Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

В квітні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей з [PERSON], мотивуючи свої вимоги наступним. Сторони перебувають в шлюбі з 20.05.2006 року. Від шлюбних відносин мають трьох неповнолітніх дітей: дочок [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Позивачка посилається на те, що вони не розуміють одне одного, на даний час проживають окремо. Фактично шлюбні стосунки між ними припинено. На примирення не згодні. Вважає, що їх сім"я розпалася, тому просить шлюб розірвати. Крім того, відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання своїх неповнолітніх дітей, хоча зобов"язаний це робити. Діти знаходяться лише на її утриманні. Просить стягнути аліменти на утримання неповнолітніх дітей. Позивачка в судовому засіданні відсутня, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на розлученні, а також просить стягнути аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей та судові витрати. Відповідач в судовому засіданні відсутній. Про час та місце розгляду справи він повідомлений своєчасно. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі з 20 травня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Черняхівського районного управління юстиції Житомирської області. Від спільного сімейного життя мають трьох неповнолітніх дітей: дочок [PERSON], 22 .08.2006 року народження та [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Сторони припинили спільне проживання, подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст.114 Сімейного кодексу України - у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява в частині розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, права дітей, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду. Вивчивши матеріали справи суд також прийшов до висновку про те , що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню , оскільки відмовою відповідача від надання утримання на користь дітей , він порушує права позивачки та неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дітей щомісячно не надає. Ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно ст. 181 цього Кодексу за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення для справи. Розмір аліментів має бути не меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбаченних ст.184 СК України. Максимальний розмір аліментів, які стягуються з боржника, відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред"явлення позову. Доказів, які б з достовірністю підтверджували ту обставину що відповідач не в змозі сплачувати аліменти на утримання дітей, відповідач суду не надав. Враховуючи вимоги Закону України " Про судовий збір" позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved