Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ "Приватбанк", звернувся до суду із вказаною позовною заявою до відповідача вказавши, що відповідно до укладеного договору від 11.02.2008р. відповідач отримав кредит у розмірі 6950грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою додаються до позовної заяви. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст.634 ЦК України. Відповідно до п.9.12. Умов та правил надання банківський послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно до Кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф в розмірі 250грн +5% від суми позову. У порушення умов договору та чинного законодавства відповідач зобов'язання належним чином не виконував. У зв'язку з цим у відповідача станом на 31.08.2013р. виникла заборгованість в сумі 32583,66грн, яка складається з: - 6913,5грн - заборгованість за кредитом; - 23880,46грн - заборгованість по процентах за користування кредитом; - 250грн штраф ( фіксована частина); - 1539, 7грн - штраф (процентна складова). На даний час відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає. У зв'язку з цим позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 32583,66грн за кредитним договором від 11.2.2008р. та судові витрати. 22.10.2013р. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому вказав, що ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з вимогами про стягнення заборованості, покликаючись на кредитний договір від 11.02.2008р. на підставі типової форми договору, запропонованої Банком (договір приєднання). Вивчивши та проаналізувавши додану до позовної заяви копію кредитного договору вважає, що вищезазначений кредитний договір є недійсним, оскільки не відповідає його вільному волевиявленню. Недійсність кредитного договору від 11.02.2008р. на підставі типової форми договору, запропонованої Банком, полягає в наступному. В 2004 році він став студентом заочної форми навчання Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна. Під час навчання йому доводилось часто їздити в м.Дніпропетровськ, щоб не возити з собою гроші, він, надавши необхідні документи, відкрив просту платіжну картку в ПАТ КБ "Приватбанк". Протягом 2004-2009 років, період який він навчався завжди проживав за місцем своєї реєстрації, працював на різних підприємствах регіону, місце проживання він залишав лише під час заліково-екзаменаційної сесії. В лютому 2008 році він перебував на заліково-екзаменаційній сесії в м.Дніпропетровську, відповідно протягом всієї тривалості сесії проживав у м. Дніпропетровську. Однак, незважаючи на те, що в той період його місцем приживання було лише с.Боб"ятин, Сокальського району, Львівської області та м.Дніпропетровськ, в копії заяви на оформлення кредиту, що долучена до позовної заяви ПАТ КБ "Приватбанк", зазначено місце проживання: [ADDRESS]. Крім цього на момент написання заяви, а саме 11.02.2008р., він був студентом, тобто в нього була неповна вища освіта, а в заяві від 11.02.2008р. вказано - вища освіта. Також в заяві на оформлення кредиту від 11.02.2008р. в графі "Дівоче прізвище матері" зазначено прізвище «[PERSON]», однак це не відповідає дійсності, оскільки дівоче прізвище його матері - [PERSON], при написанні якого він не міг помилитись. Наведені обставини стверджують про те, що заява на оформлення кредиту від 11.02.2008р. написана не [PERSON], а невідомими особами, які не могли знати таку детальну інформацію про його особисте життя. Статтею 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 215 Цивільного Кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Вільне волевиявлення учасника правочину виражається у власноручному підписанні правочину, в даному випадку заяви на оформлення кредиту від 11.02.2008р., однак [PERSON] особисто не підписував вказаної заяви, тобто не виявляв вільного волевиявлення на отримання кредиту. Підпис, який стоїть на заяві на оформлення кредиту в графі "Клієнт" від 11.02.2008р., зроблений іншою особою, виконаний з наслідуванням його підпису, який зазначений в паспорті громадянина України. Також підпис, який стоїть на заяві на оформлення кредиту в графі "Кредитну картку та ІПН отримав" від 11.02.2008р., зроблений іншою особою, виконаний з наслідуванням його підпису, який зазначений в паспорті громадянина України. Підпис в графі "Клієнт" та підпис в графі "Кредитну картку та ІПН отримав" зроблені 11.02.2008р. відрізняються між собою, що ще раз підтверджує факт підписання зави іншою особою з намаганням наслідування його підпису, який зазначений в паспорті громадянина України. На підставі наведеного [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким визнати кредитний договір від 11.02.2008р., укладений на підставі типової форми договору, запропонованої Банком, між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] недійсним. Окрім того, представником позивача - [PERSON] подано письмове клопотання про поновлення [PERSON] строку на звернення до суду за захистом порушеного права. В обґрунтування він навів, що в жовтні 2013р. позивачем по первісному позову отримано копію ухвали про відкриття провадження у справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до нього про стягнення заборгованості. Під час вивчення та аналізу позовної заяви [PERSON] встановлено, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] існує кредитний договір від 11.02.2008р. Однак жодного договору позивач не підписував і взагалі не знав про існування такого. 03.12.2008р. [PERSON] отримав судовий наказ про стягнення з нього в користь ПАТ КБ «Приватбанк» 8530,71грн заборгованості, але він не погодився з цим і 05.12.208р. подав заяву про скасування судового наказу. Оскільки [PERSON] не було відомо на підставі яких документів був винесений той судовий наказ він звертався в міліцію із заявою про проведення перевірки щодо правомочності документів, що стали підставою для винесення судового наказу. Жодної обґрунтованої відповіді по даному факту він так і не отримав. Тому в період з 11.02.2008р. по 30.09.2013р. [PERSON] не було відомо про існування кредитного договору від 11.02.2008р. на підставі типової форми договору приєднання, запропонованої Банком, а тому він був позбавлений можливості звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Просив клопотання задовольнити. В свою чергу, 04.12.2013р. представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Кудрик Т.П. подала до суду письмову заяву, в якій просить відмовити в задоволенні зустрічного позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Заяву мотивувала тим, що [PERSON] насправді довідався про порушення свого права в середині 2008р., коли отримав судовий наказ Сокальського районного суду та подав заяву про скасування такого. В судовому засіданні представник первісного позивача ПАТ КБ «Приватбанк» - Кудрик Т.П. позов підтримала, просила задовольнити. В обґрунтування навела обставини вказані в позові. Як представник відповідача по зустрічному позову проти задоволення позову заперечила, крім того, просила суд застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. 03.04.2014р. в судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не з"явився, хоч був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. [PERSON] як відповідач по первісному позову проти задоволення позову заперечив, пояснив, що він взагалі не знав про наявність кредитного договору, так як такого з банком не укладав, підписи не його, а підроблені. В 2008р. він отримав судовий наказ про стягнення з нього заборгованості на користь банку, але він не розумів на підставі чого виданий такий документ, наказ був скасований за його заявою. Після чого він звертався в міліцію по даному факту, але відповіді не отримав. [PERSON] як позивач по зустрічному позову просив позов задовольнити, скасувати кредитний договір. Додатково пояснив, що ніякого договору він не укладав, підписів не ставив і взагалі в той час перебував на заліково-екзаменаційній сесії в м.Дніпропетровську. Особисті дані про нього у заяві записано не вірно, підписи не його. Представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечив, пояснив, що договір є недійсним, так як його довіритель такого не підписував, підписи підроблені, про що вказує і висновок експерта, тому підстав стягувати заборгованість немає. Просив визнати недійсним кредитний договір з підстав відсутності волевиявлення однієї зі сторін. Крім того, просив поновити строк на звернення до суду з позовом, бо [PERSON] звертався до правоохоронних органів з метою з"ясування обставин справи, але досі так жодної відповіді не отримав. Він працює водієм далекобійником, тому вдома буває рідко і не мав можливості раніше звернутися до суду. Заслухавши учасників розгляду справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов задовольнити з наступних підстав: Ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Ст.213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 11.02.2008р. між ЗАТ КБ «Приватбанк» ( тепер ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] укладено договір приєднання, за умовами якого належним чином заповнена заява підписується клієнтом і, таким чином, клієнт виражає свою згоду на те, що заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами складає укладений Договір про надання банківських послуг. Так, 11.02.2008р. така заява була підписана [PERSON], де він вказав, що хоче оформити кредитку «Універсальну» з кредитним лімітом в 6000грн терміном на 12 місяців ( а.с. 8-12). Проте, як зазначає у зустрічному позові [PERSON], жодного кредитного договору він із ПАТ КБ «Приватбанк» 11.02.2008р. не укладав та заяви на оформлення кредиту не підписував. Більше того, його особисті дані, що були вказані в заяві від 11.02.2008р., зокрема дівоче прізвище матері «[PERSON]» та адресу проживання: [ADDRESS] вказано невірно, що також підтверджує те, що заява написана не ним, а іншою особою, тому вважає даний договір недійсним. Відповідно до п.14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р."Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Так, в силу ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов. В судовому засіданні встановлено, що кредитний договір від 11.02.2008р. [PERSON] не підписував, про існування такого договору не знав, тобто свого волевиявлення не виявляв, та, більше того, жодного погодження між сторонами договору з усіх істотних умов такого не було. Крім того, згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №48 від 11.02.2014р. підписи від імені [PERSON], розташовані в графах «Клієнт» та «Кредитну картку та ІПН отримав» заяви на оформлення кредиту від 11.02.2008р., виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжніх підписів [PERSON] Судом встановлено, що в жовтні 2013 року [PERSON] отримав ухвалу суду про відкриття провадження у даній справі разом з копією позовної заяви та додатками до неї, серед яких була і копія оспорюваного кредитного договору від 11.02.2008р. Проте [PERSON] не заперечує того, що у 2008р. він отримував судовий наказ про стягнення з нього заборгованості на користь ПАТ КБ «Приватбанк», на що вказує і представник банку у своєму клопотанні про застосування строків позовної давності. [PERSON] звертався до органів внутрішніх справ із заявою про проведення перевірки щодо правомочності документів, що стали підставою для винесення судового наказу ( а.с.22,23, 38), проте жодної відповіді він так і не отримав ні від банку, ні від органів внутрішніх справ. В період з 2008р. по 2013р. [PERSON] не було відомо змісту кредитного договору, він не бачив його наглядно і тому не мав можливості звернутися до суду із цим позовом. Ч.5 ст.267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає причини пропуску строку позовної давності [PERSON] поважними, так як він не знав про наявність кредитного договору та не був ознайомлений з його умовами, хоча йому відомо було про заборгованість і з цього приводу він звертався до правоохоронних органів (відповіді досі не отримав), тому, зважаючи на вищенаведене, та з метою захисту прав [PERSON] як слабшої сторони у кредитних правовідносинах, строк на звернення до суду останньому слід поновити. Згідно Правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України при перегляді цивільних справ з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах - вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа (Ухвала від 18.12.2013р. справа №6-127цс13). Звідси, встановивши, що спірний кредитний договір [PERSON] насправді не підписував, тобто його вільного волевиявлення як обов'язкової умови здійснення правочину не було, кредитний договір від 11.02.2008р. укладений на підставі типової форми договору, запропонованої банком, між ПАТ КБ «Приватбанк» ти [PERSON] слід визнати недійсним. За таких обставин, не підлягає до задоволення первісний позов про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за договором кредиту від 11.02.2008р. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з ПАТ КБ "Приватбанк" на користь [PERSON] слід стягнути 114,7грн судового збору та 3385,6грн витрати на проведення експертизи.

Outcome: approved