Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

21.02.2014 року [PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача - Любшанської сільської ради про усунення перешкод в користуванні заїздом до житлового будинку, який в подальшому уточнив. В обгрунтування позовних вимог послався на те, що на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради депутатів трудящих №449 від 16.11.1962 року йому та відповідачу були видані плани забудови земельних ділянок в [ADDRESS]. На підставі цього плану ним на відведеній земельній ділянці було проведено будівництво житлового будинку та видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. В той же час відповідачем із порушенням плану забудови та санітарних норм збудовано житловий будинок та господарські споруди, зокрема збільшено ширину забудови внаслідок недотримання відстані між заднім краєм будинку та межею згідно із планом, що стверджується актом від 06.07.1995 року. Окрім того, відповідачем протягом тривалого часу чиняться перешкоди щодо користування спільним заїздом, який веде до їхніх господарств. Мати відповідача, а згодом він, неодноразово, в тому числі, в судовому порядку, намагались безуспішно визнати таким, що належить виключно їм спірний заїзд до земельних ділянок. Відповідно до рішення №104 Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області від 20.07.2004 року, яке прийнято сільською радою, як органом місцевого самоврядування відповідно до ч.3 ст.158 Земельного Кодексу України, заїзд між ним та відповідачем визнано спільним. Те, що вказаний заїзд, який веде до господарств сторін є спільним також було визнано рішенням Любшанської сільської ради №126 від 03.10.2005 року, яке підтвердило рішення ради №104 від 20.07.2004 року. Після цього відповідач неодноразово звертався до Жидачівського районного суду із позовами, як в порядку цивільного так і адміністративного судочинства до Любшанської сільської ради та нього, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору про визнання вищевказаних рішень ради №104 від 20.07.2004 року та №126 від 03.10.2005 року незаконними. Постановою Жидачівського районного суду від 10.07.2008 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено у зв"язку із безпідставністю позовних вимог. Однак ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2009 року вказана постанова була скасована та провадження у справі закрито, оскільки вказану справу не слід було розглядати в порядку адміністративного судочинства, а сам спір стосується права користування земельною ділянкою. 25.10.2010 року комісією в складі Любшанського сільського голови, землевпорядника, депутатів сільської ради, головного архітектора Жидачівського району, юриста відділу земельних ресурсів Жидачівської РДА за наслідками розгляду на місці заяви-скарги позивача про встановлення межових знаків земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку було складено акт та додаток до акта у виді схеми. Із змісту акта вбачається, що при будівництві житлового будинку відповідачем було порушено будівельні норми і правила архітектури, зокрема встановлено відхилення від плану забудови земельної ділянки, а тому визначити межові знаки земельної ділянки забудови неможливо. Тому комісія прийшла до висновку, що межові знаки слід залишити такі, які є на момент складання акту та схеми, по якій встановлена огорожа [PERSON] Вказаний акт був затверджений рішенням Любшанської сільської ради №667 від 07.09.2010 року. Останнім рішенням ХУІ сесії Любшанської сільської ради №136 від 20.07.2012 року «Про вирішення спору між [PERSON] та [PERSON].» не було затверджено варіанти вирішення спору, вказані в листі Жидачівської РДА №02-17/1294 від 07.06.2012 року та в акті комісії, створеної Жидачівською районною радою від 04.02.2013 року, оскільки жоден із варіантів за наслідками голосування не набрав достатньої кількості голосів. Вказаний спір неодноразово розглядався різними інстанціями( Жидачівської РДА, Жидачівською районною радою), та при цьому було встановлено, що відповідач чинить перешкоди у користуванні спільним заїздом до будинку позивачу шляхом самовільного захоплення частини спільного заїзду до своєї земельної ділянки. За вказаних обставин позивач, посилаючись на вимоги ст.ст.83,96,103,152,212 ЗК України в уточненій позовній заяві просив суд - зобов'язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні заїздом до житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], шляхом демонтування загорожі, звільнення самовільно захопленої земельної ділянки на спільному заїзді до його земельної ділянки розміром 2,5х6,65м.. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала, та показала, що відповідач не маючи жодних правовстановлюючих документів на будівлі, якими користуються та на землю, порушуючи правила добросусідства, чинить перешкоди позивачу, який є її батьком, в користуванні земельною ділянкою, влаштувавши у травні 2012 року на спільному заїзді огорожу, чим позбавив можливості її довірителя заїзду на земельну ділянку, якою він користується. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, про що подав письмові заперечення проти позову, суть яких зводить до того, що твердження позивача [PERSON] про те, що він захопив частину спільного заїзду до його житлового будинку не відповідає дійсності, оскільки згідно акту №1 від 20.04.2010 року, який складено комісією Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області, було встановлено межові знаки відповідно до планів забудови 1962 року, які він не порушував і нікому не створював і не створює жодних перешкод в заїзді до житлових будинків. Також вважає, що позивач згідно із архітектурними нормами має можливість заїзду зі східної частини, земельної ділянки, яка межує із дорогою загального користування, а він позбавлений будь-яких альтернативних можливостей заїзду до свого житлового будинку. Важає, що заїзд, котрий не входить у межі його землекористування, повинен бути заїздом до його будинковолодіння, а не спільним до двох будинковолодінь. Щодо уточнених позовних вимог [PERSON] в частині звільненя самовільнозахопленої земельної ділянки розміром 2,5х 6.6,65м., то вказані позовні вимоги вважає незаконними та безпідставними, оскільки не підкріплені жодними доказами, а межові знаки його земельної ділянки встановлені комісією Любшанської сільської ради відповідно до акту від 20.04.2012 року. Представник третьої особи - сільський голова Люшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області Лизак В.М. показав, що між сторонами в справі протягом тривалого часу існує спір щодо користування заїздом до земельних ділянок, якими вони користуються. Любшанською сільською радою, як органом уповноваженим вирішувати земельні спори, вказаний спір неодноразово розглядався та при цьому сесією ради було прийнято рішення, яким вказаний заїзд визнаний спільним. Розглядались і інші пропозиції щодо вирішення спору, однак при голосуванні за них, жодна не набрала необхідної кількості голосів. При розгляді спору покладається на думку суду. Вислухавши сторони, дослідивши докази суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (а.с.13), яке видано виконавчим комітетом Жидачівської районної ради народних депутатів 29.11.1989 року, цілий житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є позивач [PERSON]. Вказаний житловий будинок був побудований позивачем [PERSON] відповідно до плану забудови земельної ділянки, яка була виділена йому відповідно до рішення виконкому Жидачівської районної ради №449 від 16.11.1962 року. Також із матеріалів справи вбачається, що на суміжній із земельною ділянкою позивача [PERSON], земельній ділянці, яка була виділена відповідно до цього ж рішення [PERSON], який є батьком відповідача [PERSON], знаходиться житловий будинок, отриманий у спадщину відповідачем після смерті його батьків: [PERSON] та [PERSON]. Вказаний житловий будинок побудований із відхиленням від плану забудови та при його будівництві були порушені будівельні норми та правила. У травні місяці 2012 року заїзд на земельну ділянку позивача [PERSON] було перекрито, шляхом встановлення огорожі суміжним землекористувачем - відповідачем [PERSON], чим обмежено у користуванні заїздом позивача [PERSON] до земельної ділянки, яка перебуває в його користуванні, що стверджується матеріалами справи (а.с.22), а також не заперечується самим відповідачем [PERSON], який вважає частину заїзду такою, що була включена до плану земельної ділянки, яка була виділена його покійному батькові для будівництва будинку в 1962 році. Проте із такими твердженнями відповідача погодитись суд не може, з огляду на наступне. Нормами діючого раніше та чинного законодавства України встановлено, що неможливе будівництво житлового будинку без можливості заїзду до такого будинку, тому що це суперечить змісту права власності, адже відсутність заїзду до житлового будинку та, відповідно до земельної ділянки, позбавляє власника права користування та розпорядження своєю власністю. До житлових будинків, в яких проживають позивач та відповідач від існуючої дороги, під"їзд повинен був здійснюватися і здійснювався існуючою дорогою, частину якої у 2012 році перегородив відповідач [PERSON], встановивши на ній огорожу. Відповідачем не надано суду жодних об'єктивних доказів, які б свідчили про те, що до будинку позивача будь-коли було передбачено інший заїзд, ніж частина ґрунтової дороги, яка служила заїздом до будинку позивача до моменту, коли відповідачем [PERSON] було загороджено спірну частину земельної ділянки (ґрунтової дороги загального користування). Судом не встановлено жодних неправомірних дій позивача [PERSON] під час отримання ним дозволу на будівництво житлового будинку на суміжній із відповідачем [PERSON] земельній ділянці в 1962 році і влаштуванні у подальшому спільного заїзду до неї. В той же час, як вбачається із матеріалів справи, зокрема рішення Любшанської сільської ради Жидачівського району Львівської області №104 від 20.07.2004 року, яке прийнято сільською радою, як органом місцевого самоврядування, який відповідно до ч.3 ст.158 Земельного Кодексу України уповноважений вирішувати земельні спори у межах населених пунктів щодо додержання меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, заїзд між позивачем та відповідачем визнано спільним (а.с.17). Рішенням цієї ж ради №126 від 03.10.2005 року підтверджено, що вказаний заїзд, який веде до житлових будинків сторін є спільним(а.с.16). Постановою Жидачівського районного суду від 10.07.2008 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Любшанської сільської ради та позивача, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, про визнання вищевказаних рішень ради №104 від 20.07.2004 року та №126 від 03.10.2005 року незаконними було відмовлено у зв"язку із безпідставністю позовних вимог(а.с. 10). Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.03.2009 року вказана постанова була скасована та провадження у справі закрито, оскільки вказану справу не слід було розглядати в порядку адміністративного судочинства, а сам спір стосується права користування земельною ділянкою(а.с.8,9). 25.06.2010 року комісією в складі: Любшанського сільського голови, землевпорядника, депутатів сільської ради, головного архітектора Жидачівського району, юриста відділу земельних ресурсів Жидачівської РДА за наслідками розгляду на місці заяви-скарги позивача про встановлення межових знаків земельної ділянки призначеної для обслуговування житлового будинку було складено акт та додаток до акта у виді схеми. Із змісту акта вбачається, що при будівництві житлового будинку відповідачем було порушено будівельні норми і правила архітектури, зокрема встановлено відхилення від плану забудови земельної ділянки, а тому визначити межові знаки земельної ділянки забудови неможливо. Тому комісія прийшла до висновку, що межові знаки слід залишити такі є на момент складання акту та схеми, по якій встановлена огорожа [PERSON] .Вказаний акт був затверджений рішенням Любшанської сільської ради №667 від 07.09.2010 року( а.с.19,20). Ці ж обставини ствердили в судовому засуданні районний архітектор Людкевич Л.В. та юрист управління Держкомзему у Жидачівському районі Кузишин М.В., котрі під час судового розгляду з участю сторін співставляли на відповідність планам забудови земельні ділянки сторін, виявивши повну невідповідність. Рішенням ХУІ сесії Любшанської сільської ради №136 Жидачівського району Львівської області від 20.07.2012 року "Про вирішення спору між [PERSON] та [PERSON]." не було затверджено варіанти вирішення спору вказані в листі Жидачівської РДА №02-17/1294 від 07.06.2012 року та в акті комісії, створеної Жидачівською районною радою від 04.02.2013 року, оскільки жоден із варіантів за наслідками голосування не набрав достатньої кількості голосів.(а.с.21). Аналізуючи вказані докази, суд приходить до висновку, що між сторонами існує спір щодо користування заїздом до житлових будинків та земельних ділянок, які перебувають у їх користуванні та при цьому відповідач [PERSON] чинить перешкоди у користуванні спільним заїздом до житлового будинку, який перебуває у власності позивача [PERSON] шляхом встановлення огорожі на спільному заїзді. Позбавлення позивача [PERSON] існуючого заїзду до належного йому житлового будинку, саме по собі не покладає на нього обов'язку та теоретичної можливості влаштування заїзду до садиби позивача з іншої сторони присадибної земельної ділянки позивача, а тому суд не бере до уваги вказані доводи відповідача. Відповідно до ст.83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів, тощо). Статтею 96 ЗК України передбачено, що землекористувач зобов'язаний не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, та дотримуватись правил добросусідства. Статтею 103 ЗК України, яка регламентує зміст добросусідства встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територй, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). В силу вимог ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Виходячи з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК). Таким чином, як вбачається із наведених норм земельного законодавства, підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача [PERSON] не чинити перешкод позивачу [PERSON] в користуванні заїздом до житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS], шляхом демонтування загорожі на спільному заїзді розміром 2,5 х6,65 м. Що стосуються позовних вимог позивача про зобов"язання відповідача звільнити самовільно захоплену земельну ділянку на спільному заїзді, то в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач, не є належним позивачем, так, як земельна ділянка(спільний заїзд) перебуває у власності територіальної громади в особі Любшанської сільської ради. Розприділяючи судові витративи між сторонами, суд відповідно до вимог ст.88 ЦПК України приходить до висновку, що стягненню із відповідача [PERSON] підлягають понесені позивачем [PERSON] витрати у вигляді судового збору у розмірі 243,6 грн..

Outcome: partial