Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до Автозаводського районного суду м.Кременчука із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Управління державної реєстрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовича В.М., в якому просила: -скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна, магазин для реалізації продовольчих товарів по [ADDRESS] , індексний номер 23992291 від 28.08.2015 та свідоцтво про право власності на нерухоме майно, серія та номер [NUMBER] , видане 28.08.2015; -скасувати рішення приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Спірідовича В.М. від 11.05.2018 за індексним номером 41050705. ВИМОГИ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 0,0026 га для будівництва магазину для реалізації продовольчих товарів по [ADDRESS] . 09.12.2014 була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації та рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 23992291 від 28.08.2015 за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - магазин для реалізації продовольчих товарів по [ADDRESS] . 08.08.2017 на адресу виконавчого комітету Кременчуцької міської ради надійшов лист від Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Полтавській області в якому було зазначено про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації з посиланням на порушення забудовником робочого проекту. Вважає, що рішення державного реєстратора прийнято на підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації, яка містить недостовірні дані, на самочинно збудований об`єкт нерухомого майна, щодо якого протиправно та необґрунтовано було зареєстровано декларацію. Державна реєстрація права власності на об`єкт нерухомого майна, щодо якого скасовано реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації, грубо порушує право власності територіальної громади м.Кременчука на землю. В судовому засіданні представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначила, що відповідачем, [PERSON] , були внесені недостовірні відомості в декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, що стало підставою для її скасування. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Представник відповідача [PERSON] - адвокат Пінчук Ю.В. проти задоволення позову заперечувала. Позов вважала безпідставним. Звертала увагу на те, що відповідно до судової практики скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації не є підставою для скасування права власності, оскільки вказана декларація вичерпує свою дію фактом виконання. Департамент державної реєстрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради в своїх поясненнях зазначив, що державним реєстратором відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно було встановлено, що подані [PERSON] документи відповідають вимогам чинного законодавства для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані об`єкти нерухомого майна. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ Управління державного архітектурно-будівельного контролю Кременчуцької міської ради надіслало суду клопотання про розгляд справи за відсутності свого представника. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ Судом встановлено, що рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 29.05.2014 фоп [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості) для будівництва магазину для реалізації продовольчих товарів по [ADDRESS] та поновлено з 20.07.2013 строком на два роки з дати державної реєстрації права оренди земельної ділянки, за умови виконання п.8.2 рішення, договір оренди землі, зареєстрований у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 20.07.2012 №231040004000289, укладений між Кременчуцькою міською радою та фоп [PERSON] зі зміною умов, на підставі якого у користуванні перебувала земельна ділянка площею 26 кв.м. 25.08.2015 державним реєстратором на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) Боруцою Тетяною Миколаївною зареєстровано право власності [PERSON] на магазин для реалізації продовольчих товарів, загальна площа (кв.м): 23.3, опис: магазин для реалізації продовольчих товарів літ. "А", розташований за адресою: [ADDRESS] . 06.06.2017 заступником директора Департаменту - начальником відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області видано наказ №43, відповідно до якого реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації №ПТ142143440975 від 04.12.2014 по об`єкту «Будівництво магазину для реалізації продовольчих товарів по [ADDRESS] » замовник ФОП [PERSON] слід вважати скасованою. В листі Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області від 04.08.2017 №1016-1.14/1756 зазначено про те, що за результатами розгляду документів поданих замовником ФОП [PERSON] під час перевірки, встановлено, що об`єкт «Магазин для реалізації продовольчих товарів по [ADDRESS] » за адресою: [ADDRESS] збудовано не у відповідності до затвердженого робочого проекту та частково на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети. 11.05.2018 приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Спірідовичем Василем Миколайовичем посвідчено договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна - магазин для реалізації продовольчих товарів, загальна площа (кв.м): 23.3, опис: магазин для реалізації продовольчих товарів літ. "А", розташований за адресою: [ADDRESS] . НОРМИ ПРАВА Згідно ч.1 ст.316, ст.317, ч.1 ст.325, ст.328 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. В ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначені ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі - Закон) В п.1 ч.1 ст.18, ч.1 ст.19 Закону(в редакції чинній на момент проведення державної реєстрації) визначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об`єкти нерухомого майна. Державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом, та актів прийому-передачі активів та/або зобов`язань неплатоспроможного банку приймаючому або перехідному банку, крім випадків, визначених законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Відповідно до п.49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 р. № 868(в редакції чинній на момент проведення державної реєстрації)(далі Порядок) У разі проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудовані чи реконструйовані об`єкти нерухомого майна заінтересованою особою є замовник будівництва, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва на новозбудований об`єкт нерухомого майна заявник подає: документ, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку; документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 5 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності на такий об`єкт нерухомого майна, заявник не подає. В пунктах 20, 21, 24 Порядку визначено, що за результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації. На підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав щодо об`єкта нерухомого майна, право власності на який заявлене вперше, державний реєстратор відкриває відповідний розділ у Державному реєстрі прав, присвоює реєстраційний номер такому об`єкту та формує реєстраційну справу відповідно до законодавства. Державний реєстратор оформляє рішення про державну реєстрацію прав у одному примірнику. У випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (далі - свідоцтво). Свідоцтво оформляється у двох примірниках, один з яких долучається до реєстраційної справи, а другий видається заявникові. Згідно ч.3 ст.26 Закону(в редакції чинній на момент розгляду справи) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. ОЦІНКА СУДУ Суд відзначає, що в своєму позові Кременчуцька міська рада Полтавської області, як на підставу своїх вимог посилається на порушення прав територіальної громади через внесення відповідачем, [PERSON] , недостовірних даних до Декларації про готовність об`єкта до експлуатації та скасування вказаної декларації. В постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 квітня 2019 року по справі № 916/641/18 зазначено, що: «Свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права, і не породжує, не змінює і не припиняє певні права та обов`язки, тобто не є правочином, як правильно вказали суди попередніх інстанцій. Однак, свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Чинність документа, в даному випадку свідоцтва є показником, який характеризує його юридичну силу, тобто якщо правова підстава (правочин), у зв`язку з якою був виданий документ, визнана недійсною, то такий правочин не породжує в його сторін прав, а відтак свідоцтво, як посвідчувальний документ, втрачає свою юридичну силу, і не може підтверджувати право, яке вже відсутнє.» В постанові від 01 серпня 2018 року по справі № 128/2994/16-ц(провадження № 61-6164св18) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив: «свідоцтво про право власності - це документ, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, оформлений відповідно до встановлених державою у вищезазначених нормативно-правових актах вимог, тобто є правовстановлюючим документом. Передумовою для його видачі є прийняття державним реєстратором на підставі наданих заявником документів (у тому числі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації) рішення про державну реєстрацію права власності, яке, у свою чергу, є підставою для оформлення та видачі свідоцтва про право власності. Отже, свідоцтво про право власності на новостворене нерухоме майно видається не на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкта до експлуатації, а на підставі рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, мотивував своє рішення тим, що відповідно до статті 331 ЦК України, статей 15, 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та пункту 49 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) відповідач є такою, що не набула право власності на новостворене майно, оскільки декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, подану нею, скасовано. Проте вищезазначені норми закону регулюють порядок набуття та проведення державної реєстрації права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва і не містять жодних положень щодо припинення вже зареєстрованого права власності або скасування свідоцтва про право власності. На момент отримання оспорюваного свідоцтва про право власності декларація про готовність об`єкта до експлуатації скасована не була. Нормами закону, якими суд обґрунтовував судове рішення, не передбачено скасування свідоцтва про право власності внаслідок скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації після його отримання.» В рішенні по справі «VIRA DOVZHENKO v. UKRAINE» № 26646/07, Страсбург, 15 січня 2019 року, остаточне 15.04.2019, §35, 39 Європейський суд з прав людини нагадав, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три чіткі норми: перша норма, викладена у першому реченні першого абзацу, носить загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друга норма, що міститься в другому реченні першого абзацу, стосується позбавлення власності і підпорядковує його певним умовам; третя норма, закріплена в другому абзаці, передбачає, що Договірні держави мають право, inter alia, контролювати користування власністю відповідно до загальних інтересів. Однак ці норми не є непов`язаними за своєю суттю. Друга і третя норми стосуються конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном і тому повинні тлумачитися у контексті загального принципу, закріпленого першою нормою. Суд повторив, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції вимагає, щоб будь-яке втручання державних органів у мирне володіння майном було законним. У зв`язку з цим Суд нагадав, що для того, щоб втручання було законним воно, перш за все, повинно мати правові підстави