Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

14.02.2018р. позивачка звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (третя особа - Орган опіки та піклування Соборної районної у м. Дніпрі ради) про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу і супроводу батька. (а.с. № 3-7). В обґрунтування позовних вимог, позивачка в позовній заяві посилалася на те, що 05.08.2006р. між нею та відповідачем був укладений шлюб, від якого сторони мають спільну доньку [PERSON], [INFO]. 20.03.2013р. рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано. Донька проживає з матір'ю та знаходиться на її повному утриманні. Відповідач з донькою не спілкується, участі у вихованні не приймає, матеріально дитину не забезпечує, крім того, чинить перешкоди у здійсненні позивачкою заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини її оздоровлення, а саме, відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини до Туреччини для відпочинку та оздоровлення, при цьому, жодних аргументованих доводів чи вагомих аргументів, які б пояснювали його таку поведінку, не наводить. Позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл, але останній заперечував щодо виїзду доньки за межі України. Так 06.02.2018р. позивачка направила відповідачу відповідного листа, який відповідач відмовився отримувати, отже, питання щодо надання дозволу батька на виїзд дитини на відпочинок за кордон, не може бути врегулювано в позасудовому порядку. Для повноцінного відпочинку та оздоровлення доньки позивачка забронювала квитки до Туреччини на початок літа з 24.06.2018р. до 08.07.2018р. та в кінці літа з 26.08.2018р. до 09.09.2018р. з бронюванням готелю на відповідний період і оскільки відповідач не надає нотаріальної згоди на це, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів дитини, позивачка просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній [PERSON], 2009р. народження у супроводі бабусі дитини - [PERSON], 1965р.н., без дозволу та супроводу батька дитини [PERSON] 1986р.н. до Туреччини з метою оздоровлення та відпочинку у період з 24.06.2018р. до 08.07.2018р. зі зворотнім поверненням на територію України, а також у період з 26.08.2018р. по 09.09.2018р. в супроводі матері [PERSON] зі зворотнім поверненням на територію України. Представник позивачки - адвокат [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги від 31.01.2018р. (а.с. № 42) та ордера від 13.02.2018р. (а.с. № 43) в заяві до суду від 10.05.2018р. позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, розглянувши справу за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с.№80). Відповідач - [PERSON] в підготовче засідання 05.04.2018р. та судові засідання 26.04.2018р. та 10.05.2018р. тричі поспіль не з'явився. Про дату та час слухання справи в підготовчому засіданні, призначеному на 05.04.2018р. відповідач повідомлявся шляхом направлення судової повістки за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 23.02.2018р. (а.с. № 46), конверт був повернутий до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Крім того, виклик відповідача був здійснений відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про дату та час слухання справи в судовому засіданні 26.04.2018р. виклик відповідача також був здійснений відповідно до положень ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Про дату та час слухання справи в судовому засіданні, призначеному на 10.05.2018р. відповідач повідомлявся шляхом направлення судової повістки за адресою, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 23.02.2018р. (а.с. № 46), до суду повернулось зворотне повідомлення, з якого вбачається, що судову повістку на 10.05.2018р. відповідач отримав 28.04.2018р. (а.с. № 79). Представники третьої особи - Орган опіки та піклування Соборної районної у м.Дніпрі ради - Голик О.І. (діє на підставі довіреності від 03.01.2018р. - а.с. № 63) та Вєтрова Т.І. (діє за довіреністю від 23.03.2018р. - а.с. № 64) в судові засідання по справі не з,явилися, про дату підготовчого та судових засідань були повідомлені належним чином (а.с.№ 58, 62, 73), про причини неявки суд не сповістили. Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідач виходячи з положень ч.11 ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, в підготовче та судові засідання не з'явився, своїх заперечень проти позову не надав, згідно до ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи 10.05.2018р. здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Частиною 7 ст.7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Судом встановлено, що з 05.08.2006р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану ДМУЮ, актовий запис №558, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.03.2013р. шлюб було розірвано (а.с. № 9). Від даного шлюбу сторони мають спільну дитину: доньку [PERSON], [INFO], яка проживає зі своєю матір'ю, є ученицею загальноосвітнього закладу І-ІІ ступенів №11, в якому навчається з 16.09.2016р. і дотепер (а.с. № 10, 13). З 29.09.2017р. позивачка перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Соборного району у м. Дніпрі (актовий запис №892 - а.с. № 8). З 2008р. позивачка працює комерційним директором на ТОВ «Кабельний завод «Енергопром», має достатній заробіток, що підтверджується довідкою про доходи, разом з донькою проживають в квартирі, яка належить позивачці на праві власності (а.с. № 11,12,23). Як вбачається з матеріалів справи, відповідач проживає окремо від позивачки та дитини, участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не забезпечує. Аналізуючи спірні правовідносини, суд приходить висновку про те, що вони врегульовані ЦК України, СК України, положеннями ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Конвенцією "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р. Згідно пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995р. № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріальної посвідченої згоди другого з батьків може здійснюватися на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, суд може зробити висновок, що діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду малолітньої дитини за межі України, а лише встановлено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини", ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Як вбачається з матеріалів справи для відпочинку та оздоровлення дитини позивачка забронювала квитки до країни Туреччина на початок літа з 24.06.2018р. до 08.07.2018р. для виїзду дитини на межі України в супроводі бабусі [PERSON], 1965р.н. (а.с. № 37-39) з бронюванням готелю «AMADA DOLCE VITA LUMURY» в м. Кемер (Туреччина) на період відпочинку, та в кінці літа з 26.08.2018р. до 09.09.2018р. для виїзду дитини на межі України в супроводі матері [PERSON] (а.с. № 16) з бронюванням готелю «MAXX ROYAL KEMER RESORT» на період відпочинку. 06.02.2018р. позивачка направила відповідачу листа з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за межі України, проте, 08.02.2018р. відповідач відмовився від отримання відповідного листа, що підтверджується відомостями з сайту «Нова пошта», копія накладної відправлення та інформація щодо відстеження пересилання долучено до матеріалів справи (а.с. № 17-18), виходячи з чого, суд приходить до висновку про те, що питання щодо надання дозволу батька на виїзд дитини на відпочинок за кордон, не могло бути врегулювано в позасудовому порядку Враховуючи, що виїзд дітей за межі України відповідає їх інтересам та є доцільним з точки зору їх оздоровлення, виховання та розвитку, а також приймаючи до уваги, що це не постійні виїзди без згоди батька, що може взагалі позбавити його можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними, а має одноразовий характер із зазначенням конкретного періоду перебування дитини за межами України на відпочинку, а саме, з 24 червня 2018р. по 08 липня 2018р. та з 26 серпня 2018р. по 09.09.2018р. з зазначенням країни виїзду, а саме до Туреччини, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, заснованими на законі і такими, що підлягають задоволенню. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, з огляду на те, що позивачка при пред'явлені позову сплатила судовий збір у розмірі 1410грн. з урахуванням задоволення позову суд вважає за можливе стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] суму сплаченого при подачі позову судового збору в розмірі 1410грн., що підтверджується квитанцією (а.с. №2). На підставі викладеного

Outcome: approved