Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач за первісним позовом - ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» /далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»/ звернувся до суду з вищезазначеним позовом, та просить суд винести рішення, яким стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором № КRP0G40000004492 від 15.01.2008року, яка станом на 05.02.2015 року складає 19472,32 доларів США, та складається з наступного: 17561,53 доларів США - заборгованість за кредитом; 831,28 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 87,65 доларів США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 51,37доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором; 13,90 доларів США - штраф (фіксована частина), 926,59 доларів США - штраф (процентна складова), та на відшкодування сплаченого судового збору просить стягнути з відповідачів 3503 грн.07 коп. В судовому засіданні представники ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та суду пояснили, що відповідно до укладеного договору № KRP0G40000004492 від 15.01.2008 року відповідач за первісним позовом [PERSON] 15.01.2008 року отримала кредит у розмірі 97311,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.01.2023 року. Згідно заяви відповідача [PERSON] від 17.07.2008 року кредитний договір №KRP0G40000004492 від 15.01.2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 20816,90 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14, 04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 20816,90 дол. США на термін до 15.01.2023 року, а відповідач [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON] сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. В порушення умов кредитного Договору а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконала, а саме, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту - є право Банку достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 05.02.2015 року має заборгованість на загальну суму 19472,32 доларів США, яка складається з наступного: 17561,53 доларів США - заборгованість за кредитом; 831,28 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 87,65 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 51,37доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 13,90 доларів США - штраф (фіксована частина), 926,59 доларів США - штраф (процентна складова). На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» /на цей час найменування банку змінено на «ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»/ та відповідачем-2 - [PERSON] було укладено договір поруки від 15.01.2008 року, згідно якому поручитель [PERSON] зобов,язалась відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником всіх його усіх його зобов,язань. Відповідно до умов Договору поруки, а саме п.5, Позивачем було направлено на адресу Відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором. Пунктом 6 договору поруки, передбачено, що поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту ії отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителя про виконання забезпеченого зобов'язання, поручителем не виконана. Первісні позовні вимоги підтримують, та просять їх задовольнити, проти зустрічних позовних вимог заперечують, оскільки вони є необґрунтованим. Так, заяву поро зміну валюти договору [PERSON] писала особисто, та ніяких ультиматумів їй ніхто не ставив. З додатковою угодою [PERSON] н.в. також була ознайомлена, оскільки підписала її власноручно, у день її укладення. Тобто, твердження позивача щодо не ознайомлення з умовами додаткової угоди є такими, що не відповідають дійсності. Крім того, на час укладання додаткової угоди заборон, щодо надання кредиту у валюті не було. Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено поняття «валютні операції». Кредитний договір не є операцією, а є лише підставою для її здійснення. Визнання договору недійсним неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає Позивач. Крім того, висновок про те, що операції з надання коштів за кредитним договором, а також погашення кредитної заборгованості у іноземній валюті потребують індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій, є хибним. Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, згідно ЦК України у кредит можуть бути надані, як грошові одиниці України гривні, так і іноземна валюта, що виступатиме предметом зобов'язання. Крім того, представник позивача зазначив, що на здійснення операцій у валюті, Нацбанком видається Генеральна ліцензія комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, видача індивідуальної ліцензії не передбачена. Представник позивача вважає, що обраний позивачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у частині 4 статті 5 Декрету вимог щодо ліцензування Національним Банком операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії. Щодо валютних ризиків та зміни курсу долара, представник позивача зазначив, що валютні коливання суттєво вплинули не тільки на його майнові інтереси відповідача, як сторони кредитного договору, а і на майнові інтереси Банку, оскільки Банк так само, виконав своє зобов'язання за кредитним договором, тобто надав кредит відповідачеві, в валюті. При цьому валютні коливання, на які посилається відповідач, явно спричинені не подорожчанням самого долару США, а знеціненням (зниженням купівельної спроможності) української гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання відповідачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. У зв'язку з цим банк в разі валютних коливань несе такі ж самі ризики зміни обставин, що і позичальник, що виключає наявність умови визначеної п. 4 частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України. У зв'язку з цим виконання своїх зобов'язань за кредитним договором тягне для відповідача витрати абсолютно рівні сумі збитків для Банку в разі невиконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань. Тому співвідношення майнових інтересів сторін кредитного договору фактично не змінилось у зв'язку з зазначеними відповідачем валютними коливаннями, що виключає наявність умови визначеної п. 3ч. 2 ст. 652 ЦК України. Представник позивача просить суд врахувати, що при укладанні додаткової угоди до кредитного договору відповідач [PERSON] чітко усвідомлювала, що укладаючи договір у валюті, вона несе ризик того, що його зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, що не раз траплялось і до укладення договору. При цьому Позивач цілком усвідомлював, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення додаткової угоди до кредитного договору в валюті буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Тому відповідач не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов'язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України, оскільки при укладенні додаткової угоди до договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається відповідач в своєму зустрічному позові, що підтверджується умовами додадкової угоди до договору. Крім того, представник Банку зазначив, що інформація стосовно умов кредитування та ціни кредиту у договорі зазначена. Банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Представник позивача вважає, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства. Твердження [PERSON] про те, що її введено в оману під час укладання договору, не надаючи доказів про те, що саме не було до нього доведене, є безпідставним. Ознайомившись з умовами кредитування відповідно до додаткової угоди до кредитного договору, звіривши їх із положеннями договору, [PERSON], отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав додаткову угоду до договору. Тому застосування позивачем за зустрічним позовом положень Закону України «Про захист прав споживачів» про введення в оману, є неприйнятним. Крім того, представник позивача вважає, що при зверненні [PERSON] з зустрічним позовом, нею пропущений строк позовної давності, оскільки додаткова угода укладена 15.08.2008 року, а з зустрічним позовом до суду вона звернулася тільки в 2015 році. В задоволенні зустрічного позову просять відмовити і з цих підстав. Відповідачі за первісним позовом - [PERSON] та [PERSON] первісні позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими, оскільки грошова одиниця кредитного договору була змінена на вимогу банку. Відповідач [PERSON], заперечуючи проти первісного позову, надала зустрічний позов, та просить суд визнати додаткову угоду від 15.08.2008 року до кредитного договору № КRP0G40000004492 від 15.01.2008року, укладену між первісним позивачем та нею, - недійсною, посилаючись на те, що відповідно до укладеного з позивачем договору від 15.01.2008 року, вона отримала кредит у розмірі 97311,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.01.2023 року. У липні 2008 року вона прибула до Криворізької філії банку для здійснення чергової оплати за Договором, але співробітники банку висунули їй ультиматум: або відразу ж погасити залишок за кредитним договором в повному обсязі, або погодитися на змінення умов договору, шляхом переведення гривневого кредиту у валюту - долари США. У зв'язку з юридичною необізнаністю, та з неможливістю виконати вимогу Банку про повернення в повному обсязі залишку кредиту за договором, вона почала сплачувати кредит на розрахунковий рахунок, наданий співробітниками Банку, в доларах США. Також, співробітники Банку повідомили, що додаткову угоду до іпотечного договору від 15.01.2008 року можна бути отримати пізніше, але до цього часу вона оригіналу додаткової угоди не отримала. 15 серпня 2008 року між [PERSON] та Банком було укладено додаткову угоду до вищевказаного кредитного договору про переведення валюти кредитування за договором, з гривні на долари США. Згідно Додаткової угоди Банк видав [PERSON] кредит у розмірі 20 816,92грн. на термін до 15.01.2023 року, а [PERSON] зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. [PERSON] вважає зміст додаткової угоди від 15.08.2008 року, якою встановлено її обов'язок, як позичальника, сплачувати кредит та проценти за користування кредитом в доларах США, суперечить ч.ч.1-2, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», приписам Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» , Законам України «Про Національний банк України», «Про банки і банківську діяльність», тому додаткова угода до кредитного договору має бути визнана недійсною. Перед укладенням Додаткової Угоди, яка суттєво змінює умови Договору. Банк не повідомив [PERSON] та її поручителя [PERSON] у письмовій формі про всі істотні умови цих змін, як того вимагає чинне законодавство. Відповідно до п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавець зобов'язаний перед укладенням договору (або додаткової угоди, яка суттєво змінює умови основного договору) про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про всі істотні умови, чого позивач не зробив. За час існування кредитних зобов'язань [PERSON], як позичальником, жодного разу не були допущені затримки погашення відсотків чи основної суми кредиту, або інші порушення умов договору до доповнення договору додатковою угодою. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та її представники вважають, що оскільки грошовою одиницею в Україні офіційно є гривня, то Банк не повинен був змінювати умови договору зх. гривні на долар США. [PERSON] та її представники вважають, що надання Банком позичальникові грошових коштів та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії. Представники позивача звернули увагу суду і на те, що на день укладання додаткової угоди до Договору іноземний курс валюти відносно до гривні був майже вдвічі нижчий за теперішній. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним Договором. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як в супереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду Позичальника, споживача кредитних послуг. На думку позивача несправедливістю є, зокрема, умови кредитного Договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного Договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України Банк покладає виключно на позичальника за додатковою угодою до кредитного Договору та споживача кредитних послуг, що, на думку позивача та її представників, - є грубим порушенням ч.3 ст.13 ЦК України. Оскільки на думку [PERSON] та її представників умови додаткової угоди є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, вищезазначена додаткова угода до кредитного договору має бути в цілому визнана недійсною. Позивач [PERSON] та її представники в судовому засіданні підтримали викладену в уточненому зустрічному позові позицію, просять уточнений зустрічний позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову відмовити. Відповідач [PERSON] в подальшому надала суду заяву, та просила розглядати справу за її відсутності. Первісні позовні вимоги не визнає, зустрічний позов підтримує. Вислухавши сторони, ознайомившись з письмовими матеріалами справи, судом встановлено наступне. 15.01.2008 року позивач та відповідач за зустрічним позовом - [PERSON] уклали кредитний договір № KRP0G40000004492, відповідно до умов якого [PERSON] 15.01.2008 року отримав кредит у розмірі 97311.00 гри. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.01.2023 року/а.с.14-16/. Зазначені обставини підтверджуються заявою на видачу готівки та відповідним ордером-розпорядженням /а.с.198/. Згідно заяви [PERSON] від 17.07.2008року, яка написана нею власноруч, кредитний договір № KRP0G40000004492 від 15.01.2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США /а.с.18/. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 20816.90 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04 % на рік па суму залишку заборгованості за кредитом. Зазначена сума була перерахована на відповідний рахунок, згідно заяви [PERSON] про продаж іноземної валюти за № 32 від 15.08.2008 року /а.с.19/. Відповідно до п.8.1 додаткової угоди до кредитного договору Банк зобов'язується надати "Позичальникові" кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок [NUMBER] на строк з 15.08.2008року по 15.01.2023року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 20 816,92 доларів США на придбання нерухомості, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0(нуль) від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2. даного Договору. Станом на 15.08.2008 року залишок заборгованості по кредитному договору № КRP0G40000004492 від 15.01.2008року, складає 96278,24 грн., що еквівалентно 20 816,92 доларів США. Періодом сплати вважати "15" число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник сплачує відсотки, розраховані відповідно до п. п. 3.1, 3.3, винагороди розрахованої відповідно до п. п. 1,1,3.6 цього договору. Погашення кредиту провадиться в строки відповідно до Графіка погашення кредиту (Додаток №1), який розраховується згідно залишку заборгованості за кредитом станом на 15.08.2008 року. Відповідно до п.8.3 додаткової угоди забезпеченням виконання Позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека нерухомого майна, а саме: 3-кімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 57.5 кв.м, а також договір Поруки, укладений з [PERSON], а також всі інші види застави, іпотеки, поруки й т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов'язань за даним Договором. Згідно до п.8.4. додаткової угоди, при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що в порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому Договором порядку та строки. Відповідно до ч. 2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язань щодо повернення чергової частини суми кредиту - є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Судом встановлено, що у зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач [PERSON] станом на 05.02.2015 року має заборгованість на загальну суму 19472,32 доларів США, яка складається з наступного: 17561,53 доларів США - заборгованість за кредитом; 831,28 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 87,65 доларів США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 51,37доларів США- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафи відповідно до Договору: 13,90 доларів США - штраф (фіксована частина), 926,59 доларів США - штраф (процентна складова). В гривневому еквіваленті ця сума станом на вищезазначену дату, становить 350707грн.04 копійки, що підтверджується наданим банком розрахунком заборгованості, з яким суд погодився /а.с.5-10/. Згідно п.1 договору поруки, який укладений 15.01.2008 року між Банком та [PERSON] та поручителем [PERSON], поручитель зобов'язується відповідати перед Кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов'язань за договором від 15.01.2008 року та додатковими угодами, як існуючими на момент укладання договору, так і тими, що виникнуть на його підставі в майбутньому. В разі невиконання боржником своїх зобов'язань за договором та за всіма додатковими угодами до нього, протягом 5 робочих днів з дня невиконання пред,явити свої вимоги безпосередньо до поручителя /а.с.23/. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України, боржник та поручитель несуть відповідальність як солідарні боржники. Відповідно до умов договору поруки, а саме п.5, Банком було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором /а.с.11/. Згідно з п.6 договору поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту ії отримання. Вимога, що була пред'явлена до поручителів щодо виконання забезпеченого зобов'язання, залишена без задоволення. Приймаючи до уваги, що відповідачі у кредитних правовідносинах діють як солідарні боржники; предметом спору є однорідні права та обов'язки, що випливають з кредитного договору та договору поруки, з метою здійснення принципу процесуальної економії, доцільний розгляд позовних вимог до позичальника та його поручителя. Згідно ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання. Таким чином, позивач за первісним позовом в судовому засіданні довів наявність заборгованості у відповідачів, підтвердив суму заборгованості, зазначену в позовній заяві, та обґрунтував стягнення заборгованості у солідарному порядку з обох відповідачів. Розглядаючи вимоги зустрічного позову, суд приходить до наступного. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні стверджувала, що додаткова угода від 15.08.2008 року була укладена за вимогою банку, який висунув їй «ультиматум»: або змінити валюту, або погасити всю суму кредиту. Це твердження позивача представники банку не підтвердили, жодних доказів того, що [PERSON] примусили писати заяву на зміну валюти кредиту суду вона не надала. Разом з тим, в матеріалах справи є заява [PERSON], в якій вона просить залишок заборгованості конвертувати в валюту долари США по курсу на дату укладення додаткової угоди /а.с.18/, що підтверджує пояснення представників банку про добровільність написання цієї заяви. Підписання додаткової угоди від 15.08.2008 року самою [PERSON] та згадування про угоду в заяві про зміну валюти, свідчить про те, що [PERSON] зі змістом додаткової угоди була ознайомлена, а отже твердження відповідача [PERSON] що з додатковою угодою вона не ознайомлена по цей час, не відповідають дійсності. Твердження позивача [PERSON] щодо незаконності надання їй кредиту в доларах США спростовуються наступним. Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що валютні операції, це операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Згідно чинного законодавства операцією банку, зокрема, є дія або подія, внаслідок якої відбуваються зміни у фінансовому стані банку та яка відображається за балансовими або позабалансовими рахунками банку. Договором відповідно до статті 626 ЦКУкраїни визначається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що договір, в тому числі кредитний, не є операцією, а є лише підставою для її здійснення. Суд погоджується з позицією позивача за первісним позовом в частині того, що визнання договору недійсними неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору, як того вимагає позивач. За кредитним договором відповідно до статті 1054 ЦК України банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно приписів ст.192 ЦК України до грошових коштів віднесено грошову одиницю України гривню, та іноземну валюту. Згідно ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93, встановлено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують відповідно до вказаної статті, зокрема, такі операції: "в) надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; г) використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави." Диспозиція норми підпункту "в" ч.4 ст.5 Декрету передбачає спеціальну умову, за якої валютна операція вимагатиме отримання індивідуальної ліцензії, а саме "якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі". Тому у випадку, коли в період дії режиму валютного регулювання діючим законодавством буде встановлено межі за термінами й сумами таких кредитів, лише після набрання чинності відповідним нормативно-правовим актом вказані операції вимагатимуть індивідуальної ліцензії. Відповідно до листа Національного банку України від 29.05.2001року № 28-313/2178 на сьогоднішній момент вимоги або які-небудь обмеження щодо граничного розміру сум і строків повернення кредитів в іноземній валюті, залучених або надаваних резидентами України, чинним законодавством не встановлені, тому здійснення резидентами операцій по одержанню або наданню кредитів в іноземній валюті не вимагає індивідуальної ліцензії Національного банку України. Вказаний лист не є нормативним актом, але на підставі нього належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами. Відповідно до статті 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Таким чином, вищезазначений Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-правового договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладення кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладення кредитного договору, жодних порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями банком допущено не було. Ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. Слід також зазначити, що Верховний Суд України у своєму рішенні від 01.12.2010 року у справі № 6-50418св10, виклав правову позицію щодо того, що відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Погашення клієнтом банку кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії Національного банку з огляду на те, що така операція не є тією операцію, що передбачає використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Оскільки у даному випадку відбувається погашення саме грошового зобов'язання, предметом яких є валютні цінності, надані в кредит. Погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності як наводилось вище відрізняються Декретом від операцій пов'язаних з використанням іноземної валюти як засобу платежу, тому відсутність у ч. 4 ст.5 Декрету вимог щодо ліцензування НБУ операцій з погашення зобов'язань, предметом яких є валютні цінності, виключає підстави вимагати індивідуальної ліцензії НБУ для погашення кредиту, виданого в іноземній валюті. до валютних ризиків та зміну курсу. Згідно частини 2 статті 652 Цивільного кодексу України, якщо сторони не досягай згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Суд враховує, що зазначені валютні коливання суттєво вплинули на майнові інтереси обох сторін кредитного договору, а і на майнові інтереси Банку, як сторони даного кредитного договору, оскільки Банк виконав своє зобов'язання за кредитним договором, тобто надав кредит відповідачеві, в валюті договору. Валютні коливання виникли внаслідок знецінення гривні в цілому і, відповідно, по відношенню до долару США. Тому збитки банку в разі невиконання відповідачем своїх зобов'язань з повернення кредиту тим більше зростають в гривневому еквіваленті. Окрім того, як зазначив ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. ЦК України встановлено принцип свободи договору (ст.ст.6, 627 ЦК України), відповідно до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Так само вільно діяв і позивач за зустрічним позовом при укладенні додаткової угоди до кредитного договору, чітко усвідомлюючи в момент укладення цієї угоди, що укладаючи його в валюті - долар США - він несе ризик того, що його зобов'язання в гривневому еквіваленті можуть суттєво зрости в разі валютних коливань, які і до укладення цього договору не раз траплялись. При цьому Позивач цілком усвідомлював, що саме у зв'язку з тим, що є ризик зростання курсу долару США по відношенню до української гривні, розмір процентів в разі укладення додаткової угоди до кредитного договору в валюті долар США буде суттєво меншим, аніж в разі укладення аналогічного договору з банком в українській гривні. Тому позивач за зустрічним позовом не міг не усвідомлювати наявності імовірності валютних коливань в майбутньому, які б призвели до збільшення розміру його кредитних зобов'язань в гривневому еквіваленті. А тому це виключає наявність умови визначеної п.1ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України, оскільки при укладенні додаткової угоди до договору сторони виходили саме з імовірної можливості настання таких змін, на які посилається [PERSON] в зустрічному позові. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] не довела обставин, на які вона посилається, щодо визнання додаткової угоди недійсною, а тому позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Оскільки вимоги за зустрічним позовом не доведені, суд не вдається до аналізу обставин щодо дотримання строків позовної давності позивачем за зустрічним позовом при поданні зустрічного позову. Позовні вимоги за первісним позовом суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом судовий збір у справі в рівних частках, що становить 1751 гривні 54 копійки / 3503,07 :2/.

Outcome: approved