Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

В провадженні Ленінського районного суду м.Запоріжжя перебувала цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Рішенням суду від 29.11.2010 року ухвалено заочне рішення, за яким позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу було задоволено та стягнуто з [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 95736 гривень, а також стягнуті судові витрати. Про винесене рішення відповідач дізнався 07.05.2018 у звязку з тим, що була заблокована його кредитна картка у ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та накладено арешт. А 08.05.2018 року йому було видано вищевказане заочне рішення для ознайомлення. З цих підстав [PERSON] звернувся до суду про поновлення строків для звернення до суду та скасування заочного рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29 листопада 2010 року в справі № 2-2584/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суму боргу в сумі 95736 грн., а також витрат по оплаті держмита в сумі 957,36 грн. та інформаційно-технічного забезпечення в розмірі 120 грн. Ухвалою суду від 15.06.2018 року заочне рішення було скасовано та призначено судовий розгляд. У судовому засіданні представник позивача доводив, що 06.04.2007 року відповідач отримав у позивача [PERSON] грошову суму у розмірі 12\~000 доларів США, що підтверджується розпискою від 06.04.2007 року. Згідно з умовами даної розписки, відповідач повинен був повернути борг до 06.06.2007 року. Борг повернутий не був, тому позивач мав право на звернення до суду з відповідним позовом. Просив суд задовольнити вимоги позивача у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував та доводив, що на час винесення заочного рішення суду від 29.11.2010 року, усі боргові зобовязання були ним виконані, а відтак були відсутні усі правові підстави для стягнення коштів. В день позики спірних коштів, він передав у забезпечення боргу за договором купівлі-продажу квартири від 06.04.2007 року позивачу 17/50 частини 2-х кімнатної квартири за адресою м.Запоріжжя вул.Зестафонська 6.12 кв.2, ринкова вартість якої значно більше суми позики, що посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON] (зареєстровано в реєстрі за №1859). У відповідності п.3 договору та згідно ст.657 ЦК України цей договір підлягав державній реєстрації. Право власності на придбану квартиру у покупця виникало з моменту державної реєстрації. Так як право власності на квартиру набувалось з часу її державної реєстрації то позивач не мав реєструвати право власності в ЗМБТІ до повернення боргу, а після повернення коштів - договір між нами повинен бути розірваний . У випадку не повернення коштів в обумовлений строк - відповідач мав зареєструвати право власності на майно в рахунок боргу. [PERSON] зареєстрував право власності на майно, а в подальшому провів відчуження цього майна. Таким чином, відповідач вважає, що борг було погашено, тому стягнення боргу за розпискою є фактично намаганням подвійного стягнення боргу. Крім того, відповідач пояснював суду, що вартість вказаної частини квартири складала 134844 грн., що еквівалентно 26,7 тисяч доларів США, ( 210746 грн. / 25 х 16), що підтверджується ТОВ «Наукова технічна компанія «Оцінка» (додаю) - ця обставина доводить, що він насправді, не продавав позивачеві квартиру за завідомо низькою ціною. Також, відповідач пояснював, що у [PERSON] був такий бізнес - позичати кошти під відсотки. В якості забезпечення повернення коштів між ним та його боржником укладався договір купівлі-продажу нерухомого майна, який посвідчувався нотаріально. Оскільки відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України право власності в такому разі виникає з моменту державної реєстрації договору, [PERSON] не реєстрував за собою право власності на майно, як забезпечення договорів позики, робив це він тільки в рази неповернення коштів. В разі ж виконання зобовязання контрагентом, то після повернення коштів договір купівлі-продажу нерухомого майна сторонами розривався у нотаріуса. Таким чином, [PERSON] розробив схему, за якою повністю забезпечував свої ризики в разі неповернення йому коштів боржниками, а також уникав складної процедури звернення боргу на майно боржника. Відповідач вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки свої зобовязання за договором позики перед позивачем він виконав шляхом надання останньому вищевказаної частини квартири у власність, оформивши цей правочин за допомогою нотаріального договору купівлі-продажу, тому просив суд відмовити позивачу у позові у повному обсязі. Вислухавши пояснення\~ позивача, пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі та всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, врахувавши предмет та підставу позову, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку,\~що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав: Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд, відповідно до\~ст. ст.\~81,\~13, ч.5 ст.263 ЦПК України\~розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положення\~ст.4 ЦПК України,\~ст. 15 ЦК\~Україні, а також положення\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обовязків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині\~надання доказів на підтвердження позовних вимог. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК. Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Таким чином, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд, в ході судового розгляду встановив наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Судом встановлено, що 06.04.2007 року [PERSON] отримав у [PERSON] грошову суму у розмірі 12\~000 доларів США та зобовязався повернути борг до 06.06.2007 року. Того ж дня, тобто 06.04.2007 року, [PERSON], в якості забезпечення його зобовязання щодо повернення грошових коштів за вищевказаним договором позики, передав [PERSON] 16/25 частини квартири [ADDRESS], а саме кімнату площею 17,7 кв.м., балкон площею 1,62 кв.м. В загальному користуванні знаходяться коридор площею 10 кв.м., кладова 0,6 кв.м., кухня 7,2 кв.м., туалет 1 кв.м., ванна 1,9 кв.м. Ціла квартира складається з 2 жилих кімнат житловою площею 28,7 кв.м., загальною площею 51,02 кв.м. даний договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотариального округу [PERSON] 1.1., зареєстровано в реєстрі за №1859. Вартість частини квартири відображена за вартістю ОП ЗМБТІ згідно витягу 15920грн., а ринкова вартість вказаної частини квартири складала 134844 грн., що еквівалентно 26,7 тисяч доларів США, ( 210746 грн. / 25 х 16), що підтверджується ТОВ «Наукова технічна компанія «Оцінка». Доведено, що позивач [PERSON] зареєстрував право власності на вищевказану квартиру та продав її згідно наданих суду документів. Той факт, що позивач переоформив на себе квартиру та продав її, було підтверджено свідками [PERSON] та [PERSON] Також дані свідки підтвердили, що [PERSON] не мав жодних претензій до [PERSON] щодо повернення останнім боргу. Згідно ч. 1\~ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, позивачем суду не було надано належних та достовірних доказів, в розумінні\~Цивільного процесуального кодексу України, в підтвердження існування заборгованості відповідача перед позивачем. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України\~передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи зазначене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. До вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тому, хоч в судовому засіданні і встановлено, що у відповідача не виникло обов'язку перед позивачем в контексті\~ст. 1047 ЦК України є додатковою підставою для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed