Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

28.03.2019 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав щодо їх сина [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на протязі останніх трьох років позивачка одноособово займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини, а відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, його матеріальному забезпеченню. Позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 01.03.2013 року по 02.10.2015 року, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] . Після розірвання шлюбу по теперішній час дитина проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Дитина хворіє, є інвалідом дитинства та перебуває на обліку в КНП «Міська дитяча поліклініка №13». Лікуванням дитини та відвідуванням дитячого дошкільного навчального закладу відповідач не займався, до лікувальних установ, дитячого садочка дитину супроводжувала позивачка. Рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти на утримання сина, які він не сплачує та має заборгованість. Вищевказані дії відповідача є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] . Позивачка в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з вищевказаних підстав, пояснивши, що протягом приблизно останніх трьох років відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню їх спільного сина. А саме, після розірвання шлюбу та з часу окремого проживання із нею і дитиною відповідач до літа 2016 року відвідував сина, брав до себе на відпочинок, сплачував аліменти. Коли їй стало відомо, що відповідач проживає із іншою жінкою та вона не знає адресу його проживання і куди він забирає дитину, вона перестала надавати відповідачеві дитину на добу, запропонувала нетривалі побачення без залишення дитини у відповідача на ніч. Після цього відповідач припинив спілкування із нею і дитиною та перестав допомагати і сплачувати аліменти. Допомогу по теперішній час надає сестра відповідача, вона ж і відвідує дитину. Дитина у лютому 2017 року була госпіталізована, відповідач не надавав допомоги і не відвідував дитину у лікарні, вона повідомляла через сестру відповідача про необхідність допомоги та вимушена була покласти дитину у лікарню із бабусею, оскільки була вагітна. При влаштуванні дитини у дитячий садок для отримання заяви від відповідача вона вимушена була звернутися в органи поліції, мала проблеми із влаштуванням дитини до школи, не може вивезти її за кордон без нотаріальної згоди відповідача. Відповідач має заборгованість по аліментах, яку почав погашати лише останнім часом. Орган опіки і піклування у 2016 році розглядав заяву відповідача про перешкоджання нею у побаченнях із дитиною, вона надала необхідні пояснення, про прийняте рішення їй невідомо. На даний час вона проживає у цивільному шлюбі з іншим чоловіком, який виховує і допомагає утримувати сина [PERSON] , бажає створити повноцінну сім`ю із ним, щоб він дитині був батьком. Вони із відповідачем не зможуть спілкуватися, відновлення спілкування відповідача із дитиною не буде позитивним. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні (а.с.32-33). Додатково в судовому засіданні пояснив, що після розірвання шлюбу він відвідував дитину, забирав сина до себе на добу. Після того як позивачка дізналася, що у нього є інша жінка, перестала надавати дитину на добу, запропонувала спілкування на нетривалий час. Так сталося, що він одружився на жінці, яка раніше перебувала у шлюбі із теперішнім цивільним чоловіком позивачки, і між ними почали виникати сварки. Під час зустрічей вони із позивачкою сварилися, дитина почала страждати, плакала, не хотіла від нього уходити і тому він перестав брати дитину і спілкуватися із позивачкою, оскільки це негативно впливало на дитину та на їх сім`ї. У позивачки є його контактні дані, але вона не бажає із ним спілкуватися, особисто до нього не зверталася із проханням допомоги. Коли позивачка передавала через його сестру прохання про допомогу, він допомагав, з`явився у дитсадочок, потім написав заяву і до школи. Аліменти не сплачував у зв`язку із тим, що не працював, в його новій сім`ї народилася дитина, крім того, на утримання дитини нової дружини батьком дитини, яким є цивільний чоловік позивачки, кошти не надаються. У 2016 році він звертався до органу опіки та піклування у Московському районі м.Харкова з приводу перешкоджання позивачкою у спілкуванні із дитиною, де запропонували вирішувати це або в судовому порядку або мирним шляхом. Він ніколи не відмовлявся і не відмовляється від дитини, любить її, але, оскільки він не бажає травмувати дитину, вважає на даний час неможливим побачення із нею. Представник третьої особи органу опіки та піклування Золочівської РДА Харківської області Назаренко А.