Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до Куликівської селищної ради, до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Чернігівської області Баглай А.І., в якому висловила наступні позовні вимоги: - скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок по [ADDRESS] , прийняте згідно свідоцтва про право власності, виданого 10.04.2002 року виконкомом Горбівської сільської ради Куликівського району Чернігівської області на підставі рішення цього ж виконкому № 8 від 22.02.2002 року, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.06.2013 року реєстраційною службою Куликівського районного управління юстиції Чернігівської області за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 88201874227, номер запису про право власності 1384431; - визнати недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, видане 10.04.2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на ім`я [PERSON] ; - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 914601 від 03.09.2009 року, виданий на ім`я [PERSON] , зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010983500153, кадастровий № земельної ділянки 7422782500:01:001:0221; - визнати недійсними договори дарування вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, укладені 26.12.2016 року між [PERSON] і [PERSON] та посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., а також скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. на підставі цих договорів дарування, індексний номер: 33183675 від 26.12.2016 року. Ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 23.09.2021 року провадження у даній справі стосовно перших трьох позовних вимог було закрито, справу із позовною вимогою про визнання недійсним договору дарування та недійсною реєстрацію права власності призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні [PERSON] підтримала свої позовні вимоги, просила задовольнити позов із наступних підстав. Згідно з рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 13 серпня 2002 року у справі № 2-264/2002 за [PERSON] визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] . 25.01.2019 року позивачка звернулась до реєстраційної служби щодо реєстрації своєї частки права власності на зазначене домоволодіння. Однак державним реєстратором їй було відмовлено у державній реєстрації права власності, оскільки власником даного житлового будинку є відповідач [PERSON] . Згодом позивачка з`ясувала, що право власності на спірні будинок і земельну ділянку перейшло від [PERSON] до [PERSON] на підставі укладених між ними договорів дарування від 26.12.2016 року, що посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А. І. Також позивачці стало відомо, що спірний будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10.04.2002 року, виданого відповідно до рішення виконкому Горбівської сільської ради № 8 від 22.02.2002 року. Право власності було зареєстровано в реєстрі 20.06.2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 88201874227, номер запису про право власності 1384431. Позивачка також дізналась, що на підставі рішення Горбівської сільської ради від 26.09.2008 року [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2498 га з кадастровим номером 7422782500:01:001:0221 по [ADDRESS] . Державний акт на право власності на дану земельну ділянку видано від 03.09.2009 року серії ЯЖ №914601. Однак згідно з архівною копією рішення виконавчого комітету Горбівської сільської ради від 22.02.2002 року № 8, відомості про передачу у власність [PERSON] спірних будинку та земельної ділянки відсутні. Відповідно до архівної копії рішення Горбівської сільської ради від 26.09.2008 року «про передачу безоплатно у власність земельних ділянок» відомості про передачу [PERSON] у власність земельних ділянок відсутні. [PERSON] вважає, що виконком не мав законних підстав для видачі свідоцтва про право власності на будинок в цілому на ім`я [PERSON] , оскільки домоволодіння відносилось до категорії «колгоспний двір», свідоцтво про право власності на цей будинок було видано на ім`я чоловіка [PERSON] - [PERSON] , відповідно вона мала його успадкувати і оформити право на спадщину. За наведених обставин вважає, що свідоцтво про право власності на житловий будинок від 10.04.2002 року та державний акт на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 914601 від 03.09.2009 року підлягають визнанню недійсними, а реєстрація речового права на спірний житловий будинок скасуванню. Оспорювані правочини позивачка вважає незаконними, оскільки [PERSON] та [PERSON] при укладенні оспорюваних договорів дарування знали про ухвалення судом рішення про визнання за [PERSON] права власності на 3/8 частини спірного будинку, вони брали участь у судовому засіданні у справі № 2-264/2002 про розподіл майна. Після закриття провадження щодо частини позовних вимог представник позивача адвокат Котенок А.П. акцентував увагу на тому, що договори дарування житлового будинку та земельної ділянки площею 0,2498 га з кадастровим номером 7422782500:01:001:0221 за адресою: [ADDRESS] , укладені 26.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. укладені внаслідок обману, а тому їх необхідно визнати недійсними та скасувати рішення про державну реєстрацію. Представник відповідача [PERSON] адвокат Матрос І.М. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати позовну давність, пояснив, що [PERSON] , мати позивачки та відповідачки [PERSON] з метою оформлення права власності на спірний будинок звернулася до Горбівської сільської ради і після відповідної процедури отримала свідоцтво про право власності від 10.04.2002 року на житловий будинок по [ADDRESS] . Таким чином, [PERSON] набула повноцінне право власності на даний будинок ще до ухвалення рішення Куликівським районним судом Чернігівської області від 13.08.2002 року. В подальшому [PERSON] приватизувала земельну ділянку під будинком та 03.09.2009 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 914601. Отже, [PERSON] згідно чинного законодавства набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку та могла ними розпоряджатися на власний розсуд. Вважає, що позивач [PERSON] , отримавши рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.08.2002 року, не завершила процедуру набуття права власності, оскільки не зареєструвала право власності, як того вимагав закон. [PERSON] з 13.08.2002 року по 25.01.2019 року вказаним домоволодінням не цікавилася, не сплачувала комунальні платежі, не здійснювала ремонт, за будинком не доглядала. Крім того, наголошує, що площа спірного будинку збільшилася в порівнянні з тією, яка була в 2002 році і станом на 2019 рік становить 79,8 кв.м. загальна площа та 41,1 кв.м. - житлова, оскільки [PERSON] та [PERSON] здійснювали добудову та ремонт. Також вважає, що під час нотаріального посвідчення оскаржуваних договорів дарування нотаріусом було перевірено належність житлового будинку та земельної ділянки їх власнику згідно чинного законодавства, тому відсутні підстави вважати, що дані договори були укладені внаслідок обману. Представник відповідача - Куликівської селищної ради в судове засідання не з`явився. До суду надійшов відзив на позовну заяву за підписом Куликівського селищного голови Халімон Н.М., згідно якого Куликівська селищна рада позов не визнає, просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, вважає, що Свідоцтво про право власності на житловий будинок від 10.04.2002 року та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №914601 від 03.09.2009 року, які бути видані на ім`я [PERSON] втратили своє правове значення та правову дію після укладення між [PERSON] та [PERSON] 26.12.2016 року договору дарування житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім того, оскільки [PERSON] померла [INFO] і її цивільна дієздатність припинилася у момент смерті, тому заявлені вимоги не можуть вважатися належним способом захисту прав позивача у разі встановленя обставин щодо їх порушення. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки Куликівська селищна рада вважає, що такі позовні вимоги не можуть бути їй адресовані, оскільки селищна рада не є стороною в оспорюваному договорі, не має конкретного майнового інтересу в ньому, тому в цій частині позов пред`явлено до неналежного відповідача. Третя особа на стороні відповідачів - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Баглай Андрій Іванович в судове засідання не з`явився, про дату, час, місце судового засідання та його обов`язкову присутність повідомлявся належним чином. До суду надіслав пояснення за вих. №104/01-16 від 27.08.2020 року, згідно яких на момент посвідчення договору дарування житлового будинку, укладеного 26.12.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1230 між [PERSON] та [PERSON] та договору дарування [PERSON] земельної ділянки [PERSON] від 26.12.2016 року, зареєстрованого в реєстрі за №1231, ним, як приватним нотаріусом було перевірено факт державної реєстрації права власності шляхом аналізу документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на вказане майно та безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, відповідно до п.2 глави 2 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при посвідченні правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність податкової застави, заборон відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На момент посвідчення вищезазначених договорів, податкову заставу, заборону на відчуження та арешт майна, а також відповідно до даних, що містяться в Єдиному реєстрі боржнків, записів щодо [PERSON] виявлено не було, про що були виготовлені відповідні витяги. Всі надані документи, необхідні для посвідчення вищезазначених договорів відповідають вимогам чинного законодавства, отже, не було підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії. За клопотанням представника [PERSON] - адвоката Матроса І. під час судового розгляду були допитані свідки [PERSON] та [PERSON] . Так, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що колись разом працювала із [PERSON] , знала мати позивачки [PERSON] , яка була дуже хорошою та товариською людиною, з багатьма жителями села підтримувала дружні відносини та спілкувалася, розповідала про свої справи. Про те, що приватизовує земельну ділянку розповідала багатьом жителям села. На запитання чи знала позивачка про оформлення будинку матір`ю, відповіла, що на її думку знала, оскільки [PERSON] знала всі новини в селі і все, що відбувається не лише в їхньому селі, а і в сусідніх селах. На запитання чи змінився будинок за ці роки, відповіла, що змінився, багато чого перебудувалось, вікна нові вставили, піч винесли, з комори зробили кухню, все зробила мати. Чи були якісь зовнішні добудови сказати не може, всередині точно все перебудовувалось. Свідок [PERSON] пояснила, що в ті часи вона працювала секретарем Горбівської сільської ради. Документи на право власності (свідоцтво та державний акт на право власності на землю) виготовлялись за участі сільської ради. Багато людей в селі оформляли документи на землю, вони писали заяви на дозвіл на розробку технічної документації і громадянка [PERSON] писала таку заяву. Заяви розглядалися на сесії, спочатку надавався дозвіл, потім затверджувалась документація. Що стосується права власності на будинок, то відповідна заява подавалася на виконком, потім затверджувалась, всі рішення приймались колегіально. На запитання, чи може таке бути, що в рішенні міститься одна інформація, а у витязі з того ж рішення інша, відповіла, що не може. