Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивач в березні 2021 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03.04.2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, з подальшою зміною кредитного ліміту. Сторони визначили, що договір складається з анкети-заяви позичальника, Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифів. Проте позичальник не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором. Станом на 24.02.2021 року загальна сума заборгованості відповідача з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості становила 29 826,92 грн., з яких 28005,08 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 1821,84 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. З цих підстав АТ КБ "ПриватБанк" просило суд стягнути з відповідача на свою користь 29826 грн. 92 коп. заборгованість за кредитним договором б\\н від 03.04.2008 року. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 12.04.2021 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у позовній заяві АТ КБ "ПриватБанк" просить суд розглянути справу за відсутності його представника, проти заочного розгляду справи не заперечує. Суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі позивача . Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. Подала письмові пояснення, які підтримала в судовому засіданні та при постановленні рішення просила суд врахувати Постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 номер провадження № 14-131цс19. Зазначає, що підстав для стягнення вказаних позивачем сум не існує, оскільки всі грошові кошти були повернені, відносно чого є відповідні розрахунки. Додані до матеріалів справи правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а відповідно жодні проценти та інші грошові суми, що визначені поданими правилами не можуть нараховуватися, а відтак мають значення для визначення боргу (тіла кредиту) лише грошові кошти, що отримувалися та грошові кошти, що поверталися, а саме їх різниця. Позивач надав в матеріали справи з розрахунком заборгованості по різним періодам, враховуючи які представник відповідача перерахував грошові кошти, що отримувалися та грошові кошти, що поверталися, а саме їх різницю. По першому розрахунку (з 03.09.2008 по 31.05.2015 року) боргу не нараховано. По другому рахунку (з 01.06.2015 року по 31.08.2020) необхідно взяти до уваги та перерахувати наступні стовпчики цього рахунку : в кінці розрахунку заборгованості зазначено що відповідачем сплачено грошові кошти в розмірі 430464,69 грн., а також 20131,32 грн., а також 9917,61 грн. = 460513,62 грн. Якщо взяти до уваги 3 стовпчик цього розрахунку, який називається «витрати клієнтом кредитних коштів» та звичайним математичним способом додати всі витрати, то виходить що відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 420670,32 грн. Зазначає, що відповідачем було повернуто грошових коштів в розмірі 460513,62 грн., а отримано 420670,32 грн., вважають, що відповідач переплатила суму грошових коштів в розмірі 39843,30 грн. Також звертала увагу, що в 4 стовпчику розрахунку, який називається «відсотки погашені за рахунок кредиту», зазначені суми грошових коштів, які відповідач повернула позивачу і позивач направив їх на погашення певних відсотків за користування кредитом і не відобразив їх в кінці рахунку , а тому сплатила додатково, окрім зазначеної вище переплати, грошові кошти в розмірі 39346,29 грн., а тому загальна переплата відповідача перед позивачем складає 39843,30 грн. + 39346, 29 грн. = 79189,59 грн. По третьому розрахунку зазначала, що слід взяти до уваги та перерахувати наступні стовпчики цього розрахунку: в кінці розрахунку заборгованості зазначено, що відповідачем сплачено грошові кошти в розмірі 2000 грн., а також 5000 грн. = 7000 грн. Якщо взяти до уваги 3 стовпчик цього розрахунку, який називається «витрати клієнтом кредитних коштів», з нього вбачається, що відповідач не отримувала грошові кошти за вказані періоди. Отже, відповідач повернула всі грошові кошти, що отримала і навіть переплатила грошові кошти в розмірах 79189,59 грн. + 7000 грн. = 86189,59 грн. Просила суд в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. 03.04.2008 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та відповідачем укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого позивачем емітовано та видано відповідачеві кредитну картку, відкрито картковий рахунок та надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг у Приватбанку і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. На підтвердження факту укладення кредитного договору банк надав Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та Правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/) та Тарифи, а також виписку за договором б\\н станом на 24.02.2021 року. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України) Ч. 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 цього Кодексу договором приєднанням є договір, умови якого встановлені однією зі сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розробляє підприємець (в цьому випадку - АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст. ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві позичальника від 03.04.2008 року не відображено суму кредитного ліміту на яку посилається позивач, процентна ставка за кредитом не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Обґрунтовуючи право на нарахування процентів, банк, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 03.04.2008 року б/н, посилався на Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи як невід`ємні частини спірного договору. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифами, наданими позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка з сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа №6-16цс15). Також у цій справі неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст.634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією з сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду з вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачеві Умови та Правила банківських послуг в ПриватБанку, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку та Тарифи не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Суд також вказує, що з урахуванням приписів ч. 6 ст.8 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної з сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17). Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Як убачається з матеріалів справи позивач в позові посилається на договір від 03.04.2008 року , разом з тим суду надає не належної якості анкету заяву де міститься посилання на договір від 03.09.2008 року, (а.с.16) яку суд вважає не належним та не допустим доказом по справі За розрахунком позивача станом на 24.02.2021 року відповідач має заборгованість 29826,92 грн., з яких : 28005,08 грн. - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 0 грн. заборгованість за поточним тілом кредиту ; 28005,08 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредита; 1821,84 грн. - заборгованість за простроченими відсотками. Разом з тим суд погоджується з розрахунком відповідача, з якого убачається, що по першому розрахунку (з 03.09.2008 по 31.05.2015 року) боргу не нараховано. (а.с.4) По другому рахунку (з 01.06.2015 року по 31.08.2020) необхідно взяти до уваги та перерахувати наступні стовпчики цього рахунку: в кінці розрахунку заборгованості зазначено що відповідачем сплачено грошові кошти в розмірі 430464,69 грн., а також 20131,32 грн., а також 9917,61 грн. = 460513,62 грн.(а.с.5-11) Якщо взяти до уваги 3 стовпчик цього розрахунку, який називається «витрати клієнтом кредитних коштів», то виходить що відповідач отримала від позивача грошові кошти в розмірі 420670,32 грн. Відповідачем було повернуто грошових коштів в розмірі 460513,62 грн., а отримано 420670,32 грн., тобто відповідач переплатила суму грошових коштів в розмірі 39843,30 грн. В 4 стовпчику розрахунку, який називається «відсотки погашені за рахунок кредиту», зазначені суми грошових коштів, які відповідач повернула позивачу і позивач направив їх на погашення певних відсотків за користування кредитом і не відобразив їх в кінці рахунку, а тому відповідач сплатила додатково, окрім зазначеної вище переплати, грошові кошти в розмірі 39346,29 грн. Загальна переплата відповідача перед позивачем складає 39843,30 грн. + 39346, 29 грн. = 79189,59 грн. По третьому розрахунку слід взяти до уваги та перерахувати наступні стовпчики цього розрахунку: в кінці розрахунку заборгованості зазначено, що відповідачем сплачено грошові кошти в розмірі 2000 грн., а також 5000 грн. = 7000 грн. Якщо взяти до уваги 3 стовпчик цього розрахунку, який називається «витрати клієнтом кредитних коштів», з нього вбачається, що відповідач не отримувала грошові кошти за вказані періоди. (а.с.12) Отже, відповідач повернула всі грошові кошти, що отримала і навіть переплатила грошові кошти в розмірах 79189,59 грн. + 7000 грн. = 86189,59 грн. Відповідно до ч.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушення, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 264 ЦПК України встановила, що під час ухвалення рішення, суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням того, що суд погоджується з розрахунком підготовленим відповідачем на підставі розрахунку заборгованості, що наданий Банком та доходить до висновку, що тіло кредиту за договором від 03.04.2008 року відповідач повернула позивачу. При цьому суд вважає, що кошти сплачені відповідачем банк не обґрунтовано направив на погашення процентів, неустойки, комісії, оскільки відповідач не підписувала правила надання банківських послуг, де такі складові зобов`язання прописані, а відтак грошові кошти повернуті могли йти лише в рахунок погашення тіла кредиту. З огляду на викладене, суд вважає, що доводи позивача стосовно наявності у [PERSON] боргу перед позивачем не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому суд доходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed