Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

У травні 2012 року [PERSON] предявив позов до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 23 жовтня 2011 року близько 10 години 00 хвилин у лісосмузі с. Дачне Марїнського району Донецької області унаслідок необережних дій [PERSON] йому було заподіяно одне вогнепальне поранення передньої поверхні правого стегна з відкритим переломом стегнової кістки, пошкодженням стегнової артерії і вени, що спричинило рясну кровотечу з розвитком геморагічного і травматичного шоку 3 ступеня, що призвело до оперативного лікування і ампутації правої ноги до рівня верхньої третини стегна, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя і як таких, що викликали стійку втрату загальної працездатності. Унаслідок неправомірних дій відповідача він поніс додаткові витрати на лікування у сумі 2342 грн. 33 коп. та на харчування у сумі 2799 грн. 96 коп. Також [PERSON] зобовязаний відшкодувати потерпілому втрачений унаслідок втрати професійної і загальної працездатності заробіток по 3829 грн. 03 коп. щомісяця, починаючи з 23 жовтня 2011 року безстроково. Крім того, протиправними діями [PERSON] йому завдано моральну шкоду, оскільки він отримав психологічну травму у звязку з втратою роботи. Розмір моральної шкоди визначає у 200000 грн. (ас. 1-3). З урахуванням уточнення позовних вимог [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на його користь на відшкодування моральної шкоди 500000 грн., втрачений заробіток з 23 жовтня 2011 року по квітень 2016 року включно в загальній сумі 193179 грн., який вирахувати з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати з відповідним збільшенням; щомісячно втрачений заробіток унаслідок втрати професійної працездатності на 60%, починаючи з 01 травня 2016 року безстроково (ас. 40-43). Рішенням Марїнського районного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року позов задоволено частково. Суд вирішив стягнути з [PERSON] на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди втрачений заробіток за період з листопада 2011 року по квітень 2016 року в сумі 193179 грн., моральної шкоди 500000 гр. У решті вимог відмовити. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Відповідач, не погоджуючись з рішенням суду в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові про стягнення втраченого заробітку та зменшення розміру компенсації на відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив, що на його думку розгляд справи 27 квітня 2016 року фактично не відбувався, фіксування судового засідання не здійснювалось. Суд не відклав розгляд справи у звязку з його першою неявкою. Вважає неправильним застосування до спірних правовідносин положень абзацу другого частини першої ст. 1197 ЦК України. Крім того, суд стягнув суми з листопада 2011 року, проте позивач звільнився 04 червня 2012 року, тобто суд належним чином не зясував час, з якого у позивача виникло право на відшкодування шкоди. При визначенні розміру втраченого заробітку та компенсації на відшкодування моральної шкоди суд не врахував майновий стан відповідача та вину самого потерпілого. У судове засідання [PERSON] не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Позивач [PERSON] просив відхилити апеляційну скаргу, рішення залишити без змін. Апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу з наступних підстав. Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, керувався ст.ст. 1167, 1195, 1197, 1208 ЦК України й виходив з того, що внаслідок винних дій [PERSON] позивач втратив професійну працездатність на 60%, що призвело до втрати заробітку. Ушкодженням здоровя [PERSON] завдано моральну шкоду. У задоволенні вимог про стягнення втраченого заробітку щомісячно, починаючи з 01 травня 2016 року довічно зі збільшенням визначеного розміру у разі зростання мінімальної заробітної плати, відмовлено у звязку з безпідставністю вимог. Рішення суду в частині відмови у задоволенні решти вимог сторонами не оскаржено. Перевіряючи рішення в частині задоволення вимог про стягнення втраченого заробітку та компенсації на відшкодування моральної шкоди у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до наступного висновку. За загальним правилом майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України). Згідно з частиною першою ст. 1195 ЦК України, фізична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому, зокрема, заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Питання визначення заробітку (доходу), втраченого внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, врегульоване статтею 1197 ЦК України. Так, розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо (чч. 1, 3). Судом установлено і це підтверджується матеріалами цивільної справи, дослідженим кримінальним провадженням № 58-1308 (1/237/110/13), що вироком Марїнського районного суду Донецької області від 31 жовтня 2013 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 128 КК України, та на підставі ст. 7 КПК України (1960 року), ст. 74 КК України звільнений від покарання у звязку з закінченням строків давності. Стягнуто з засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] 83948 грн. 33 коп. на відшкодування матеріальної шкоди та 92560 грн. на відшкодування моральної шкоди. Зобовязано здійснювати щомісячні стягнення з засудженого [PERSON] на користь потерпілого [PERSON] на відшкодування втраченого заробітку за період з 01 лютого 2013 року і по 02 липня 2015 року (до чергового проходження МСЕК) відповідно до встановленої на цей період мінімальної заробітної плати з розрахунку 100% від пятикратної величини мінімальної заробітної плати. Вирішено питання про речові докази. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 25 березня 2014 року вирок суду першої інстанції в частині цивільного позову скасовано і справу направлено до того ж суду на новий розгляд у порядку цивільного судочинства. У решті вирок залишено без змін (ас. 21-23). Установлено, що [PERSON] засуджено за те, що 23 жовтня 2011 року близько 10 години, будучи у стані алкогольного спяніння, знаходячись на полюванні спільно з потерпілим [PERSON] біля золовідвалу Курахівської ГРЕС, розташованого біля с.Дачне Марїнського району Донецької області, при подоланні лісосмуги, не поставивши належну йому рушницю ІЖ 27 Е на запобіжник, тим самим не передбачаючи можливе настання суспільно небезпечних наслідків своїх дій, хоча повинен був і міг передбачити, зачепився стволами рушниці за гілку дерева, від чого рушниця стала падати. Він же, діючи з необережності, намагаючись схопити падаючу з плеча рушницю, пальцем руки натиснув на спусковий гачок, тим самим зробив постріл, який прийшовся в ногу потерпілому [PERSON], який знаходився позаду нього. У результаті необережних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] було заподіяне одне вогнепальне поранення передньої поверхні правого стегна з відкритим переломом стегнової кістки, пошкодженням стегнової артерії і вени, що спричинило рясну кровотечу з розвитком геморагічного і травматичного шоку 3 ступеня, що призвело до оперативного лікування й ампутації правої ноги до рівня верхньої третини стегна, що відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя і як таких, що викликали стійку втрату загальної працездатності більш ніж на 1/3. [PERSON] проходив службу в ОВС та МНС України з 08 вересня 1997 року. З 23 жовтня 2011 року по 20 лютого 2012 року знаходився на лікарняному у звязку з вогнепальним пораненням. Звільнений зі служби у відставку (з виключенням з військового обліку) за пунктом 99, підпунктом «3» (за станом здоровя) 04 червня 2012 року (ас. 11). Згідно з висновком експерта № 80 (ас. 31-36), між завданими [PERSON] 23 жовтня 2011 року тілесними ушкодженнями і встановленням йому 02 липня 2012 року інвалідності є причинний звязок. У [PERSON] є стійка втрата загальної працездатності на 70% і стійка втрата професійної працездатності на 60%. Між тілесними ушкодженнями, завданими 23 жовтня 2011 року [PERSON], і стійкою втратою загальної і професійної працездатності, є прямий причинний звязок. Ці обставини не заперечуються і не спростовані відповідачем. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вина [PERSON] у заподіянні шкоди [PERSON] ушкодженням здоровя доведена; відповідач зобовязаний відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним унаслідок зменшення професійної або загальної працездатності. Працездатність - це здатність людини до активної діяльності, що характеризується можливістю виконання роботи і функціональним станом організму в процесі роботи ("фізіологічною ціною" роботи) (ГОСТ 12.4.061-88) (Методичні рекомендації для проведення атестації робочих місць за умовами праці, затверджені постановою Міністерства праці України від 01.09.92 р. № 41). Поняття "професійна працездатність" випливає із поняття "професія" - рід трудової діяльності людини, яка володіє комплексом спеціальних знань, практичних навичок, одержаних шляхом спеціальної освіти, навчання чи досвіду, які дають можливість здійснювати роботу в певній сфері виробництва (Інструкція про встановлення груп інвалідності, затверджена наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05.09.2011 № 561). Встановлення групи інвалідності потерпілих, причини і часу її виникнення провадиться в усіх випадках медико-соціальними експертними комісіями - МСЕК. Ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв'язку з виконанням працівником трудових обов'язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медична експертиза - в решті випадків (п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"). Ступінь втрати працездатності визначається на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р. № 1317 "Питання медико-соціальної експертизи". Установивши, що ушкодження здоровя [PERSON] не повязано з виконанням службових обовязків, а його середньомісячний заробіток (дохід) за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва, дорівнює 2935 грн. 57 коп. (25226 грн. 78 коп. : 12) та 2893 грн. 08 коп. (8679 грн. 25 коп. : 3) відповідно, тобто є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати 985 грн. х 5 = 4925 грн., суд правильно субсидіарно (додатково) застосував до спірних правовідносин правило, указане у другому реченні абзацу 2 частини першої ст. 1197 ЦК України, згідно з яким, якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Крім того, суд обґрунтовано врахував підвищення розмірів мінімальної заробітної плати у розрахунках, що передбачається ст. 1208 ЦК України. Відтак колегія суддів відхиляє доводи скарги про неправильне застосування судом частини першої статті 1197 ЦК України при вирішенні даної справи як безпідставні. У той же час апеляційний суд визнає частково обґрунтованими наведені у скарзі мотиви щодо неповного зясування судом попередньої інстанції часу, з якого у позивача [PERSON] виникло право на отримання втраченого заробітку внаслідок втрати чи зменшення професійної працездатності. Так, стягуючи на користь [PERSON] втрачений заробіток з листопада 2011 року, суд не врахував факт нарахування і виплати позивачеві грошового утримання за період з 23 жовтня 2011 року по день звільнення 04 червня 2012 року за місцем його служби, розмір якого визначений згідно з пп. 10.1 п. Х «Виплата грошового забезпечення за час хвороби» наказу Міністерства України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи від 10 червня 2008 року № 447 «Про затвердження Інструкції про виплату грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту». Зазначений підпункт передбачає, що особам рядового і начальницького складу, які перебувають на лікуванні в госпіталях, лікарнях, стаціонарах та в інших лікувальних закладах, звільненим від служби через хворобу на підставі листків звільнення від службових обовязків через тимчасову непрацездатність і на підставі листків звільнення від службових обовязків через тимчасову непрацездатність у звязку з доглядом за хворими членами сімї або у відпустці через хворобу, зберігається виплата грошового забезпечення в розмірі, одержуваному на день вибуття особи рядового і начальницького складу на лікування (з урахуванням пункту 12.3 цієї Інструкції), але не більш ніж за чотири місяці підряд, крім випадків, коли законодавством України передбачені триваліші строки перебування на лікуванні. Тобто, з дня ушкодження здоровя по день звільнення [PERSON] збережено виплату грошового забезпечення в розмірі, одержуваному на день вибуття ним на лікування (ас. 141-145). Ці обставини були підтверджені позивачем у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. З матеріалів справи вбачається, що висновком судово-медичної експертизи, проведеної у справі, не встановлений час настання стійкої втрати професійної та загальної працездатності. Сторонам у справі апеляційним судом відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України розяснено наслідки не вчинення процесуальних дій, зокрема, не заявлення клопотання про призначення експертизи (ас. 136, 138). Проте відповідне клопотання ні позивачем, ні відповідачем на підтвердження вимог або заперечень не заявлено. Так, позивач пояснив суду, що вважає датою втрати професійної працездатності день нещасного випадку. На думку відповідача, доведення цих обставин законодавчо покладено на позивача (ас. 153-154). Відтак, ураховуючи, що [PERSON] первинно 2 група інвалідності у звязку з наслідками каліцтва у побуті 23 жовтня 2011 року встановлена висновком МСЕК від 20 лютого 2012 року № 280329, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК (ас. 162 т. 1 кримінального провадження) та дослідницькою частиною судово-медичної експертизи (ас. 34), суд стягує втрачений заробіток з наступного після звільнення дня, тобто з 05 червня 2012 року, оскільки визнання особи інвалідом є підтвердженням втрати професійної та загальної працездатності. Таким чином, установивши, що по день звільнення позивачем не був втрачений заробіток (дохід), не можна визнати обґрунтованим висновок місцевого суду про стягнення з відповідача на відшкодування шкоди втраченого заробітку з листопада 2011 року по 04 червня 2012 року. Отже, апеляційний суд скасовує рішення в зазначеній частині і ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. У звязку з цим рішення в частині визначення розміру відшкодування [PERSON] втраченого позивачем заробітку (доходу) за період з 05 червня 2012 року по квітень 2016 року слід змінити, стягнувши одноразово 170550 грн. 20 коп., виходячи з наступного розрахунку: Червень 2012 року 1102 грн. х 5 : 30 х 26 дн. х 60% = 2865 грн. 20 коп., Липень вересень 2012 року 1102 грн. х 5 х 60% х 3 міс. = 9918 грн., Жовтень листопад 2012 року 1118 грн. х 5 х 60% х 2 міс. = 6708 грн., Грудень 2012 року 1134 грн. х 5 х 60% = 3402 грн., Січень листопад 2013 року 1147 грн. х 5 х 60% х 11 міс. = 37851 грн., Грудень 2013 року серпень 2015 року 1218 грн. х 5 х 60 % х 21 міс. = 76734 грн., Вересень 2015 року - квітень 2016 року 1378 грн. х 5 х 60% х 8 міс. = 33072 грн. Апеляційний суд відхиляє доводи щодо неврахування пенсії та інших доходів, що отримує [PERSON], оскільки за правилами частини третьої ст. 1195 ЦК України шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів. Перевіривши доводи скарги щодо невідповідності розміру компенсації на відшкодування моральної шкоди вимогам розумності і справедливості, колегія суддів зазначає таке. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з розясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, неможливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок протиправних дій відповідача [PERSON] завдано моральну шкоду, оскільки ушкодження здоровя вимагало від потерпілого додаткових зусиль для організації свого життя, лікування. Проте задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації на відшкодування моральної шкоди у розмірі 500000 гр. у повному обсязі, суд на порушення зазначених розяснень Пленуму Верховного Суду України виходив лише з характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, не врахувавши інші обставини, зокрема, конкретні обставини заподіяння шкоди потерпілому у результаті необережних дій [PERSON], встановлені вироком суду, що набрав законної сили. Установивши, що поранення заподіяно потерпілому в результаті необережних дій [PERSON], суд при визначенні розміру компенсації не дав належної оцінки цій обставині. Відтак колегія суддів приходить до висновку про зміну судового рішення в частині визначення розміру компенсації, що підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоровя. Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Зважаючи на це будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. З урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, неможливості відновлення тощо); конкретних обставин заподіяння шкоди потерпілому у результаті необережних дій [PERSON], вимог розумності та справедливості суд визначає розмір компенсації в 250000 грн. Колегія суддів відхиляє доводи скарги про неврахування майнового стану відповідача при визначенні розміру відшкодування втраченого заробітку та моральної шкоди. Так, за приписами частини четвертої ст. 1193 ЦК України у випадку, коли шкоди завдано вчиненням злочину, суд не може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища. Крім того, суд попередньої інстанції обґрунтовано не застосував до спірних правовідносин положення частини другої ст. 1193 ЦК України, які передбачають урахування вини потерпілого при визначенні розміру відшкодування, оскільки не установлено і матеріалами справи не підтверджується, що груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди. Стаття 70 Закону України «Про виконавче провадження», на яку [PERSON] посилається в обґрунтування доводів скарги, визначає розмір відрахувань під час примусового виконання рішення суду, тому не підлягає застосуванню при визначенні судом певних сум на відшкодування завданої позивачеві шкоди. Щодо порушення прав відповідача на справедливий судовий розгляд з огляду на те, що суд не відклав судове засідання, призначене на 27 квітня 2016 року, у звязку з його першою неявкою, слід зазначити таке. Підставами для відкладення розгляду справи в межах строків, встановлених статтею 157 ЦПК України, згідно зі ст. 169 цього Кодексу, є неявка однієї із сторін або будь-кого з інших осіб. Проте з журналу судового засідання від 27 квітня 2016 року (ас. 73-74) видно, що [PERSON] був присутнім у судовому засіданні. Зауваження щодо журналу судового засідання відповідачем не принесені. Обставина щодо розгляду справи судом першої інстанції за участю відповідача підтверджена позивачем. Ураховуючи, що суд першої інстанції при вирішенні даної справи не повно зясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу. Суд рішення Марїнського районного суду Донецької області від 27 квітня 2016 року в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування шкоди втраченого заробітку з листопада 2011 року по 04 червня 2012 року скасовує; в частині визначення розміру відшкодування втраченого заробітку (доходу) за період з 05 червня 2012 року по квітень 2016 року та компенсації на відшкодування моральної шкоди змінює. Апеляційний суд ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні вимог про стягнення на відшкодування шкоди втраченого заробітку з листопада 2011 року по 04 червня 2012 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування шкоди втрачений заробіток за період з 05 червня 2012 року по квітень 2016 року одноразово 170550 грн. 20 коп., компенсацію на відшкодування моральної шкоди 250000 грн. За таких обставин підлягає зміні рішення в частині визначення розміру судового збору за подання позовної заяви з 2206 грн. 79 коп. на 1812 гр. 80 коп. Крім того, з [PERSON] стягується у дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2361 грн. 03 коп., сплату якого ухвалою про відкриття апеляційного провадження від 18 липня 2016 року було відстрочено до ухвалення судового рішення у справі на підставі ст. 8 Закону України «Про судовий збір» та ст. 82 ЦПК України. Рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог сторонами не оскаржено, його законність й обґрунтованість відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не перевіряв.

Outcome: partial