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків та дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Рішенням Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.08.2002 року за [PERSON] було визнано 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] . Дане рішення вступило в законну силу 13.09.2002 року але право власності [PERSON] не було підтверджено шляхом державної реєстрації згідно з чинним на той час законодавством. Позивач виявила бажання зареєструвати своє право власності 25.01.2019 року, звернувшись до державного реєстратора, але не змогла це зробити, оскільки право власності на житловий будинок за відповідною адресою зареєстровано за [PERSON] , сестрою позивачки, на підставі договору дарування, посвідченого 26.12.2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. Суд встановив, що 26.12.2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,2498 га з кадастровим номером 7422782500:01:001:0221, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] (арк. с. 37-38, т.1). Згідно даного договору [PERSON] передає відповідну земельну ділянку у власність Обдаровуваній, а [PERSON] приймає цю земельну ділянку безоплатно відповідно до умов цього договору. Одночасно посвідчувався договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований на вищевказаній земельній ділянці, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, який має 79,8 кв.м. загальної площі, з яких 41,1 кв.м. житлова площа, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (на сьогодні - Чернігівського району) (арк. с. 39-40, т.1). Договори були посвідчені приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І. Земельна ділянка належала Дарувальнику на праві власності на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №914601, виданого Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області 03.09.2009 року на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Горбівської сільської ради від 26.09.2008 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010983500153 (арк. с. 36, т.1). Вказаний житловий будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 10.04.2002 року Горбівською сільською радою Куликівського району Чернігівської області на підставі рішення виконкому Горбівської сільської ради №8 від 22.02.2002 року (арк. с. 34, т.1), право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.06.2013 року Реєстраційною службою Куликівського РУЮ Чернігівської області за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 88201874227, номер запису про право власності 1384431(арк. с. 33, т.1). Вимоги про скасування та визнання недійсними вищезазначених правовстановлюючих документів, а саме: державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №914601 від 03.09.2009 року та свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 10.04.2002 року на ім`я [PERSON] були предметом розгляду у цивільній справі №737/274/19, за результатами розгляду якої у першій інстанції дані вимоги були задоволені. Проте, постановою Чернігівського апеляційного суду було скасовано рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 05.08.2019 року у справі №737/274/19, у задоволенні позову відмовлено. Постановою Верховного Суду від 19.05.2021 року касаційну скаргу [PERSON] у даній справі було залишено без задоволення, а рішення апеляційної інстанції без змін. Таким чином, як на час укладання договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] , так і на даний час відсутні правові підстави вважати, що вищезазначені державний акт на право власності на земельну ділянку та свідоцтво про право власності на житловий будинок були незаконні чи недійсні. В межах розгляду даної справи суд позбавлений правових підстав перевіряти повторно законність вказаних документів, оскільки відповідні позовні вимоги вже були предметом розгляду у іншій справі (№737/274/19), набрало законної сили рішення суду ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, відповідно до п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, тому провадження в частині позовних вимог, які вже розглядалися судом було закрито ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 23.09.2021 року. За наслідками апеляційного перегляду постановою Чернігівського апеляційного суду від 11.11.2021 року дану ухвалу було залишено без змін. З огляду на викладене, суд розглядає даний позов в межах вимоги про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , укладених 26.12.2016 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., а також скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі цих договорів дарування приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Баглаєм А.І., індексний номер: 33183675 від 26.12.2016 року. Позивач не погоджується з умовами зазначених договорів, вважає що вони порушують її права та були укладені внаслідок обману, а саме Дарувальник та Обдаровувана знали про рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.08.2002 року, яким за [PERSON] було визнано 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] , але все одно вчинили правочин. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щод обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено воману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №905/1227/17 (провадження № 12-112гс18). Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Тлумачення норм ст. 