Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

28.10.2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводження батька, обґрунтувавши вимоги тим, що в період з лютого місяця 2010 року по листопад 2012 року вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Від сумісного життя вони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем. В даний час позивач має намір виїхати за кордон України до Російської Федерації разом з сином для відпочинку, оздоровлення дитини та відвідання при цьому родичів, однак відповідач в беззаперечній формі відмовляється оформити нотаріально посвідчену довіреність, яка надає право на виїзд дитини за кордон без супроводу батька. В судове засідання позивач [PERSON] не з*явилась, однак надала суду заяву , в якій на позовних вимогах наполягає і просила їх задовольнити, не заперечує проти винисення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи був попереджений належним чином, згідно телефонограми, зареєстрованої в Журналі телефонограм №1 за № 397 від 29.10.2014 року.. Тому за згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки і піклування Краснолиманської міської ради в судове засідання не з"явився, про час та місце розгляду справи був попередженийц належно. Дослідивши надані сторонами докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив що спірні правовідносини регулюються положеннями статті 33 Конституції України, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII ,з наступними змінами і доповненнями, Правилами оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, положеннями Цивільного Кодексу України і Сімейного Кодексу України. Судом встановлено, що в період з лютого місяця 2010 року по листопад 2012 року вона перебувала в фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Від сумісного життя сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачем. ( свідоцтво про народження серії [NUMBER], виданого 09.07.2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції).(а.с. 7,8 ).. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання. Відповідно до ч. 1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України). Позивач для відпочинку, розширення світогляду дитини та відвідування родичів з метою укріплення родинних стосунків та оздоровлення дитини, яка відповідно до медичного висновку потребує домашнього догляду(а.с.9), має бажання та можливість з»їздити з останьою за кордоном. Однак, відповідач за постійним місцем проживання не проживає, довгий час участі у вихованні та утриманні дитини не приймає, аліменти не сплачує, що є перешкодою в отриманні його згоди на здійснення позивачем заходів, спрямованих на покращення фізичного, духовного та морального розвитку дитини, розширення її світогляду, укріплення соціальних стосунків з родичами шляхом ухилення від надання дозволу позивачу на виїзд малолітньої дитини за кордон для відпочинку та спілкування з близькими родичами у передбаченому чинним законодавством порядку. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст.313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Згідно ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходить з того, що відповідач не є позбавлений батьківських прав відносно малолітньої дитини, аліменти на утримання останнього не сплачує, участі у іншому утримання та вихованні дитини не приймає, але все ж має право на здійснення своїх батьківських прав та виконання своїх батьківських обов'язків. Однак, позбавлення можливості малолітньої дитини виїхати за кордон порушує її законні права та інтереси, зокрема ст. 33 Конституції України, яка визначає для громадян України вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України та ст.1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", згідно якої громадянин України має право виїхати з України і не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. Окрім того, суд вважає, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду останнього та добре позначиться на її фізичному, духовному та інтелектуальному розвитку, як особистості та відповідатиме волі та бажанню дитини щодо відпочинку та відвідання родичів разом з матір'ю за кордоном. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження, та доведення перед судом їх переконливості, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню бо є необхідність надати позивачу дозвіл для її малолітньої дитини на тимчасові неодноразові виїзди за кордон у супроводі позивача без згоди та супроводу відповідача до Російської Федерації до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку. На підставі викладеного, та

Outcome: approved