у національному законодавстві. В даній справі підставою для проведення державної реєстрації права власності з видачею свідоцтва про право власності стало відповідне рішення державного реєстратора. Під час розгляду справи судом було встановлено, що вказане рішення прийнято державним реєстратором відповідно до норм законодавства, яке діяло на час вчинення певних дій. Суд враховує те, що скасування Декларації про готовність об`єкта нерухомого майна до експлуатації відбулось майже через 2 роки після проведення держаної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на новостворене майно. Також, суд звертає увагу на те, що положення законодавства України не пов`язують скасування рішення про державну реєстрацію права власності на майно із скасуванням реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Тобто, на переконання суду, в даному випадку втручання у право власності особи не може бути законним, оскільки в національному законодавстві відповідна норма відсутня. Суд приймає до уваги, що в даній справі необхідним є збереження балансу інтересів територіальної громади в особі Кременчуцької міської ради Полтавської області та власника майна - [PERSON] , яка набула право власності за неоспорюваним правочином. В рішенні по справі «ZELENCHUK AND TSYTSYURA v. UKRAINE», Страсбург, 22 травня 2018 року, остаточне 22/08/2018, §99-102, Європейський суд з прав людини зазначив, що будь-яке втручання у здійснення конвенційного права має переслідувати законну ціль. Аналогічно у справах, пов`язаних з позитивним обов`язком, має існувати законне виправдання бездіяльності держави. Принцип «справедливого балансу», притаманний статті 1 Першого протоколу до Конвенції сам по собі передбачає існування загального інтересу суспільства. Крім того, слід нагадати, що різні норми, закріплені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції не є окремими, тобто не пов`язаними між собою, та що друга і третя норми стосуються лише конкретних випадків втручання у право на мирне володіння майном. Одним із наслідків цього є те, що існування суспільного інтересу, яке вимагається відповідно до другого речення, або загального інтересу, посилання на яке міститься у другому пункті, випливає з принципу, встановленого у першому реченні, а отже втручання у здійснення права на мирне володіння майном у розумінні першого речення статті 1 Першого протоколу до Конвенції також повинно переслідувати мету у суспільному інтересі. У зв`язку з тим, що національні органи влади безпосередньо обізнані щодо свого суспільства та його потреб, вони в принципі знаходяться у кращому становищі, ніж міжнародний суддя, для з`ясування того, що є «суспільним інтересом». Таким чином, відповідно до системи захисту, встановленої Конвенцією, саме національні органи влади мають здійснити первинну оцінку існування проблеми, що є об`єктом суспільного інтересу, який виправдовує заходи, що мають бути вжиті у сфері здійснення майнового права. Оскільки свобода розсуду, якою користується законодавчий орган при здійсненні соціальної та економічної політики, є широкою, Суд поважатиме рішення законодавчого органу щодо того, що є в інтересах суспільства, якщо тільки це рішення явно не мало належного обґрунтування (там само, пункт 106). Втручання у право власності повинно не лише переслідувати за фактами та у принципі «законну ціль» у «загальному інтересі», але також має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між вжитими заходами та метою, яку прагнули досягти будь-якими заходами, застосованими державою, у тому числі заходами, спрямованими на здійснення контролю за користуванням майном фізичною особою. Ця вимога виражена у понятті «справедливий баланс», який має бути встановлений між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Завдання досягти цього балансу відображено у структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції в цілому. У кожній справі, що стосується стверджуваного порушення цієї статті Суд повинен, таким чином, встановити, чи було покладено на відповідну особу непропорційний та надмірний тягар внаслідок втручання держави. При оцінці дотримання статті 1 Першого протоколу до Конвенції Суд повинен здійснити загальний розгляд різних інтересів, які є предметом спору, пам`ятаючи, що метою Конвенції є гарантування прав, які є «практичними та ефективними». Суд поза межами очевидного повинен дослідити реалії оскаржуваної ситуації. Така оцінка може стосуватись не лише відповідних умов компенсації, якщо ситуація схожа з тією, коли позбавляють майна, але також і поведінки сторін, у тому числі вжитих державою заходів та їх реалізації. У цьому контексті слід наголосити, що невизначеність - законодавча, адміністративна або така, що виникає із застосовної органами влади практики, - є фактором, який слід враховувати при оцінці поведінки держави. Застосовуючи викладені Європейським судом з прав людини вищенаведені висновки, суд відзначає, що на його переконання, скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації відбулось саме через несвоєчасний контроль з боку органів Державної архітектурно-будівельної інспекції у Полтавській області за правильністю та відповідністю чинним нормам та затвердженій будівній документації будівництва нового об`єкта. На думку суду, в даній справі, втручання у право на володіння майном не може бути співвмірним із забезпеченням інтересу територіальної громади на розпорядження земельною ділянкою, площа якої становить 6,8 кв.м(розмір земельної ділянки, яка не була відведена для забудови). Отже, приймаючи до уваги наведені висновки, суд дійшов висновку про те, що позов Кременчуцької міської ради Полтавської області про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна та скасування свідоцтв про право власності задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати суд покладає на позивача.

Outcome: dismissed