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. В даній справі стороною укладених правочинів є відповідач - [PERSON] , інша сторона Дарувальник - мати позивача і відповідача [PERSON] - [PERSON] померла [INFO] (арк. с.28, т.1), позивач - [PERSON] не є стороною оскаржуваних правочинів, тому відсутні підстави вважати, що мав місце обман в розумінні ст. 230 ЦК України, оскільки сторона правочинів про це не заявляє. Згідно вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва обов`язково використовує відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру, Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва (ст. 46-1 Закону України «Про нотаріат»). Крім того, відповідно до п.1 Глави 2 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі і споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено одним з таких документів або їх дублікатів, зокрема, свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку тощо. При посвідченні правочинів про відчуження або заставу нерухомого майна нотаріусом перевіряється відсутність податкової застави, заборони відчуження або арешту майна шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 49 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. Нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Підстави для відмови у вчиненні нотаріальних дій передбачені у ст. 49 Закону України «Про нотаріат». Якщо справжність поданого документа викликає сумнів, нотаріус або посадова особа, які вчиняють нотаріальні дії, вправі залишити цей документ і надіслати його до експертної установи (експерта) для проведення експертизи, оплата якої здійснюється в установленому законом порядку. Таким чином, дії нотаріуса під час посвідчення правочинів детально регламентовані «Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». В разі виникнення сумнівів з певних питань нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії, в деяких випадках витребувати необхідні документи нотаріуси зобов`язані. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Відповідно до ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з вимогами ст.12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. При цьому, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Таким чином, аналізуючи надані суду докази, відсутні підстави вважати, що оскаржувані договори були укладені та посвідчені з порушенням чинного законодавства. Разом з тим, згідно рішення Куликівського районного суду Чернігівської області від 13.08.2002 року у справі №2-264/2002 за [PERSON] було визнано право власності на 3/8 частини домоволодіння по [ADDRESS] . На час прийняття даного судового рішення домоволодіння по [ADDRESS] складалося із житлового будинку А-І, сарая Б-І, погреба В-І та гаража Г-І, житлова площа складала 26,7 кв.м., відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.12.1996 року (арк. с.131, т.1). Станом на 28.08.2019 року згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , загальна площа даного будинку становила 79,8 кв.м., житлова - 41,1 кв.м. та були наявні наступні складові частини: житловий будинок А-1, погріб під частиною будівлі а1-1, погріб з шийкою в2-1, веранда а-1, прибудова А1-1, сарай б-1, Б-1, в-1, в1-1, г-1, Г-1, гараж В-1 (акр. с.132-136, т.1). Таким чином, внаслідок реконструкції будинку змінилася його площа, при цьому 3/8 частини в нерухомому майні [PERSON] визначались саме із площі 26,7 кв.м. З викладеного вбачається, що на час пред`явлення позову предмет спору, а саме: житловий будинок по [ADDRESS] у первісному стані відсутній, що унеможливлює відновлення можливого порушеного права позивача у спосіб визнання правочину недійсним. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.05.2021 року під час касаційного перегляду постанови Чернігівського апеляційного суду від 17 лютого 2020 року по справі №737/274/19. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 Цивільного кодексу України. Одним із можливих способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним, але в даній справі такий вид захисту не є ефективним. Так, визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК України ). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Вказаний в ст.16 ЦК України перелік способів захисту не є вичерпним, оскільки суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Розпорядження своїм правом на захист полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Суд забезпечує захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються, шляхом здійснення провадження у справах. Для ефективного судового захисту цивільного права важливим також є обрання позивачем не будь-якого, а конкретного способу захисту свого права, який відповідатиме природі такого права або охоронюваного законом інтересу, характеру незаконного посягання та буде ефективним, таким, щоб не виникала необхідність повторного звернення до суду. У рішенні від 31.07.2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Зважаючи на викладене, суд прийшов до висновку, що у даній справі справі задоволення позовних вимог, а саме: визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийнятого на підставі договору дарування не призведе до поновлення прав позивача, відновлення володіння, користування або розпорядження ним зазначеним майном, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права позивача, яке потребуватиме додаткових засобів захисту. Для реального відновлення можливого порушеного права позивачці необхідно обрати інший ефективний спосіб його захисту, виходячи із змісту відповідного права, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, що жодним чином не позбавляє її права на доступ до суду та права на захист своїх порушених, не визнаних чи оспорюваних прав та інтересів. Серед способів захисту речових прав, які можуть бути застосовані Цивільний кодекс України виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387), визнання права власності (стаття 392), відшкодування матеріальної і моральної шкоди (статті 1166, 1167, 1173). Обрання позивачем неналежного способу захисту права є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок неодноразово робила Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Під час розгляду даної справи представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про застосування позовної давності. Згідно із ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до положень ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувавши свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Оскільки суд, як зазначалося вище, розглядає дану справу в межах вимоги про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки та відповідно скасування рішення про реєстрацію, тому строк позовної давності слід рахувати із дня, коли позивач довідалася чи могла довідатися про укладення та посвідчення відповідних договорів. Договори було укладено, посвідчено та зареєстровано 26.02.2016 року, зі слів [PERSON] про порушення свого права та наявність даних договорів вона дізналася від державного реєстратора 25.01.2019 року, з позовом звернулася 26.03.2020 року, що в межах строку позовної давності. Доказів протилежного суду не надано. Щодо заявлених сторонами судових витрат, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Відповідно до ст.60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Так, на підтвердження заявлених судових витрат стороною відповідача [PERSON] подано до суду: 1. Договір про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2020 року та Додаток №1 до цього Договору За даним Договором адвокат зобов`язується надавати правничу (правову) допомогу клієнту, обумовлену цим Договором та здійснювати представництво інтересів клієнта, як відповідача по справі №737/242/20. Згідно п.6.1 Договору гонорар (грошові кошти) за надання правничої (правової) допомоги визначається фіксованою сумою у розмірі, встановленому сторонами в Додатку 1 до даного Договору. Клієнт виплачує адвокату гонорар двома частками після підписання договору в порядку та строки, встановлені сторонами в Додатку 1 до даного Договору. Згідно з Додатком 1 до даного договору гонорар (грошові кошти) за надання правничої (правової) допомоги визначається фіксованою сумою у розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. Клієнт зобов`язується виплачувати адвокату гонорар двома частинами, перший платіж повинен сплатити 04.09.2020 року у розмірі 5 000 грн., другий платіж - до 10.09.2020 року включно у розмірі 10 000 грн. 2. Оригінал квитанції №291467 від 04.09.2020 року, згідно якої адвокат Матрос І.М. отримав 5000 грн. за Договором про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2020 року з [PERSON] . 3. Оригінал квитанції №291468 від 10.09.2020 року, згідно якої адвокат Матрос І.М. отримав 10 000 грн. за Договором про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2020 року з [PERSON] . 4. Детальний опис робіт (надання послуг) виконаних адвокатом за Договором про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2020 року, що був укладений між клієнтом [PERSON] та адвокатом Матрос І.М., згідно якого заявниці надано наступні послуги: 1) Юридична консультація. Вивчення та правовий аналіз письмових матеріалів, що стосується предмета спору - 4 години робочого часу витрачено. 2) Вивчення та правовий аналіз дій позивача та відповідача по справі - 2 год. 3) Правовий аналіз законодавства України, в тому числі відповідного законодавства, яке діяло на час звернення з позовною заявою - 2 год. 4) Підготовка та складання заяви про залишення позову без розгляду - 1 год. 5) Підготовка до участі у судових засіданнях - 1 год. 6) Участь у судових засіданнях - 2 год. З опису робіт вбачається, що [PERSON] з ним погодилась та засвідчила опис своїм підписом. На підтвердження того, що Матрос І.М. є адвокатом, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №509, виданого 04.02.2011 року. Представництво інтересів відповідача у суді адвокат Матрос І.М. здійснював на підставі Договору про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2020 року; ордера серії СВ №1005940 від 04.09.2020 року. Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до вимог ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті (щодо співмірності витрат) суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами. Стороною позивача не подано жодних доказів неспівмірності витрат, заявлених представником відповідача Белогури Т.М. до стягнення, клопотання про зменшення витрат ні від позивача, ні від її представника не надходило. Суд надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 року суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Критерії оцінки поданих заявником доказів суд установлює самостійно в кожній конкретній справі, виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Обов`язком сторін є доведення тих обставин, на які вони посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із змісту Договору про надання правничої (правової) допомоги від 04.09.2020 року вбачається, що відповідачу [PERSON] надавалася професійна правнича допомога адвокатом Матросом І.М., розмір витрат на яку, враховуючи всі обставини справи, суд вважає розумним та необхідним, факт оплати і суму підтверджено належними та допустимими доказами. За таких обставин, враховуючи вищенаведене, а також відсутність зі сторони позивача клопотань про зменшення відповідних витрат на професійну правничу допомогу, з позивача необхідно стягнути сплачені відповідачем [PERSON] та документально підтверджені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. Крім того, з позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений [PERSON] за подання касаційної скарги та підтверджений відповідною квитанцією у розмірі 1681 грн 60 коп (арк. с.156, том 2). Таким чином, з огляду на викладене, беручи до уваги, що позивач обрав не ефективний спосіб захисту, який не призведе до відновлення порушеного права, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: approved