Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» подано позов про стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 1281109,23 грн., що виникла із договору про іпотечний кредит № MRTG-000000012861 від 12.05.2008 року. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25.08.2016 року прийнято для спільного розгляду з первісним позовом зустрічний позов [PERSON], до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», про визнання недійсними договорів (а.с. 137). Зустрічний позов мотивований тим, що єдиним законним способом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) в доларах США та виконання ним своїх обовязків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії [PERSON] Банку України. На здійснення валютних операцій [PERSON] України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Крім того, на день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив 1 дол. США = 5,05 грн., та на сьогоднішній день становить 1 дол. США = 24,80 грн. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу, яку необхідно [PERSON] сплатити, значно зросла, в звязку з чим значно погіршився фінансовий стан останнього. Таким чином, подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України принципу справедливості. Такі умови кредитного договору у відповідності до Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Також, умовами договору передбачалось видача коштів [PERSON] у доларах США, проте, вказані кошти останнім не були отримані, а передані в приміщенні нотаріальної контори продавцю працівником банку при посвідченні договору купівлі-продажу квартири. Таким чином, відповідач вважає, що договір має бути на вимогу споживача визнаний недійсним. Представник позивача в судовому засіданні 09.08.2016 року, 18.08.2016 року та 25.08.2016 року первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Щодо задоволення зустрічних позовних вимог представник позивача заперечив та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, в зв'язку з його необґрунтованістю. В судове засідання, призначені на 29.08.2016 року, 09.09.2016 року, 10.10.2016 року, 09.11.2016 року, 12.01.2017 року та 02.02.2017 року представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 156, 160, 188, 199, 212, 213). Подав до суду заяви (вх. № 35646 від 01.11.2016 року) про розгляд справи без його участі, позовні вимоги зустрічного позову підтримує в повному обсязі (а.с. 190, 214). Представник відповідача в судовому засіданні 09.08.2016 року, 18.08.2016 року, 25.08.2016 року, 09.11.2016 року та 12.01.2017 року проти задоволення первісних позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволенні, а також наполягав на задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені в зустрічній позовній заяві (а.с. 94-97). В судове засідання, призначене на 02.02.2017 року відповідач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 211). Представник відповідача подав до суду заяву (вх. № 3399 від 02.02.2017 року) про розгляд справи без її участі, проти первісного позову заперечує у повному обсязі, зустрічний позов підтримує та просить його задовольнити (а.с. 216). Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив таке. Між [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (а.с. 26-31) та [PERSON] укладено Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000012861 від 12.05.2008 року (далі Договір), за умовами пункту 1.1. якого позивач зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 44897,00 дол. США для придбання квартири, а відповідач зобов'язався погасити кредит в строк до 12.05.2028 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, що узгоджено сторонами в пунктах 1.2., 1.3. Договору (а.с. 16-22). Пунктом 2.1. Договору визначено, що банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № 22331011122712 та рахунок для обліку процентів за користування кредитом № 22386011122712 в [PERSON] Товариства з обмеженою відповідальністю, на яких відповідно буде враховуватися погашення та дострокове погашення кредиту та процентів за його користування згідно Графіку погашення кредиту (Додаток № 1 до Договору, а.с. 68-70). Даний договір за своєю правовою природою є кредитним договором. Відповідно до вимог статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, а саме: заявою на видачу готівки № А101053268 від 12.05.2008 року (а.с. 23). Згідно пункту 5.2.2. Договору, при виникненні простроченої заборгованості за кредитом чи процентами за його користування протягом 30 (тридцяти) календарних днів, та також разі недотримання позичальником умов цього договору та/або будь-якого іншого договору, укладеного з банком та в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим Договором шляхом здійснення договірного списання коштів позичальника в будь-який валюті, що знаходяться на будь-якому із його рахунків, відкритих в Банку (його структурних підрозділах), за умови настання строків виконання позичальником будь-яких грошових зобовязань, передбачених цим Договором та/або настання випадків невиконання, в тому числі, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором. В забезпечення виконання зобов'язань по Договору № MRTG-000000012861 від 12.05.2008 року між [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю, правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" (а.с. 26-31) та [PERSON] укладено іпотечний договір № MRTG-000000012861/S1 від 12.05.2008 року (а.с. 114-120), за умовами пункту 1.1. якого іпотекодавець передає у іпотеку нерухоме майно, визначене у статті 2 цього Договору, а саме: квартиру № 26, що знаходиться за адресою: місто Кіровоград, проспект Університетський, 25. Також, виконання Договору № MRTG-000000012861 від 12.05.2008 року забезпечувалось іпотечним договором (майнова порука) № MRTG-000000012861/S2 від 12.05.2008 року (а.с. 78-81), який укладений між [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю (іпотекодержатель) та [PERSON], [PERSON], [PERSON] (іпотекодавці). За умовами пунктів 1.1., 1.2. вказаного іпотечного договору, надано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 70, що знаходиться за адресою: місто Кіровоград, вулиця Конєва маршала, 25/19, корпус 1. Проте, [PERSON] припинив сплачувати основний борг та відсотки за користування кредитом і в нього виникла заборгованість перед Банком. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до статті 530 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк. Статтями 1049, 1054 Цивільного кодексу України, встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором. Частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За статтею 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконати ним грошового зобов'язання. Внаслідок несплати кредитної заборгованості, станом на 24.03.2016 року заборгованість відповідача перед публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» становить 46676,61 дол. США, що еквівалентно 39770,24 дол. США, що еквівалентно 1034625,38 грн. та заборгованості по сплаті відсотків в сумі 6906,37 дол. США, що еквівалентно 179669,73 грн. Боржнику було направлено претензію щодо погашення заборгованості від 04.09.2015 року (а.с. 24), яка отримана останнім 06.09.2015 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.25). Проте вказані листи залишені без відповіді та реагування, на даний час заборгованість не погашена. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. В силу вимог статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. На момент укладання договорів (договору про іпотечний кредит та іпотечного договору) сторонами були дотримані вимоги закону щодо дійсності правочину, а саме: сторони за договорами мали необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина друга статті 203 Цивільного кодексу України ), їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі (частина третя статті 203 Цивільного кодексу України) договори укладені у формі, встановленій законом (частина четверта статті 203 Цивільного кодексу України) і були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (частина пята статті 203 Цивільного кодексу України). З тексту Договору вбачається, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору. Так, метою отримання кредиту є придбання квартири (п. 1.3. Договору). Сума кредиту 44897,00 дол. США. (п. 1.1 Договору). Відсоткова ставка 12,0 % (п. 1.1. Договору). Строк кредиту - з 12.05.2008 року до 12.05.2028 року (п. 1.2. Договору). Зі змісту кредитного договору вбачається, що договором передбачені умови і порядок видачі та погашення кредиту. Відповідно до пункту 1.4. Договору надання кредиту здійснюється одноразово, шляхом зарахування суми кредиту через позичковий рахунок на поточний/картковий рахунок позичальника № 26207011122712, відкритий в [PERSON] Товариства з обмеженою відповідальністю, код Банку 26080255, МФО 300744 протягом 1 (одного) робочого дня з моменту виконання позичальником всіх умов, зазначених в пункті 1.5. цього Договору. В матеріалах справи міститься заява на видачу готівки № А101053268 від 12.05.2008 року (а.с. 23), в якій зазначено, що на рахунок № 26207011122712 перераховано кошти в сумі 44987,00 дол. США, що еквівалентно 226729,85 грн. Вказані кошти були отримані позичальником, що підтверджує його підпис на заяві про видачу готівки. Таким чином, банк виконав своє зобов'язання, передбачене пунктом 1.4. Договору. Крім того, підтвердженням того, що кредитні кошти отримані позивачем є також укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири з розстрочкою платежу від 12.05.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 1528 (а.с. 126-127). Враховуючи викладене, посилання відповідача на порушення порядку одержання коштів правового значення для вирішення справи не мають. Крім того, відповідно до частини третьої статті 533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Право банку здійснювати операції в іноземній валюті регулюється такими законодавчими актами: Законом України «Про банки і банківську діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про [PERSON] банк України». Згідно зі статтею 2 Закону України Про банки і банківську діяльність кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 47 вищевказаного Закону визначено, що банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій національним банком видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Тобто, виходячи з зазначених вище норм, чинне законодавство допускає можливість визначення зобов'язань у іноземній валюті, використання іноземної валюти в Україні, але визначає межі та конкретний порядок її використання. При цьому, відповідно до пункті «в» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. [PERSON] банку України від 07.12.2009 № 13-210/7871-22612 щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 вказаного Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, роз'яснено, що на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті, а тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Отже, індивідуальна ліцензія на проведення операцій по наданню і одержанню резидентами кредитів в іноземній валюті необхідна лише у випадку, якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а оскільки на даний час законодавством не визначено межі термінів і сум надання (одержання) кредитів в іноземній валюті, тому операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою і єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 вказаного Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою, і операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії. Надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року в пунктах 11, 13 розяснено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що [PERSON] банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про [PERSON] банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі [PERSON] банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління [PERSON] банку України від 14.10.2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких [PERSON] банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення [PERSON] банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю, правонаступником якого є Публічний акціонерний банк «Укрсоцбанк» одержано банківську ліцензію № 176 від 30.06.2006 року від [PERSON] банку України на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктів 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та дозвіл № 176-3 від 02.08.2007 року, на право здійснювати операції, визначені пунктів 1-4 частини другої та частини четвертої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. Зазначене підтверджується витягом з офіційного сайту [PERSON] Банку України про видані ліцензії та дозволи (а.с. 215-220). Так, згідно дозволу № 176-3 від 02.08.2007 року [PERSON] Товариство з обмеженою відповідальністю мав право здійснювати, зокрема, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. З огляду на викладене, враховуючи, що оспорюваний договір було укладено до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», а також враховуючи наявність банківської ліцензії та дозволу [PERSON] банку України, суд приходить до висновку про законність надання відповідачем позивачу кредиту в іноземній валюті із зобовязанням повернення такого та сплати процентів за користування ним. Таким чином, оскільки [PERSON] отримав банківську ліцензію та дозвіл [PERSON] банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, він має право на постійній основі здійснювати операції щодо розміщення іноземної валюти. Пунктом 5.3.2. Договору визначено, що позичальник зобовязався повернути кредит, проценти за його користування, сплачувати комісійні винагороди, платежі, проценти за користування кредитом, неустойку, у строки та на умовах, що визначені цим Договором. Обґрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги про визнання недійсними Договору про іпотечний кредит, а також Іпотечних договорів відповідач посилається на порушення банком частини другої та пятої статті 11, частини девятої статті15, частини другої, пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, частиною другою 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Згідно частини пятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Відповідно до частини девятої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина друга статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Пунктом 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Проте, в пункті 7.7. Договору зазначено, що з підписанням цього Договору позичальник свідчить, що перед укладенням цього Договору отримав від Банку інформацію про умови кредитування та орієнтовну скупну вартість для іпотечних кредитів, що надані у відповідності з вимогами чинного законодавства (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою [PERSON] Банку України № 168 від 10.05.2007 року) і не має жодних претензій до Банку з приводу їх повноти та зрозумілості. Також позичальник підтверджує, що отримання кредиту та умови Договору відповідають умовам, повідомленим позичальнику попередньо. З врахуванням приписів частини першої статті 627 Цивільного кодексу України згідно з якою відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочин закріплені в статті 203 Цивільного кодексу України. Підстави недійсності правочину визначені в статті 215 Цивільного кодексу України. Згідно частини першої та частини третьої статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Статтями 1048-1052, 1054 Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Визначені умови укладення кредитного договору, зокрема, це: досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Однією з істотних умов кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами. Частина третя статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 60 Цивільного процесуального кодексу України покладають на кожну сторону обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Проте, відповідачами не доведена належним чином, а судом при розгляді справи не встановлена наявність підстав, з якими Закон України «Про захист прав споживачів» пов'язує визнання умов кредитного договору недійсними. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання договору про іпотечний кредит № MRTG-000000012861 від 12.05.2008 року недійсним та, як наслідок, відсутні правові підстави для визнання недійними іпотечного договору № MRTG-000000012861/S1 від 12.05.2008 року та іпотечного договору (майнова порука) № MRTG-000000012861/S2 від 12.05.2008 року, які є похідними, в зв'язку з чим зустрічний позов не підлягає задоволенню. Разом з тим, враховуючи, що докази виконання відповідачем, [PERSON] в повному обсязі прийнятих на себе зобов'язань за Договором в матеріалах справи відсутні, позовні вимоги за первісним позовом в частині стягнення заборгованості по кредиту в сумі 1034625,38 грн. та заборгованості по сплаті відсотків в сумі 179669,73 грн. підлягають задоволенню. Позивач також заявив до стягнення з відповідача пеню за прострочення сплати кредиту в сумі 14520,81 грн. та пеню за прострочення сплати відсотків в сумі 52293,31 грн. Пунктом 2.5.3. Договору визначено, що за невиконання або неналежне (несвоєчасне) виконання взятих на себе зобовязань по погашенню основної суми кредиту та сплаті процентів за його користування, позичальник зобовязується сплатити на користь банку, а останній має право вимагати сплатити неустойки за погашення у погоджені Графіком строки погашення кредиту та процентів, у розмірі 50 (пятдесят) гривень за кожний випадок невиконання. Сторони Договору також дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного (несвоєчасного) виконання позичальником взятих на себе зобовязань по погашенню основної суми кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, порушення умов нарахування, передбачених цим Договором, відбувається нарахування підвищеної процентної ставки за користування кредитом у розмірі 17% (сімнадцять) річної процентної ставки за кредитом, яка застосовується з моменту прострочення платежів по поверненню основної суми кредиту та сплаті процентів за користування кредитом або з моменту порушення умов страхування встановлених цим Договором до моменту погашення такої заборгованості або виконання умов цього Договору щодо страхування. У відповідності до приписів частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою. Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. В силу статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Враховуючи викладені норми, є обґрунтованими та підлягають задоволенню позовні вимоги за первісним позовом про стягнення пені за прострочення сплати кредиту в сумі 14520,81 грн. та пені за прострочення сплати відсотків в сумі 52293,31 грн. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Outcome: approved