В. в судовому засіданні проти позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] заперечувала, пояснила, що дане питання розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 25.04.2019 року, та було прийнято рішення вважати недоцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , оскільки доказів злісного невиконання останнім батьківських обов`язків, ухилення від їх виконання, жорстокого поводження із дитиною, притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності за злочини відносно дитини, зловживання алкогольними напоями або наркотичними засобами не надано. Не встановлено негативного впливу з боку відповідача на дитину. Як вбачається, між позивачем і відповідачем є непорозуміння, розбрат, але це не може бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. В даному випадку позбавлення [PERSON] батьківських прав не буде слугувати інтересам дитини. Заслухавши пояснення сторін, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із наданої суду копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 17.04.2013 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, 05.04.2013 року в родині [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 02.10.2015 року укладений 01.03.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку [PERSON] і [PERSON] зареєстровані в квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [INFO] , є дитиною-інвалідом, про що свідчить надана копія корінця медичного висновку від 08.06.2017 року, дійсного до 08.06.2022 року. Згідно листа КНП «Міська дитяча поліклініка №13» від 05.03.2019 року дитина [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з приводу гострого гломерулонефрита (інвалід дитинства), на прийоми до лікаря-педіатра дитину супроводжує мати. Відповідно до листа КНП «Міська клінічна дитяча лікарня №16» від 11.03.2019 року дитина [PERSON] перебуває на диспансерному обліку з 24.03.2017 року по теперішній час, при госпіталізації з дитиною перебувала бабуся, про батька інформація відсутня. Згідно листа КЗ «Дошкілький навчальний заклад (ясла-садок) №108 Харківської міської ради» від 15.02.2019 року дитина [PERSON] відвідує даний заклад, до якого зарахований на підставі особистої заяви матері [PERSON] та батька [PERSON] .. Дитина ставиться до дитсадка позитивно, є активною, охайно одягнений, дружелюбний. Дитина отримує безкоштовне харчування. Інформація про осіб, які забирають дитину та займаються нею не збиралася та відсутня. Відповідно до листа Московського відділу поліції ГУНП в Харківській області повідомлено [PERSON] про проведення з колишнім її чоловіком бесіди з приводу приїзду до дитячого садка для подачі заяви. Згідно довідки МВДВС по Дергачівському та Золочівському районах ГТУЮ у Харківській області від 15.05.2019 року №11833, відповідно до виконавчого листа №643/14268/15-ц від 18.02.2019 року, виданого Московським районним судом про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку/доходу щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі заяви 26.08.2015 року до досягнення повноліття дитини, станом на 30.04.2019 року заборгованість становить 46892,91 грн. Боржником сплачено аліменти у березні та квітні 2019 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю позивачки, вони проживають разом в м. Харкові, після розірвання шлюбу відповідач перестав спілкуватися, відповідати на дзвінки позивачки, сплачувати аліменти та приймати участь у вихованні та лікуванні дитини [PERSON] Причини цього їй не відомі. Із дитиною спілкується сестра відповідача, відповідач не приходив на свята до дитини, не відвідував також у дитячому садку, не допомагав у лікуванні дитини. Коли дитина була у лікарні, відповідач приходив відвідати дитину, але відмовився залишитися із дитиною. Позивачка та цивільний чоловік останньої забезпечують всім необхідним дитину, виховують її, лікують. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка є його цивільною дружиною, із якою він познайомився у 2016 році. З того часу по теперішній він не бачив відповідача, останній не приймає будь-якої участі у вихованні сина, не відвідував у дитсадку, з яких причин йому невідомо. Позивачка не перешкоджає відповідачу у побаченнях із дитиною, дитина надається сестрі та матері відповідача. Раніше, коли дитина бачилася із відповідачем, вона поверталася засмученою. Останні роки вихованням і утриманням дитини займається позивачка і він. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивачка є її двоюрідною сестрою. Відповідач проживає окремо від позивачки та дитини після розірвання шлюбу з 2015 року. Після цього відповідач декілька разів брав дитину, потім перестав. Причиною цьому є інша жінка у відповідача. Позивачка не перешкоджала відповідачеві у побаченнях із дитиною. Дитина сумувала за батьком, згадувала його. Відповідача просили приймати участь у вихованні дитини, але він не приходив на свята, не телефонував, не цікавився дитиною, не приймав участь у лікуванні. У вихованні дитини приймали участь мати та сестра відповідача. Вихованням і утриманням дитини займається позивачка та цивільний чоловік останньої. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач на даний час є її чоловіком. Відповідач не спілкується із дитиною близько 3х років, внаслідок особистих образ з боку позивачки, яка на даний час проживає із її колишнім чоловіком. Дитина надавалася відповідачу позивачкою до 2016 року, доки остання не дізналася про її вагітність та перестала надавати. Позивачка знає номер телефону відповідача, спілкується із його сестрою, він телефонував позивачці, просив надати дитину. Відповідач звертався до органу опіки та піклування Московського району м.Харкова щодо перешкоджання у спілкуванні із дитиною, але рішення не було прийнято, повідомили, щоб домовлялися із позивачкою, але цього не відбулося. Позивачку у даній ситуації цікавлять лише гроші від відповідача, а не дитина. Дитина прив`язана до батька, любить його, плакала, коли розлучалася із ним, відповідач любить дитину та ставиться до неї дуже добре. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю відповідача та бабусею його спільної із позивачкою дитини [PERSON] . З 26.04.2015 року позивачка і відповідач проживають окремо, позивачка спочатку надавала відповідачу дитину, а потім перестала внаслідок неприязні до нього. Дитина любить свого батька, сумувала і плакала за ним, тому відповідач перестав відвідувати дитину, щоб не травмувати. Відповідач любить дитину, він гарний батько. Вона із відповідачем декілька разів зверталися до органу опіки та піклування з приводу спілкування із дитиною, однак це питання вирішено не було, сказали, що нічого у них не вийде, тому вони будуть звертатися до суду. Відповідач сплачував аліменти до квітня 2016 року, але у зв`язку із звільненням з роботи, не платив. Зараз сплачує аліменти на утримання сина. Дитина використовується позивачкою задля з`ясування стосунків із відповідачем. Згідно висновку органу опіки та піклування Золочівської районної державної адміністрації Харківської області №120 від 03.05.2019 року, орган опіки та піклування не вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно у відношенні сина [PERSON] , [INFO] . З огляду на вік [PERSON] (шість років), суд у відповідності до ч. 2 ст. 171 СК України вважає за недоцільне заслуховувати думку дитини щодо вирішення даного спору. При вирішенні спору суд виходив з того, що правовідносини врегульовані нормами\~ Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; хронічно зловживають алкоголем або наркотиками; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. При цьому суд бере до уваги прецедентну практику Європейського суду з прав людини, а саме: право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", пункт 49, рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 47), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49), у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58). Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. При цьому в даній справі суд враховує стосунки, що склалися між позивачкою і відповідачем після розірвання шлюбу, наявності конфлікту між колишнім подружжям, які, створивши нові сім`ї, не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, ставлення відповідача до дитини та бажання відновити спілкування із сином, та те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено, належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина, позивачем не надано. Посилання позивачки на існування заборгованості по аліментах та невідвідування відповідачем навчального закладу дитини у повній мірі не може свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків. При цьому, суд враховує, що виконавчий лист, за яким проводиться утримання з відповідача аліментів з дня подачі заяви до суду 26.08.2015 року, видано 18.02.2019 року. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін (пункт 4 частини 3 статті 2 ЦПК України). За правилами частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з пунктом четвертим частини другої статті 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема, подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши та проаналізувавши надані докази, суд не вбачає підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина [PERSON] та вважає, що таке позбавлення не відповідає інтересам дитини. Отже, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed