Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

17.09.2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому зазначила, що на підставі договору дарування від 22 травня 2014 року вона стала єдиною власницею квартири [ADDRESS], у спірній квартирі колишнім власником була здійснена реєстрація відповідачки, добровільно знятися з реєстраційного обліку відповідачка не бажає, на підставі ст.ст. 98, 99 ЖК України відповідачка є тимчасовим мешканцем, а тому вона на підставі ст. 391 ЦК України, як власник квартири має в будь-який час на звільнення з житлової площі та зняття з реєстрації всіх піднаймачів, що отримали право тимчасового проживання, просить усунути перешкоди у здійсненні права власності, зняти з реєстрації [PERSON] з адреси реєстрації [ADDRESS] 22.01.2015 року позивачка [PERSON] уточнила позовні вимоги, зазначивши, що з 24.09.2014 року відповідачка звільнила раніше займану житлову площу та переселилася у власне приміщення за адресою: [ADDRESS], в подальшому відповідачка народила доньку [PERSON] та без її згоди провела реєстрацію у спірній квартирі, така реєстрація зменшила мінімальні норми на кожну зареєстровану особу та призвела до зменшення нижче норми встановленої чинним законодавством; своїми діями відповідач [PERSON] вчинила перешкоди власника у вільному розпорядженні майном, що порушує законне право власника на вільне користування належним йому майном, оскільки вона має намір продати квартиру та поліпшити житлові умови членів родини власника. Просить усунути перешкоди у здійсненні права власності, зняти з реєстрації громадян [PERSON] та [PERSON] з адреси реєстрації [ADDRESS] У судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги, просить позов задовольнити, усунути перешкоди у здійсненні права власності, зняти з реєстрації громадян [PERSON] та [PERSON] з адреси [ADDRESS], оскільки відповідачка [PERSON] у добровільному порядку знятися з реєстрації не бажає, натомість тому, під час провадження справи у суді зареєструвала у її квартирі без її згоди новонароджену [PERSON] Представник позивача [PERSON] вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, такими, що відповідають нормам чинного законодавства, оскільки чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника, власник квартири, що у законний спосіб її придбав має право в будь-який час на звільнення з житлової площі і зняття з реєстрації всіх піднаймачів, що отримали право тимчасового проживання, що прямо передбачено ст.391 ЦК України про захист права власності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталася. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує, просить у позові відмовити, вважає, що позивачкою не доведений факт заподіяння відповідачкою та її донькою перешкод у здійсненні права власності, крім того, [PERSON] у власності житла не має, на теперішній час мешкає разом з донькою у квартирі, яку орендує. Донька [PERSON] була зареєстрована разом з матір'ю відповідно до ст.156 ЖК України, на її реєстрацію згода власника потрібна не була. Чому донька [PERSON] не була зареєстрована за адресою разом з ним, відмовився пояснити, зазначивши у власності свого житла він не має. Представник відповідача [PERSON] вважає заявлені позовні вимоги такими, що суперечать ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, а тому задоволення позову неможливе . Представник третьої особи служби (управління) у справах дітей по Хортицькому району Алішевська В.В. проти задоволення позову заперечує, оскільки зняття з реєстрації малолітньої [PERSON] порушує її законні права та інтереси. Представник третьої особи управління державної імміграційної служби України в Запорізькій області не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно, надав суду заяву щодо розгляду справи у її відсутність. Вислухавши пояснення позивачки, представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення свідка [PERSON], яка в судовому засіданні пояснила, що відносини між нею, чоловіком та відповідачкою стали неприязними, тому вони з чоловіком подарували спірну квартиру одній з доньок - позивачці по справі, хоча на час укладання договору в квартирі мешкали обидві доньки, добровільно знятися з реєстрації відповідачка не бажає, не зважаючи на те, що вони з чоловіком пропонували [PERSON] реєстрацію за своїм місцем проживання; повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено: 22 травня 2014 року [PERSON], який є батьком сторін, уклав договір дарування. Згідно якого, подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. 22.05.2014 року [PERSON] зареєструвала право власності на зазначену квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно довідки ЖБК -354 "Електрод-2" вбачається, що на час укладання договору дарування у квартирі [ADDRESS] були зареєстровані [PERSON], її неповнолітні діти [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які постійно мешкали у спірній квартирі. 24.09.2014 року чоловік [PERSON] - [PERSON] уклав договір оренди квартири [ADDRESS] у зв'язку з чим [PERSON] звільнила квартиру [ADDRESS] та переїхала мешкати до чоловіка у орендоване житло. [INFO] [PERSON] народила доньку [PERSON] 15.10.2014 року адвокат [PERSON] - [PERSON] на ім'я начальника УДМС Хортицького РВ УМВС України в Запорізькій області надав заяву про заборону вчинення дій, в якій зазначив, що власник квартири [PERSON] заперечує проти реєстрації нових мешканців за адресою [ADDRESS] без її письмової згоди та просить не вчиняти реєстрацію новонародженої дитини до вирішення спору у суді. Листом № 2315-Г-28 від 24.10.2014 року начальник Хортицького райвідділу у м. Запоріжжі УДМС України повідомила заявника про відсутність підстав для відмови щодо реєстрації проживання дитини до матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та про можливість у разі незгоди з відповіддю оскарження дій відповідно до норм чинного законодавства. Зазначені дії начальника Хортицького райвідділу у м.Запоріжжі УДМС України ані позивачкою ані її представником оскаржені не були. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" - реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється управліннями, відділами (секторами) Державної міграційної служби України) в районах, районах у містах, містах обласного значення у день подання особою документів. Відповідно до "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів" п 2.3. Відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них; місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки. Крім того, згідно з положеннями Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання" реєстрація місця проживання є лише фактом, підтверджуючим місцезнаходження особи і ніяким чином не може вплинути на володіння власною нерухомістю, право на яке документально підтверджено в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових та службових осіб з питань реєстрації місця проживання чи місця перебування особи можуть бути оскаржені в установленому законом порядку. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Конституція України у статті 47 гарантує кожному право на житло та встановила, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з роз'ясненнями, наданими в пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" N 5 від 07.02.2014, згідно з якими під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Саме така правова позиція висловлена суддями у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року Норми ст. 391 ЦК Українине є самостійною підставою для виселення відповідачів з належного власнику будинку (квартири), ураховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Підстави та предмет заявленого позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття з реєстрації відповідача позивачем не змінювались, вимоги про втрату права користування житлом, тому заявлені на підставі ст. 391 ЦК України позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття особи з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають. Посилання в позові на те, що відповідач не приймає участі в оплаті комунальних послуг та утриманні житла, не є передбаченими законом підставами для його зняття з реєстраційного обліку, зважаючи на встановлений нормами цивільного та житлового законодавства інший спосіб захисту прав власника у такому випадку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed