечили їм подальшу злочинну діяльність, бездіяльністю відповідачі намагаються вселити в нього зневіру і безвихідність, забрати в нього віру і надію на справедливість її законність чим спричинено йому моральну шкоду суд також не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними. Посилання позивача на те, що прокурор прокуратури Гусятинського району всупереч ч.1 ст.218 КПК України змінив підслідність і направив матеріали досудового розслідування до слідчого відділення Дрогобицького відділу поліції ГУНП у Львівській області суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються відповідями Дрогобицької місцевої прокуратури за №04/13-506 вих-17 від 22.03.2017 року; Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області за № 9357/44/01-2017 від 19.06.2017 року та чинним КПК України щодо порядку зміни підслідності кримінальних проваджень згідно якого вирішення питання про зміну підслідності кримінальних проваджень покладено на прокурора. Доказів на підтвердження заподіяння відповідачами позивачу моральної шкоди по факту неналежного розслідування кримінального провадження № 12015210070000234 від 14.08.2015 року позивачем суду не надано та в судовому засіданні не здобуто. Той факт, що судом не витребувано з Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області копій матеріалів кримінального провадження, з Дрогобицької місцевої прокуратури матеріалів перевірки звернень позивача від 02.11.2016 року та 29.11.2016 року, з прокуратури Львівської області матеріалів перевірки звернень позивача сам по собі не може бути доказом спричинення позивачу моральної шкоди, оскільки факт її спричинення не доведений позивачем і спростовується іншими доказами по справ, а саме, відповідями Дрогобицької місцевої прокуратури від 22.03.2017 року №04/13-506 вих-17, Дрогобицького відділу поліції головного управління Національної поліції у Львівській області за № 9357/44/01-2017 від 19.06.2017 року та Головного управління національної поліції У Львівській області за № 9000/16/02-17 від 20.06.2017 року та на запити Гусятинського районного суду по даній справі. Крім того, відсутність кримінального провадження не перешкоджало позивачу довести спричинення моральної шкоди в судовому засіданні будь-якими іншими доказами. Доказів звернення позивача в порядку ст.ст. 303-307 КПК України до слідчого судді місцевого суду під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12015210070000234 від 14.08.2015 року з приводу оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, що проводить досудовове розслідування у вказаному провадженні, прокурора позивачем суду не надано та в судовому засіданні не здобуто. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 3 ЦПК України). Аналіз наведених правових норм, роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, зазначених вище обставин справи та наявних у справі доказів свідчить про те, що позивачем не доведено, що внаслідок бездіяльності посадових осіб відповідачів по справі, йому завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з порушенням його прав. Тому його права не порушені відповідачами й у відповідності до ст. \~15\~ЦК України\~не підлягають судовому захисту. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач [PERSON] повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами завдання йому моральної шкоди в розмірах, зазначених у позовній заяві. Отже, враховуючи вищенаведене, вимоги закону, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON]. На підставі наведеного, ст.ст. 55, 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1176 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed