Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, свої вимоги обгрунтовує тим що 10 лютого 2011 року за письмовим договором позики, який засвідчений приватним нотаріусом Тарас О.В. Київського міського нотаріального округу він передав [PERSON] у позику 68 800 (шістдесят вісім тисяч вісімсот ) гривень. Відповідач зобов"язувався сплачувати щомісячно у розмірі 8 600 гривень та повернути кошти до 20.10. 2011 року. Відповідачем станом на 20.10. 2011 року було сплачено частково кошти в сумі 17 300 гривень. На даний час відповідач отримані в позимку кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав. Листом від 14.02. 20145 року він надіслав претензію відповідачу з метою досудового врегулювання спору. Однак відповідач проігнорував його письмову вимогу. Оскільки строк наданий ним відповідачу для повернення боргу сплив, вважає, що відповідач повинен повернути йому кошти в розмірі 25 000 гривень , три проценти річних з простроченої суми у розмірі 2 531 грн. 30 коп., інфляційні витрати у сумі 3 553 грн. 07 коп. та моральну шкоду, яку він оцінює у 5 000 гривень . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав зазначених у позовній заяві, та просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання до суду не з"явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах справи міститься розписка ( а.с. 26; 32; 36; 42;43;44; 50), отже неявку відповідача суд не може визнати поважною. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача та ухвалити заочне рішення по даній справі в порядку ст.ст. 224, 225 ЦПК України, згідно письмової заяви позивача від 25.03. 2015 року. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Згідно зі статтею 3, 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини 1 статті 10, частини 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до частини 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 213 Цивільного процесуального кодексу України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 "Про судові рішення по цивільній справі" від 18 грудня 2009 року, що містяться у пункті 2, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 Цивільного процесуального кодексу України, а також правильно витлумачив ці норми. Стаття 1046 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При розгляді справи встановлено та матеріалами справи підтверджено наступне. 10 лютого 2011 року за письмовим договором позики, який засвідчений приватним нотаріусом Тарас О.В. Київського міського нотаріального округу [PERSON] передав [PERSON] у позику 68 800 (шістдесят вісім тисяч вісімсот ) гривень. Відповідач зобов"язувався сплачувати щомісячно у розмірі 8 600 гривень та повернути кошти до 20.10. 2011 року (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з вимогами ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. На підставі вищевикладеного, суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що відповідач не виконав зобов'язань за договором позики, а тому приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню в частины стягнення позики, 3% річних та інфляційних витрат у повному обсязі, згідно наданого розрахунку ( а.с. 5- 8). Разом з тим, право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду (постанова Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 року № 4). Про те, в порушення вимог чинного законодавства, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричиненої моральної шкоди, не зазначено наявність моральної шкоди, яких саме страждань зазнав позивач, не доведено причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та моральною шкодою та з яких саме обставин виходив позивач, визначаючи розмір компенсації 5 000 ( п"ять тисяч) гривень. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи (ч. 2 ст. 23 ЦК України). Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконним діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 Постанови роз'яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позовних вимог про відшкодування моральної шкоди позивач [PERSON] зазначив, що відповідач протягом тривалого часу не повертав йому кошти та фактично ухилявся від взятих на себе зобов"язань, своїми діями завдав йому душевних хвилювань та страждань. Беручи до уваги наведені обставини та положення закону, суд приходить до висновку, що не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача, зокрема завданням позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача. Крім цього, позивачем не надано суду доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяння відповідача, наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача та вини відповідача в її заподіянні, а надані пояснення позивачем у судовому засіданні , щодо душеквних страждань не є належними доказами в розумінні ст. 58 ЦПК України, які містять інформацію щодо предмета доказування, а тому в частині відшкодування моральної шкоди позовні вимоги не підлягапють задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 310 грн. 84 коп. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial