Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

У грудні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №994/08П019-К від 07 жовтня 2018 року. У якості обґрунтування позовних вимог зазначено, що 07 жовтня 2018 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №994/08П019-К про надання кредиту в сумі 60 000,00 дол США під 16% річних на споживчі потреби. Кредит був наданий строком до 10 жовтня 2023 року. Як зазначено в позовній заяві позичальник, [PERSON], не належно виконав умови кредитного договору в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 47 770,62 дол. США. В обгрунтування позовних вимог позивач надав суду розрахунок заборгованості відповідача за кредитним договором за період з 15.12.2014 р. 14.12.2017 р., тобто за останні три роки до подання позову до суду. Станом на 15 грудня 2017 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк» становить 47 770,62 дол СЩА, що за курсом НБУ станом на 15.12.2017 р. становить 1 309 392,98 грн, з яких: сума нарахованих відсотків за період з 15.12.2014 до 14.12.2017 р. становить 33 391,02 дол США (що за курсом НБУ станом на 15.12.2017 р. еквівалентно 915 248,00 грн); розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту становить 5 072,89 дол США (що за курсом НБУ станом на 15.12.2017 р. еквівалентно 139 047,06 грн); розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків становить 7 888,30 дол США (що за курсом НБУ станом на 15.12.2017 р. еквівалентно 38 878,63 грн); 3% річних на основу прострочену заборгованість за період 15.12.2014 р.-14.12.2017 р. становить 1 418,41 дол США (що за курсом НБУ станом на 15.12.2017 р. еквівалентно 38 878,63 грн.). Враховуючи невиконані зобов'язання за кредитним договором, позивач просив суд стягнути з відповідача вказану суму боргу. У судове засідання представник ПАТ «Укрсоцбанк» не зявився, надав суду заяву про розгляд заяви без його участі, на позові наполягає. Відповіді на відзив не надав. Відповідачі, [PERSON] в судове засідання не зявився. Представник відповідача, адвокат [PERSON] звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі, проти позову заперечував із підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. У відзиві представник відповідача зазначив, що позовні вимоги задоволенню не підлягають із підстав пропуску банком строків позовної давності, безпідставності позовних вимог про стягнення відсотків, нарахованих після винесення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд, заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку: Матеріалами справи встановлено, що 07 жовтня 2008 р. між [PERSON] та АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» був укладений кредитний договір №994/08П019 про надання кредиту в розмірі 60 000,00 дол США зі сплатою 16% річних. Підпунктом 1.1.1. п. 1.1. Статті 1 Кредитного договору №994/08П019-К від 07.10.2008 р., встановлено, що строком остаточного повернення кредиту є 10 жовтня 2023 р. Судом також встановлено, що 31.03.2010 р. між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту №994/08П019-К від 07.10.2008 р. Додатково угодою було змінено такі умови кредитного договору: Пунктом 1 додаткової угоди від 31.03.2010 р. встановлено, що залишок заборгованості за кредитом, станом на дату укладення вищезазначеної угоди, складає 53 333,39 дол США, залишок заборгованості за нарахованими процентами 7 599,91 дол. США. Пунктом 2.1 додаткової угоди №1 було встановлено новий розмір відсоткової ставки, у розмірі 16,92% річних. Пунктом 2.2 Додаткової угоди було встановлено кінцевий термін повернення кредиту до 06.10.2028 р. Пунктом 2.3 Додаткової угоди було встановлено обовязок позичальника погашати заборгованість за кредитом щомісячно, згідно з графіком платежів. Інші умови кредитного договору були залишені без змін. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частині 1 статті 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Позичальник, [PERSON], припинив належне виконання умов кредитного договору у жовтні 2010 р.. Останній платіж, на погашення заборгованості за кредитним договором, був здійснений ним 31.07.2012 р. Пунктом 4.4 Кредитного договору було визначено, що в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених пунктами 3.3.7. 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 90 (девяносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредит," та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). З вищенаведеного вбачається той факт, що строк повного виконання зобовязання для [PERSON] перед Кредитором змінився з 06.10.2028 р. на 30.10.2012 р. За змістом норми 261 ЦК України вбачається, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено матеріалами справи, у лютому 2016 р. ПАТ «Укрсоцбанк» було подано позовну заяву з вимогами про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя. 22.03.2017 р. рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у цивільній справі №331/728/16-ц за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №994/08П019-К від 07.10.2008 р. було відмовлено в повному обсязі у звязку з пропуском строків позовної давності. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються під час розгляду іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2017 р., факт настання строку повернення кредиту 30.10.2012 р. встановлений, та згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають окремому доказуванню. Також вказаним рішенням суду встановлений факт пропуску позовної давності банком за вимогами про дострокове стягнення заборгованості за кредитними договором. Статтею 257 ЦК України встановлено загальний розмір позовної давності терміном у три роки. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У своєму відзиві, представник відповідача, адвокат [PERSON] заявив про пропуск позивачем строків позовної давності. За частиною 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги щодо стягнення з відповідача відсотків за період 15.12.2014 р. - 14.12.2017 р., ПАТ "УкрСоцбанк" посилається на ч. 1 ст. 1048 ЦК України в якій вказано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом та наводить на підтвердження своєї правової позиції Постанову Верховного Суду України від 02.12.2015 р., по справі №6-249цс15. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", виключно висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Постанова Верховного суду України №6-249цс15 від 02.12.2015 р. не підпадає під визначення ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", а тому не є обов'язковою для вирішення справи. Крім того, постановою [PERSON] палати Верховного суду від 28.03.2018 р. по справі №444/9519/12, було відступлено від правових позицій, викладених Верховним судом України по справі №6-249цс15, та зазначено, що Верховний суд вважає за потрібне відступити від правових висновків, зазначених в постанові Верховного суду України №6-249цс15. [PERSON] Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики [PERSON] Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, який уможливив стягнення процентів за кредитом і пені за процентами у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду. Європейський суд із прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Вищенаведені обставини дають підстави суду зробити висновок про відсутність у банку права на нарахування відсотків за кредитним договором, строк повернення якого минув, що підтверджується як рішенням суду так і практикою [PERSON] палати Верховного суду.

Outcome: dismissed