Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-25 00:00:00

АТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 31.01.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 1500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У порушення умов договору, відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, не здійснює платежі щодо погашення заборгованості, що призвело до виникнення, станом на 30.09.2018 року, заборгованості по кредиту у розмірі 147451,21 грн. Відповідачем не надаються вчасно грошові кошти для погашення заборгованості і за кредитним договором, і за відсотками, відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання за договором, не вживає заходів для погашення або зменшення заборгованості за договором. Однак, позивач у позовній заяві зазначає, що оскільки законодавством не передбачено від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а тому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 31.01.2012 року на суму 112996,50 грн. та судові витрати у розмірі 1921 грн. В судове засідання представник позивача Савіхіна\~Анастасія Миколаївна, яка діє в інтерсах позивача АТ КБ "ПРИВАТБАНК" (на підставі довіреності № 8332-К-Н-О від 31.08.2017 року) не з'явилася, подавши до суду клопотання (від 29.12.2018 року) про розгляд справи у відсутності представника, на підставі доказів в матеріалах справи, клопотання та заяви відсутні. Заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Відповідач та її представник [PERSON], який діє в інтересах [PERSON] (на підставі ордер серії РН-545 № 015-19 від 18.03.2019 року) в судове засідання не з'явилися, подавши письмову заяву (вх. № 1702) в якій просять суд відмовити у задоволенні позову АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про стягнення заборгованості з [PERSON], подали заяву про застосування до позовних вимог строків позовної давності. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу «Акорд» не здійснювалося, розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, що відповідає вимогам ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розгляд справи проведено за правилами спрощеного позовного провадження (відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України) без участі сторін, за наявними у справі матеріалами та доказами. Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд доходить наступного висновку. Згідно ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В частині вимоги про стягнення заборгованості, суд доходить наступного висновку. Із доданих до позовної заяви доказів встановлено, що 31 січня 2012 року між АТ КБ "ПРИВАТБАНК" та відповідачем [PERSON] (копія паспорту серії [NUMBER]) підписано заяву № б/н, відповідно до якої [PERSON] отримала кредит в розмірі 1500 грн. (одна тисяча п'ятсот гривень) у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У анкеті-заяві [PERSON] вказано, що вона ознайомлена і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку про нарахування банком відсотків за користування кредитом з розрахунку 360 календарних днів на рік та зобов'язаннями слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту, заяву власноручно підписала (а.с. 7). Відповідно до п. п. 2.1.1.2.11, 2.1.1.2.12 Умов та правил надання банківських послуг карта діє до останнього дня місяця, вказаного на лицевій стороні картки включно. По закінченню строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк шляхом надання клієнту карти з новим строком дії при зверненні клієнта до банку, згідно діючим тарифам. Перевипуск карти на новий строк здійснюється при виконанні клієнтом умов обслуговування карти, передбачених договором. Тобто строк дії картки, виданої відповідачу, становить два роки, її дія скінчилась 31 січня 2014 року. Правилами користування платіжною карткою передбачено, що після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття рахунку. Суд не приймає посилання позивача на неодноразову пролонгацію договору, оскільки пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, але позивач не надав доказів того, що після закінчення строку дії договору банк видавав відповідачу нові платіжні картки, при цьому суд зважає на те, що боржник своїх зобов'язань за договором від 31.01.2012 року не виконав і на момент закінчення його дії 31.01.2014 року мав заборгованість, про що свідчить наданий позивачем розрахунок. Про вищенаведене зазначив Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14. Позивачем не надано доказів того, що відповідачу надавались платіжні картки з новим строком дії. В частині застосування строків позовної давності суд доходить наступного висновку. ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права 28 січня 2019 року (вх. № 512). Відповідно до ст. 256 ЦК України - позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК Україн - перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч.1, ч.5 ст.261 ЦПК України - за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. З наданого позивачем розрахунку заборгованості за укладеним з відповідачем кредитним договором від 31.01.2012 року вбачається, що останній платіж на погашення кредиту відповідачем було зроблено 07 грудня 2012 року в сумі 120 грн., а позивач звернувся до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права 28 січня 2019 року, після спливу 3 років з дати внесення відповідачем останнього платежу, тобто зі спливом позовної давності. Відповідно до ст. 264 ЦК України - перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позивачем не надано будь-яких даних, з яких вбачається, що перебіг строку позовної давності був перерваний, зважаючи на що, посилання на пропуск строку позовної давності є обґрунтованим та такими, що підтверджується матеріалами справи. Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України). Відповідно до умов договору, укладеного ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та [PERSON] кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки. Судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг і тарифами складає між сторонами кредитний договір. Пунктом 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку ні одна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Разом з тим пунктом 1.1.7.41 Умов і правил надання банківських послуг встановлено, що договір діє без обмеження строку. Наведені положення Умов і правил надання банківських послуг суперечать одне одному. Пунктом 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг встановлено строк позовної давності 50 років. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявності належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Верховний Суд України в правовій позиції у справі № 6-757цс15 від 01.07.2015 року зазначив, що Умови і правила надання банківських послуг, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності. Про вищенаведене також зазначив Верховний Суд України в правовій позиції, викладеній в постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-240цс14: "якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору". Таким чином, враховуючи, що за умовами заяви позичальника, остання разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку ресурс: Архив Умови та правил надання банківських послуг розміщений на сайті https: //privatbank.ua/terms/, не містить підпису позичальника. До матеріалів справи не було долучено Тарифів, Пам'ятки клієнта, як складової частин договору, суд доходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання заяви позичальника відповідач [PERSON] була ознайомлена саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки саме Умови та правила, разом з іншими передбаченими Заявою документами, підтверджують укладання між сторонами договору, та їх наявність є істотною умовою договору. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту, суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції Українита ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України - п озовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на вищенаведене, враховуючи встановлені та перевірені докази в судовому засіданні, беручи до уваги заяву відповідача про застосування позовної давності, зважаючи на те, що представник позивача заявив клопотання про розгляд справи у відсутності представника, що дає суду підстави вважати, що заявляючи клопотання про розгляд справи у відсутності, особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання, суд доходить висновку, що у задоволенні вимог позивачу слід відмовити за спливом позовної давності, поскільки суд за спливом строку не вправі з'ясовувати обставини захисту порушеного права позивача та порушення зобов'язання відповідачем. Відповідно до ст.133 ЦПК України питання розподілу судових витрат судом не вирішується. Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 ч.1 Перехідних положень (розділ ХІІІ) ЦПК України - до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Outcome: dismissed