Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-12 00:00:00

Позивач [PERSON] в квітні 2021 року звернувся до суду з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Київ Кобелевої Алли Михайлівни та Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Дніпровської обласної державної адміністрації, орган опіки та піклування Кам`янської міської ради про визнання дій протиправними та скасування рішення та запису про державну реєстрації прав та їх обтяжень, в якому просить: визнати противоправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу ), індексний номер: 2697 11 37 від 11.122015 10:39:02 що прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кобелєвою Аллою Михайлівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, щодо об`єкту нерухомого майна із місцезнаходженням: [ADDRESS] за Товариством з обмеженої відповідальністю «ФАКТОРІНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» , код ЄДРПОУ: 38004195. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що приватний нотаріус Кобелєва Алла Михайлівна, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ винесла рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу ), індексний номер: 2697 11 37 від 11.12.2015 10 : 39: 02 щодо об`єкту нерухомого майна із місцезнаходженням: [ADDRESS] зазначивши власником квартири ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», код ЄДРПОУ: 38004195. В строк передбачений чинним законодавством він звернувся зі скаргою на дії державного реєстратора до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області. До скарги були додані докази щодо порушення його прав. 13.06.2017р. № 14955\\04.2 ця скарга була зареєстрована. Після неодноразових звернень до управління юстиції 01.11.2017р. він отримав копію повідомлення від 21.06.2017р. №042-64 \\3458 . Його інформували про те, що його заяву з додатками було надіслано до Головного територіального управління юстиції у Київській області за належністю.. Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» загальний розгляд скарги не може перевищувати 45 днів , але відповіді від територіальних органів, по суті, він вчасно не отримав. Його звернення до різних інстанцій не мали успіху. Минуло шість місяців, але ніякої письмової відповіді щодо розгляду його скарги, яка була зареєстрована 13.06.2017р. від територіальних органів юстиції він не отримав. Його скарга не надійшла за належністю в установлений законом строк. При таких обставинах були законні підстави для звернення до Міністерства юстиції України з доповненням до раніше поданої скарги на дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни та скасування незаконного рішення. 18. 01. 2018р. він звернувся зі скаргою, доповненням до скарги (зареєстрована 13.06.2017р № 14955\\04.2. в Головному територіальному управління юстиції Дніпропетровської обл.. ) на дії приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу,м. Київ Кобелєвої Алли Михайлівни та скасування незаконного рішення». Після звернення до Міністерства юстиції України з даною скаргою 30 січня 2018р. листом на замовлення від Головного територіального управління юстиції м. Київ отриманий документ від 05.01 2018р. № Т-5333. В документі зазначено, що право на скасування рішення приватного нотаріуса та внесення змін до реєстру нерухомого майна належить Міністерству юстиції України і йому рекомендовано звернутися з відповідною заявою, що раніше було зроблено. В Міністерстві юстиції України йому відмовлено в розгляді скарги по суті, вважає, з формальних підстав. Так в Наказі Міністерства юстиції України від 14.02.2018р. №476\\7 зазначено про те, що скарга не оформлена належним чином , а саме: додані до скарги копії документів не засвідчені в установленому порядку. В той же час договір іпотеки який 20.02.2008р. він уклав з Акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» не дає приватному нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Кобелєвої А.М. права на перереєстрацію право власності та підстав для внесення зміни в реєстр нерухомого майна. Приватним нотаріусом Кобелєвою А.М не вчинялося жодної із перелічених у ст.34 Закону України «Про нотаріат» дій і тому вона не мала передбачених законом підстав для здійснення функції державного реєстратора щодо цього майна. Окрім того свої дії нотаріус повинен був узгодити зі службою у справах неповнолітніх, отримати відповідний дозвіл. Він також повинен надати дозвіл на відчуження оскільки згідно з Законом України від 3 червня 2014р №1304- VII зі змінами відповідно до Закону №629-V- III від 16.07.2015 не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника ) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки згідно ст.. 5 Закону України «Про іпотеку», крім того порушені вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».Такі дії приватного нотаріуса є неправомірними. Більш того за його заявою до Головного територіального управління юстиції у м. Києві за результатом розгляду проведеної в межах компетенції перевірки встановлено, що дії нотаріуса, направлені на державну реєстрацію речових прав на квартиру за адресою: [ADDRESS] , здійснено з порушенням норм абз. 2 та 3 частини п`ятої статті 3 та частини дев`ятої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також надана інформація про те, що приватному нотаріусу Кобелєвої А.М. анульовано доступ до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Ухвалою суду від 6 травня 2021 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням справи до розгляду по суті в порядку спрощеного провадження. 7 червня 2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву /а.с. 48-60/, згідно якого останній позовні вимоги не визнав повністю, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що позивачем вибраний неналежний спосіб захисту, а саме позивач мав би звернутися з віндикаційним позовом про витребування майна - спірної квартири, проте цього не зробив, що є підставою для відмови у позові. Крім того, посилання позивача на необхідність застосування мораторію на відчуження квартири передбаченого законом, представник відповідача вважає безпідставним, оскільки не доведено жодними доказами, також відсутні умови для застосування мораторію. Також позивачем пропущений строк звернення до суду, тому представник відповідача просить застосувати строк позовної давності. Реєстраційні дії нотаріусом здійснені відповідно до вимог закону та в межах чинного законодавства. Щодо порушення прав дітей, зазначає, що позивач незаконно без погодження із іпотеко держателем здійснив реєстрацію дітей в спірній квартирі, крім того правочини не здійснювалися реєстрація прав нотаріусом до них не відноситься тому будь-якого дозволу органу опіки не потрібно, реєстрація дітей в квартирі не перешкоджає реєстрації прав відповідача на дану квартиру. Вивчивши письмові докази, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини: Між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 20 лютого 2008 року укладений іпотечний договір № 0310/0208/88-036-Z-1, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 20 000, 00 дол. США на строк до 19 лютого 2018 року зі сплатою 11, 9 % річних за користування кредитом, що підтверджується копією договору /а.с. 14-15/. На забезпечення виконання основного зобов`язання іпотекодавці передали в іпотеку банку належне їм на праві власності майно, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на такій підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; у порядку позасудового врегулювання відповідно до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших передбачених законодавством України підстав. Умовами договору іпотеки передбачено, що право визначення підстави та способу звернення стягнення належать іпотекодержателю; звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 12 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Положеннями розділу 12 договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.1) за рішенням суду; 12.2) у безспірному порядку, на підставі виконавчого напису нотаріуса. Приватним нотаріусом Кобелєвою А. М. 11 грудня 2015 року зроблено запис про реєстрацію права власності № 12476975 за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на квартиру [ADDRESS] . Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 11 грудня 2015 року, індексний № 26971137, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 20-21/. Як встановлено перевіркою Головного територіального управління юстиції в м. Києві дії нотаріуса направлені на державну реєстрацію речових прав на квартиру за адресою: м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області пр.. 50 років СРСР 23-131, здійснено з порушенням норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав а нерухоме майно та їх обтяжень», що підтверджується листом начальника Управління /а.с. 23/. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку (далі - Закон № 898-IV) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV). Відповідно до ч. 1 ст. 33 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення договору іпотеки), договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Як зазначено в ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Судом встановлено, що сторони погодили іпотечне застереження, а саме визначили у договорі іпотеки про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Позасудове врегулювання здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимоги Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, передачу Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п.12.3.1 Договору іпотеки). Отже, іпотекодержатель має у позасудовому порядку здійснювати захист свого цивільного права та інтересу, оскільки Іпотекодавець підписанням договору іпотеки засвідчив, що не вимагається наявності будь-яких інших документів, крім цього Договору, для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Позивач стверджував про порушення порядку реєстрації права власності через неотримання Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ Кобелевою Аллою Михайлівною дозволу Органу опіки і піклування. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). Відповідно до частини третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Пунктом 67 постанови № 866 від 24 вересня 2008 року Кабінету Міністрів України «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини» встановлює, що дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у мм. Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної в місті ради за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Згідно ст. 224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Отже, виходячи з наведеного, твердження позивача не ґрунтуються на вимогах закону, крім того на підтвердження даних вимог позивачем не надано суду жодних доказів які підтверджували реєстрацію та проживання в спірній квартирі неповнолітніх дітей. Що стосується посилання позивача про відсутність згоди на реалізацію спірної квартири та порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд вважає таке. 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дає підстави для висновку про те, що він застосовується при одночасній наявності всіх перерахованих умов. Тягар доведення зазначених обставин покладається на позивача, оскільки частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суду позивачем не надано жодного доказу, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, оскільки хоча вона дійсно виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті та не перевищує 140 кв. м., але відсутні докази того, що квартира використовується як місце постійного проживання позичальника. Щодо тверджень позивача щодо порушень вимог закону приватним нотаріусом під час здійснення реєстрації права власності за відповідачем, суд вважає їх обґрунтованими, оскільки порушення встановлені перевіркою Головного територіального управління юстиції в м. Києві /а.с. 23/. Але суд повинен зазначити, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчихактів України щодо протидії рейдерству» від 5.12.2019 № 340-IX, який набрав чинності з 16.01.2020, стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладена у новій редакції, зокрема: в частині 3 вказаної статті зазначено: У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно позовних вимог [PERSON] останній просить визнати протиправним, скасувати рішення та запис прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу ), індексний номер: 2697 11 37 від 11.122015 10:39:02 що прийняте державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кобелєвою Аллою Михайлівною, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, щодо об`єкту нерухомого майна із місцезнаходженням: [ADDRESS] за Товариством з обмеженої відповідальністю «ФАКТОРІНГОВА КОМПАНІЯ «ВЕКТОР ПЛЮС» , код ЄДРПОУ: 38004195. Разом з тим, частиною 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону від 05.12.2019 № 340-IX, визначено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Викладене свідчить, що з 16.01.2020 р. такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає, тому суд відхиляє позовні вимоги про необхідність застосування такого способу судового захисту, який в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення його порушеного права. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 23.06.2020 у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30.06.2020 у справі № 922/3130/19, від 14.07.2020 у справі № 910/8387/19, від 20.08.2020 у справі № 916/2464/19, від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19. Крім того рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав або зміни цих прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі повинно бути не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та запису, а подання віндикаційного позову до особи за якою було зареєстроване право власності на спірну квартиру. Позивачем таких вимог заявлено не було. Отже, у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки такі вимоги не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Застосовуючи принцип диспозитивності, що закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, що на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача належним чином не обґрунтовані та суду не надано належних доказів підтвердження позовних вимог, крім того останнім вибраний неналежний спосіб захисту свого права. Судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави, згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed